Справа № 645/4190/18
Провадження № 1-кп/645/129/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2020 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0002241 від 03.07.2014 року за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, тимчасово не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_10 у другій половині 2013 року, більш точної дати та часу у ході судового розгляду не встановлено, після дорожньо-транспортної пригоди, був переданий автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_11 , для ремонту, оскільки ОСОБА_10 здійснював свою діяльність по ремонту автотранспортних засобів. У жовтні 2013 року, більш точної дати та часу у ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_12 , діючи від імені ТОВ «Науково-виробничий центр «Промзернокомплект», , орендував у ОСОБА_13 , гаражний бокс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для здійснення ОСОБА_10 діяльності по ремонту автотранспортних засобів, куди ОСОБА_10 , за погодженням з ОСОБА_7 перегнав автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 та здійснював його ремонт за рахунок коштів ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_14 , починаючи з жовтня 2013 року до початку липня 2014 року. У липні 2014 року між ОСОБА_7 та її чоловіком ОСОБА_14 , з одного боку, і ОСОБА_10 , з іншого боку, стався конфлікт у результаті якого подружжя ОСОБА_15 повідомили ОСОБА_10 про те, що розривають з ним усний договір щодо ремонту належного потерпілій автомобіля «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , та попросили ОСОБА_10 повернути належний потерпілій автомобіль. У відповідь на прохання ОСОБА_7 , ОСОБА_10 відповів відмовою, мотивуючи свої рішення тим, що ОСОБА_7 винна йому гроші за здійснення ремонту вищевказаного автомобіля. Після цього, у ОСОБА_10 , виник злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння транспортний засобом, а саме: автомобілем «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_7 , реалізуючи який, ОСОБА_10 у період з 03.07.2014 року по 20.08.2014 року, більше точної дати та часу не встановлено, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без відома і дозволу ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_14 , вигнав з гаражного боксу, що знаходиться за адресою: м. Харків, смт Кулинічі, вул. Горяївська, 17 автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , після чого перегнав зазначений автомобіль у гаражний бокс № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Ювілейний», розташованого за даресою: м. Харків, проспект Науки, 75, де 31.01.2019 року, приблизно о 11 годині, зазначений автомобіль був виявлений та вилучений працівниками Шевченківського ВП ГУНП у Харківській області. Своїми діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_7 матеріальну шкоду, згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 247 від 22.06.2018 року, в сумі 17659,98 грн..

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України повністю не визнав та пояснив, що йому у 2013 році зателефонували з СТО та повідомили, що до них звернулися чоловік та жінка із розбитим після ДТП автомобілем та попросили його відремонтувати. Обвинувачений зустрівся з ОСОБА_7 та вони домовилися про ремонт транспортного засобу Chevrolet Aveo, красного кольору. ОСОБА_10 почав ремонт даного транспортного засобу. Але через деякий час йому зателефонувала ОСОБА_7 та попросила зупинили ремонт автомобіля, оскільки необхідно було провести експертизу. Обвинувачений вказував, що на прохання ОСОБА_7 він зупинив ремонт транспортного засобу. Спочатку ремонт транспортного засобу ОСОБА_10 проводив за кошти особи, яка була визнана винним у ДТП, після дана особа перестала надавати гроші та ОСОБА_10 повідомив про це ОСОБА_7 . Потерпіла надала ОСОБА_10 грошові кошти на ремонт автомобілю, але грошей не вистачило, та деякі запчастини, які він поміняв на транспортному засобі він придбав за свій рахунок, про що повідомив ОСОБА_7 та просив її повернути йому гроші за придбані запчастини. Обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що на вимогу ОСОБА_7 та її чоловіка повернути автомобіль від відмовив, так як бажав, щоб вони сплатили йому гроші. Тому замовив у 2014 році евакуатор та транспортував автомобіль до ГК «Ювілейний в районі 23 Серпня у м. Харкові де зберігав до січня 2019 року, оскільки бажав повернення своїх грошей від потерпілої за ремонт автомобілю. Але про місце зберігання автомобіля ОСОБА_7 він не повідомляв, так як не мав такої можливості. Тобто ОСОБА_10 пояснив, що просто не мав можливості повідомити потерпілу про знаходження її транспортного засобу. ОСОБА_10 зазначав, що ОСОБА_7 не висувала до нього вимогу щодо повернення автомобіля. Також обвинувачений в судовому засіданні пояснив, що він утримав у себе транспортній засіб ОСОБА_7 з метою, щоб остання розрахувалася за придбані ним запчастини, які від придбавав за власні кошти та установив на автомобіль останньої. Також обвинувачений вказував, що повернув автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo Вакулинській Н.Ю. добровільно у січні 2019 року, після проведення судової експертизи, яка була призначена під час судового розгляду по цивільній справі. ОСОБА_10 зазначав, що автомобіль був ним частково відремонтований.

