Ухвала
іменем України

26 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 487/3668/20
провадження № 51-5697ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 4 листопада 2020 року про відмову у відкритті провадження.
Встановлені обставини
Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні клопотання про призначення захисника з числа адвокатів з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Апеляційний суд ухвалою від 4 листопада 2020 року відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК відмовив ОСОБА_4 у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на зазначене рішення слідчого судді з підстав того, що згідно з ч. 3 ст. 309 цього Кодексу

це рішення оскарженню не підлягає.
Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить призначити йому захисника, скасувати ухвалу апеляційного суду на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 2 ст. 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,

в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та іншими законами України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження

не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Відповідно до ст. 24 та ч. 3 ст. 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого

в порядку, передбаченому цим Кодексом, аналогічним чином гарантується право

на перегляд судом вищого рівня вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод

чи інтересів особи. Зокрема, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених КПК.
Зазначені норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
Положеннями ст. 309 КПК визначено вичерпний перелік ухвал слідчого судді,

які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. Рішення слідчого судді, які не увійшли до зазначеного переліку оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді (наведені положення є конституційними, згідно з Рішенням Конституційного Суду України

№ 5-р/2020 від 17 березня 2020 року).
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів має на меті забезпечення належного здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції, та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Встановивши, що в апеляційному порядку оскаржується ухвала про відмову

у задоволенні клопотання про призначення захисника, яка за правилами Кримінального процесуального кодексу України не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, апеляційний суд правильно відмовив у відкритті провадження.
Згідно зі ст. 430 КПК питання про призначення захисника в суді касаційної інстанції вирішуються в разі прийняття рішення про відкриття касаційного провадження. Водночас, як зазначено в ухвалі слідчого судді від 19 жовтня 2020 року скаржник

може звернутися із відповідною заявою безпосередньо до суб`єктів надання безоплатної правової допомоги, коло яких встановлено Законом України

від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу».

З урахуванням наведеного підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді, Верховний Суд вважає за необхідне згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу відмовити у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 4 листопада 2020 року про відмову у відкритті провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3