Незважаючи на повне не визнання обвинуваченим своєї вини, його вина підтверджується наступними, дослідженими судом доказами, а саме:

-показаннями потерпілої ОСОБА_16 , яка в судовому засіданні повідомила, що в серпні 2013 року вона керуючи транспортним засобом «Chevrolet» моделі Aveo потрапила у дорожньо-транспортну пригоду. Судом було визнано у ДТП ОСОБА_17 , який погодився відремонтувати її транспортний засіб, та відігнав транспортний засіб на СТО, де працював ОСОБА_10 .. Спочатку гроші на ремонт її автомобіля надавав ОСОБА_17 , але приблизно з жовтня 2013 року він перестав оплачувати ремонт автомобіля та з цього часу ОСОБА_7 та її чоловік ОСОБА_14 надавали грошові кошти ОСОБА_10 на ремонт автомобіля. З середини грудня 2013 року по березень 2014 року вона просила ОСОБА_10 не ремонтувати транспортній засіб, у зв`язку з необхідністю провести судову експертизу. Після проведення експертизи, ОСОБА_7 попросила ОСОБА_10 відновити ремонті роботи. Також потерпіла зазначала, що останній раз бачила автомобіль в літку 2014 року та у серпні 2014 року виявила відсутність свого автомобіля на СТО в смт Кулиничі, вул. Горяївська, 17 та звернулася до ОСОБА_10 з питанням про повернення автомобіля, але останній відмовив їй у поверненні автомобіля. Крім того, потерпіла вказувала, що зверталася до ОСОБА_10 з письмовою вимогою про повернення транспортного засобу, але ОСОБА_10 не відреагував, після чого вона звернулася до Дзержинського районного суд м.Харкова із позовом про повернення їй автомобілю та стягнення грошових коштів, які були нею надані обвинуваченому для ремонту автомобілю. В судовому засіданні Дзержинського районного суду м.Харкова при розгляді вищевказаної цивільної справи їй стало відомо про проведення судової експертизи її транспортного засобу. З метою повернення свого автомобілю в січні 2019 року вона під`їхала до ХНІДСЕ засл. Проф. Бокаріуса та побачила, як батько ОСОБА_10 ОСОБА_12 відвозить експерта на своєму автомобілі, в результаті чого вона прослідувала за автомобілем, яким керував батько обвинуваченого та який прослідував за адресою: м. Харків, вул. 23 Серпня, гаражний бокс № НОМЕР_2 , таким чином вона виявила місце знаходження свого транспортного засобу, після чого була викликана поліція, коли вона забирала свій транспортний засіб, були присутні працівники поліції, яких викликали за її проханням представник. Потерпіла вказувала, що з літку 2014 року по січень 2019 року їй не було відомо де знаходиться її автомобіль. ОСОБА_10 ніколи не повідомляв про місцезнаходження її транспортного засобу, незважаючи на те, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходилася цивільна справа за її позовом до ОСОБА_10 , та вони неодноразово були присутні в судових засіданнях та ОСОБА_10 мав можливість їй про це повідомити. Потерпіла зазначала, що передавала ОСОБА_10 транспортній засіб тільки для ремонту та не дозволяла йому користуватися ним, не уповноважувала ОСОБА_10 здійснювати транспортування автомобілю у будь-яке місце зберігання, відмінного від гаражного боксу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

-показаннями свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні пояснив, що він є колишнім чоловіком ОСОБА_7 .. Свідок розповів, що його дружині на праві власності належав автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo, на якому вона потрапила 17.08.2013 року в ДТП. Приблизно 19 серпня 2013 року винуватець ДТП пообіцяв відремонтувати автомобіль дружини та відвіз автомобіль на СТО, де працював ОСОБА_10 .. Приблизно у жовтні 2013 року йому зателефонував ОСОБА_10 на повідомив, що винуватець ДТП не здійснює оплату ремонту автомобіля. Свідок разом з дружиною поїхав до ОСОБА_10 та домовилися про подальший ремонт транспортного засобу, передавши грошові кошти на його ремонт. В грудні 2013 року сім`я ОСОБА_15 домовилися з ОСОБА_10 щоб він зупинив ремонт автомобілю, оскільки необхідно було провести судову експертизу. Після проведення судової експертизи, приблизно у березні 2014 року ОСОБА_15 звернулися до ОСОБА_10 та попрохали продовжити здійснювати ремонт. У квітні 2014 року, автомобіль дружини не був відремонтований, тоді його дружина ОСОБА_7 разом з товаришем ОСОБА_18 поїхали до ОСОБА_10 та домовилися, що обвинувачений відремонтує автомобіль в найкоротшій термін. На початку липня 2014 року свідок приїхав разом з дружиною до ОСОБА_10 проте ремонт автомобіля не був завершений та ОСОБА_10 попрохав ще грошей на його ремонт, але свідок разом з дружиною звернулися до поліції. Останній раз свідок бачив автомобіль у липні 2014 року, дозвіл на транспортування ОСОБА_10 автомобілю, дружина не давала;

-показаннями свідка ОСОБА_19 , який в судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . ОСОБА_7 на своєму автомобілі «Chevrolet» моделі Aveo у 2013 році потрапила у ДТП. Свідку відомо було, що ремонт автомобілю здійснював ОСОБА_10 . Приблизно у травні 2014 року свідок разом з ОСОБА_7 їздив до місця ремонту транспортного автомобілю, а саме: м. Харків, смт Кулиничі, вул. Горяївська, 17, де побачив транспортній засіб «Chevrolet» моделі Aveo, автомобіль був у розібраному виді, при цьому ОСОБА_10 обіцяв відремонтувати автомобіль та повернути його власниці. Крім того, свідок зазначив, що після цього бачив автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo тільки вже у 2019 році;

-показаннями свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні пояснив, що у 2013-2014 роках здавав в оренду гаражний бокс, розташований за адреосю: м. Харків, смт Кулиничі, вул. Горяївська. 17. Свідок повідомив, що коли приходив до гаражу, у ньому були якісь автомобілі, які саме він не пам`ятає за давністю подій та йому було відомо, що даний гаражний бокс використовував ОСОБА_22 . Після закінчення у 2014 році строку дії договору оренди, ОСОБА_10 вивіз все майно, яке знаходилося у гаражному боксі та повернув йому порожній гараж;

-показаннями свідка ОСОБА_12 , який в судому засіданні підтвердив, що його син ОСОБА_22 здійснював ремонт транспортного засобу «Chevrolet» моделі Aveo у гаражному боксі за адресою: смт Кулиничі, вул. Горяївська, 17. Свідок повідомив, що йому відомо факт перевезення ОСОБА_10 вищевказаного автомобіля на евакуаторі у інший гаражний бокс, оскільки ОСОБА_7 не розрахувалася за його ремонт, де автомобіль перебував уподовж кількох років;

-протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03.07.2014 року ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення, в якому зазначалося, що 17.08.2013 року сталося ДТП за участю автомобіля «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , який стояв біля будинку та автомобілю, яким керував ОСОБА_23 .. Після пошкодження автомобіля, ОСОБА_24 погодився відремонтувати її автомобіль та поставив його на СТО, що розташовано за адресою: смт Кулиничі, вул. Горяївська, де працював ОСОБА_10 .. Певну суму грошей за ремонт автомобіля ОСОБА_24 віддав ОСОБА_10 , але приблизно з жовтня 2013 року ОСОБА_24 перестав оплачувати ремонт автомобілю та вона домовилася з ОСОБА_10 відремонтувати автомобіль за власний рахунок. Загальна сума ремонту складала 39 тисяч гривен, частину з них заплатив ОСОБА_24 , зі слів працівника СТО, він заплатив 4000 грн.. З жовтня 2013 року, по теперішній час, вона заплатила ОСОБА_10 гроші в сумі приблизно 22500 грн., проте до теперішнього часу автомобіль залишається невідремонтованим, крім того ОСОБА_10 відмовляється повернути автомобіль, не зважаючи на прохання;

-витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо внесення заяви потерпілої по факту заволодіння транспортним засобом;

-фактичними даними, що містяться в протоколі огляду місця події від 20.08.2014 року, згідно якого було оглянуто гаражний бокс, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де не виявлено автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, який належав ОСОБА_7 ;

-копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу згідно якого автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo SF69Y червоного кольору, належить ОСОБА_25 ;

-копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань відносно ОСОБА_10 ;

-копією договору оренди нежитлового приміщення № 12/12 за 2013 рік, предметом якого є надання в оренду у платне використання нежитлового приміщення для СТО, об`єктом є гаражний бокс на території гаражного кооперативу, розташованого за адреосю: АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_13 та ТОВ НПЦ «Промзернокомплект»;

-згідно детальної інформації про юридичну особу ТОВ НВЦ «Прозернокомплект», юридична адреса якого вказана: м. Харків, вул. Тобольська, б. 42, офіс 338, ОСОБА_26 уповноважений представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами;

-висновками судової автотоварознавчої експертизи № 247 від 22.05.2018 року, згідно якої ринкова вартість аварійно пошкодженого колісного транспортного засобу Chevrolet Aveo, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , червоного кольору, з номером кузову НОМЕР_3 , тип легковий седан-В, з двигуном об`ємом 1498 куб.см; з типом пального бензин; повною масою 1505; масою без навантаження 1175; який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_25 , з урахуванням умов та обмежень, зазначених в дослідницькій частині, на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто у липні-серпні 2014 року складає 17 659 грн..

-копією протоколу огляду місця події від 31.01.2019 року, гаражного боксу № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Ювілейний», розташованого за адресою: м. Харків, проспект Науки, 75, в ході проведення огляду працівниками Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області виявлено та вилучено автомобіль марки «Chevrolet» моделі Aveo, який належав ОСОБА_7 ..

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Досліджені і перевірені судом докази у справі, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_10 у вчиненому є узгодженими, співпадають між собою та сумніву у своїй належності та допустимості у суду не викликають.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ є допустимим, якщо він отриманий в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 87 КПК України визначений вичерпний перелік підстав, за яких доказ може бути визнаний недопустимим. Достовірність та об`єктивність вищенаведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, відносні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази. У відповідності до вимог ст.ст. 85, 86 КПК України, суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

Проаналізувавши викладені по даному кримінальному провадженню докази та оцінивши їх в сукупності, суд визнає необґрунтованими ствердження обвинуваченого про невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки вони спростовуються доказами викладеними у вироку, які об`єктивно узгоджуються з обставинами справи.

Суд критично оцінює доводи обвинуваченого щодо невизнання ним своєї вини, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема, письмовими доказами, показаннями потерпілої, свідків.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_10 просили винести виправдовуваний вирок, свою позицію обґрунтовували тим, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з приводу ремонту транспортного засобу «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 виникли цивільні правовідносини, посилаючись на рішення Київського районного суду м. Харкова за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення коштів на зберігання транспортного засобу, який залишено судом без задоволення та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення коштів, сплачених за ремонт автомобіля, який судом задоволений.

Проте, суд не погоджується з доводами сторони захисту, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі протягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те є саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Дана стаття Конституції, закріплює загальновизнаний принцип права «двічі за одне і те саме не карають» (поп bis in idem). Стосовно кримінальної відповідальності цей принцип закріплено в ст. 4 Протоколу № 7 до Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а також у ч. 3 ст. 2 КК України. Так, ст. 4 зазначеного Протоколу передбачає: «Жодна людина не може бути вдруге притягнута до відповідальності або покарана у кримінальному порядку судом однієї і тієї самої держави за злочин, за який вона вже була остаточно виправдана або засуджена відповідно до закону і кримінально-процесуального права цієї держави». У свою чергу ч. 3 ст. 2 КК України закріплює положення, що «ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за той самий злочин більше одного разу». Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб дійшов висновку, що за своїм змістом п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності, а ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно-правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що створюють їх склад), та відповідальність за них. Разом з тим у цьому ж рішенні Конституційний Суд зауважив, що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну.

При цьому, зміст принципу «поп bis in idem» передбачає, що особа може бути притягнення за правопорушення до різних видів відповідальності, зокрема, нести цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність.

Факт звернення потерпілої ОСОБА_7 за захистом порушених прав та свобод в цивільно-правовому порядку про витребування належного їй автомобіля, не свідчить про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення.

Також в судовому засіданні сторона захисту посилалася, що склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України передбачає незаконне заволодіння транспортним засобом, тоді як транспортний засіб ОСОБА_7 , який потрапив в ДТП не міг рухатися шляхом запуску двигуна.

З даними доводами суд не погоджується, виходячи з наступного.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суд України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зазначено, що незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК України) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантаження на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до почату чи продовження руху, тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України виражається в незаконному заволодінні транспортним засобом. Пункт 1 примітки до ст. 289 КК України визначає його як вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Вилучення транспортного засобу полягає у сукупності двох дій встановлення контролю над транспортним засобом і переміщення його в просторі з місця первинного знаходження будь-яким способом. Встановлення контролю над транспортним засобом це дії, спрямовані на встановлення фізичного панування над ним, коли винний сам або з використанням інших осіб одержує можливості перемістити його. Переміщення транспортного засобу в просторі передбачає дії, за допомогою яких він переміщається з місця первинного знаходження в інше місце будь-яким способом (поїздки на транспортному засобу, штовхання за допомогою фізичної сили людини, буксируванням, завантаження на інший транспортний засіб). При цьому відстань, на яку переміщено транспортний засіб, значення не має. Закінченим дане кримінальне правопорушення вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися унаслідок запуску двигуна чи буксирування або ж перевезення на іншому транспортному засобі.

Незаконне заволодіння транспортним засобом може вчинятися з будь-яких мотивів та з будь-якою метою.
Необхідно наголосити, що суб`єктивна сторона злочину виражається в прямому умислі. Тобто винна особа усвідомлює, що протиправно заволодіває чужим транспортним засобом всупереч або поза волею власника, і бажає це робити.

Судом достеменно встановлено, що потерпіла ОСОБА_7 залишила автомобіль «Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності, ОСОБА_10 для ремонту, при цьому останньому не було надано право володіння або користування автомобілем. В той час, останній розуміючи, що це транспортний засіб належить потерплій, свідомо, за допомогою евакуатора транспортував автомобіль самовільно, без згоди власника з первинного місця його знаходження на інше СТО та не повідомив про це потерпілу, тим самим перебрав на себе правомочність володіння транспортним засобом, тобто панування над даної річчю на власний розсуд. Як пояснював в судовому засіданні ОСОБА_10 він це зробив з метою, щоб ОСОБА_7 розрахувалася з ним за ремонт автомобілю, проте мета з якою це робив ОСОБА_27 згідно норм Кримінального кодексу України може бути будь-якою. Необхідно зауважити, що автомобіль«Chevrolet» моделі Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 був переданий ОСОБА_10 у вересні 2013 року, а повернутий потерплій, ОСОБА_7 тільки у січні 2019 року, через майже сім років. Крім того, потерпіла звернулася до правоохоронних органів та до суду, з метою повернення свого автомобілю, але ОСОБА_10 проігнорував законні вимоги потерпілої.

Що стосується доводів сторони захисту, що автомобіль був металобрухтом та відновленню не підлягає, то необхідно зауважити, що захист посилалися на висновки експертного автотоварозначого дослідження № 642 від 12.03.2014 року згідно якого матеріальна шкода, спричинена володільцю автомобіля «Chevrolet» моделі Aveo SF69Y, державний номерний знак НОМЕР_1 при ДТП 17.08.2013 року, визначається ринковою вартістю КТС на момент його пошкодження та становить 41964,67 грн.. В дослідницькій частині експертизи вказувалося, що вартість відновленого ремонту автомобіля, перевищує ринкову вартість КТС на момент його пошкодження, та поновлювання даного КТС економічно недоцільно.

Проте у даній експертизі жодним чином не вказується, що даний автомобіль відновленню не підлягає та є металобрухтом, тому доводи сторони захисту є неспроможними.

Вину обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд вважає доведеною.

Доводи обвинуваченого про невизнання своєї вини, суд розцінює як спосіб захисту та спробу уникнути кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, тому що його доводи спростовуються вищезазначеними доказами.

Суд, оцінюючи наведені докази в їх сукупності відповідно до положень ст. 94 КПК України, приходить до переконання, що вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 289 КК України, доведена.

Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суди у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Підстави для ухвалення виправдувального вироку, відсутні.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , передбачені ст. 66 КК України, судом не встановлені.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_10 встановлено, що він раніше не судимий, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до вимог, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення при призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги, що ОСОБА_10 вчинив закінчений нетяжкий злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2014 року поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, також що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховуючи характеризуючи дані особи винного, при обранні виду та міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, а також дані про особу обвинуваченого, викладені вище у вироку, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, та вважає, за необхідне призначити йому міру покарання у вигляді обмеження волі, із звільненням від покарання на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки з дня вчинення обвинуваченого злочину минуло п`ять років.

Що стосується цивільного позову законного представника потерпілої ОСОБА_7 суд приходить до наступних висновків.

Згідно частин 1-3 статті 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов`язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення і т. ін.), враховує стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті та інші обставини. Відповідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ромашов проти України» по заяві від 27.07.2004 року № 67534/01 (пункт 52) встановлено, що суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. За ст. 41 Конвенції розмір сатисфакції має бути справедливим. Враховуючи практику ЄСПЛ суд вважає, що розмір моральної шкоди, яка має бути стягнута з обвинуваченого на користь позивача буде справедливою сатисфакцією за дії та наслідки, які були їм заподіяні внаслідок вказаного злочину.

Враховуючи, що потерпіла втратила свій автомобіль в 2014 році, тоді як повернула тільки у 2019 року, та весь цей час вимушена була відвідувати правоохоронні органі та суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода, у розмірі 10 000 грн..

Щодо заяви про подання документів в обґрунтування понесених витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пункт 1 частини 3 цієї ж статті зазначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів.

Як зазначено Великою Палатою ВС у постанові по справі № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження реальності понесених витрат потерпілої та її представником надано Акт здачі приймання послуг № 1 від 10.03.2020 року до договору про надання правової допомоги № 1 від 14.05.2019 року, та додаткової угоди №1 до договору № 1 про надання правової допомоги від 14.05.2019 року із загальною сумою понесених витрат 7000 грн.; Акт здачі приймання наданих послуг № 1 від 16.07.2020 року по договору про надання правової допомоги № 1 від 15.05.2020 року із загальною сумою понесених витрат 2000 грн. Також надано квитанцію № 61 від 15.07.2020 року про оплату 2000 грн. та квитанцію № 0.0..1 від 10.03.2020 року про оплату 7000 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути на користь потерпілої ОСОБА_7 з обвинуваченого ОСОБА_10 витрати на правничу допомогу у розмірі 9000 грн.

Судові витрати за проведення судових експертиз згідно ч. 3 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376, КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_10 визнати винувати у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України і призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строк на 3 роки.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання за ч. 1 ст. 289 КК України, у зв`язку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Міра запобіжного заходу ОСОБА_10 не обиралась.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь НДЕКЦ витрати за проведення судової атотоварознавчої експертизи № 247 від 22.06.2018 року по кримінальному провадженню № 0002241 від 03.07.2014 року в сумі 715 грн..

Цивільний позов ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди 10000 (десять тисяч) грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 9000 (дев`ять тисяч) гривен.

Речові докази DVD диск з технічними записами судових засідань № 638-22406/14-ц Дзержинського районного суду м. Харкова та № 640/21173/16 Київського районного суду м. Харкова, після набрання вироком законної сили, залишити в матеріалах кримінальної справи.

Речові докази DVD диск з відеозаписом з слідчої дії одночасного допиту від 21.06.2018 року, який проводився між підозрюваним ОСОБА_10 та потерпілою ОСОБА_7 , за участю адвокатів сторін, після набрання вироком законної сили, залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 394 КПК України до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, захиснику та обвинуваченому. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.
Суд роз`яснює обвинуваченому, потерпілій, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_1