УХВАЛА
КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Справа №761/17929/15-к Апеляційне провадження:11кп/824/715/2020 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
19 жовтня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

у відкритому судовому засіданні в розташуванні суду розглянула матеріали кримінального провадження № 0003763 відносно ОСОБА_8 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_10 , та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_11 та заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 , на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Миколаїв, громадянин України, працює в ПП «ТФТ», водієм, одружений, на утриманні має неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 119; ч.1 ст. 115, ч.3 ст. 357 КК України, та йому призначено покарання: за ч.1 ст. 119 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років; за ч.1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років; за ч.3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк три) роки. На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання визначено шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на п`ятнадцять років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 31 березня 2015 року до дня набрання вироком законної сили за правилами, визначеними ч.5 ст. 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, у зв`язку з недоведеністю.
Вироком також вирішено долю речових доказів.
Розглянувши матеріали кримінального провадження та подані апеляційні скарги, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
За вироком, обвинувачений ОСОБА_8 , який перебував протягом тривалого часу в близьких стосунках з ОСОБА_13 та був знайомим з її дочкою ОСОБА_14 , які проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , неодноразово бував у них в гостях та періодично спілкувався з ними. Зранку 26 березня 2015 року ОСОБА_8 прибув за місцем проживання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Протягом дня 26 березня 2015 року ОСОБА_8 , будучи запрошеним ОСОБА_15 та ОСОБА_16 до себе в гості, знаходячись за місцем їх проживання в квартирі за вказаною адресою, пригощав ОСОБА_13 та ОСОБА_14 алкогольними напоями.
Цього ж дня, о 23 годині, ОСОБА_8 знаходився в одній з кімнат квартири АДРЕСА_4 з ОСОБА_13 , в той час як ОСОБА_14 лягла спати в іншій кімнаті. В ході статевих зносин ОСОБА_13 запропонувала ОСОБА_8 застосувати до неї електричний струм з метою задоволення статевої пристрасті.
В той час, коли ОСОБА_13 лежала на ліжку в кімнаті, ОСОБА_8 діючи необережно відносно наслідків, передбачаючи настання смерті ОСОБА_13 від ураження електричним струмом, проте легковажно розраховуючи на відвернення наслідків у виді смерті, спираючись на відому інформацію із загальнодоступних мереж про випадки такого застосування електроструму під час статевих зносин, наблизився до ОСОБА_13 , закріпив на зап`ястях правої та лівої руки ОСОБА_15 електричний дріт. Іншу частину дроту ОСОБА_8 під`єднав до електричної мережі, внаслідок чого ОСОБА_13 отримала ураження електричним струмом, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння. Внаслідок ураження електричним струмом настала смерть ОСОБА_13 .
В подальшому, 26 березня 2015 року, приблизно о 23 годині, знаходячись в квартирі АДРЕСА_4 , ОСОБА_8 пройшов до іншої кімнати, в якій спала донька ОСОБА_13 - ОСОБА_14 . Він почав будити останню, повідомив її про смерть матері ОСОБА_13 . В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на вбивство ОСОБА_14 , оскільки він злякався, що ОСОБА_14 зможе викрити його причетність до смерті ОСОБА_13 . Таким чином, діючи з метою приховати інший злочин - вбивство ОСОБА_13 , ОСОБА_8 підійшов до ліжка, на якому лежала ОСОБА_14 , скориставшись своєю перевагою у фізичній силі, діючи умисно, знаходячись зі спини ОСОБА_14 , накинув та обкрутив навколо її шиї заздалегідь заготовлений фрагмент дроту та став тягнути за кінці дроту, тим самим затягуючи петлю на шиї ОСОБА_14 , доки внаслідок механічної асфіксії, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, від здавлення шиї петлею настала смерть ОСОБА_14 .
Надалі 26 березня 2015 року, приблизно о 23 годині ОСОБА_8 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_4 , після заподіяння своїми протиправними діями смерті її мешканкам ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , отримавши доступ до належного останнім майна у вказаній квартирі, звернув увагу на паспорт ОСОБА_14 , і в цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на заволодіння вказаним важливим особистим документом.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 , діючи умисно, викрав із зазначеної квартири, тим самим незаконно заволодів, паспортом громадянина України ОСОБА_14 , серія НОМЕР_1 , виданим Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 06 вересня 2001 року, та розпорядився ним на власний розсуд.
На вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_8 подані апеляційні скарги: обвинуваченим ОСОБА_8 , потерпілим ОСОБА_10 , та представником потерпілого адвокатом ОСОБА_7 , прокурором у кримінальному провадженні прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_11 та заступником прокурора міста Києва ОСОБА_12 .

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року відносно нього та закрити кримінальне провадження.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що докази наявні в матеріалах справи є неналежними та недопустимими, оскільки зібранні з порушенням норм кримінального процесуального закону.

Крім цього, обвинувачений вказує, що судом не було взято до уваги його пояснення у свій захист, через що вирок суду, на його думку, прийнятий всупереч вимогам кримінального та кримінально процесуального закону.

Обвинувачений ОСОБА_8 , в свої апеляційній скарзі, також заперечує свою участь в інкримінованих йому злочинах, та зазначає, що не перебував у квартирі, де скоєно вбивство ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_11 просить вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 стосовно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 , винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 1, 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357 КК України та призначити покарання: за п.п. 1, 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна обвинуваченого; за ч. 4 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна обвинуваченого за ч. 3 ст. 357 КК України обмеження волі строком 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого ОСОБА_8 .

На обґрунтування апеляційних вимог прокурор вказує, що суд невірно оцінив досліджені в ході судового розгляду докази та як наслідок прийшов до невірного висновку про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення.

На думку сторони обвинувачення вину ОСОБА_8 доведено повністю та вона підтверджується долученими доказами в матеріалах кримінального провадження в їх сукупності, зокрема, протоколом огляду місця події від 29.03.2015, протоколом огляду трупів ОСОБА_14 та ОСОБА_13 від 29.03.2015, протоколом огляду кімнат квартири АДРЕСА_4 , протоколом огляду місця події від 30.03.2015 в м. Миколаїв, яким виявлено та вилучено ряд речових доказів з кв. АДРЕСА_5 ,висновками СМЕ №№ 879, 880 щодо отриманих тілесних ушкоджень та причин смерті потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , показами свідків у судових засіданнях ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , показами у якості спеціалістів ОСОБА_21 та ОСОБА_22 та іншими доказами, що наявні в матеріалах кримінального провадження.
Прокурор у кримінальному провадженні, вважає, що за результатами судового розгляду дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано не вірно, а його дії належить кваліфікувати за п.п. 1, 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357 КК України, а отже відповідно п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 28.10.2019 підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції у зв`язку із у зв`язку невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Ті ж самі вимоги поданих апеляційних скарг висловлюють потерпілий ОСОБА_10 та його представник ОСОБА_7 , зокрема, вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 стосовно ОСОБА_8 просять скасувати, через невірне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 4, 6 ч.2 ст. 115, ч. 3 ст. 357 КК України, та призначити йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого ОСОБА_8 .
Заступник прокурора міста Києва ОСОБА_12 в поданій апеляційній скарзі просить вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з 1) істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які полягала в однобічності дослідження наданих сторонами доказів та суперечностях в оцінці цих доказів у вироку; 2) неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування кримінального закону, який не підлягав застосуванню, а саме ч. 1 ст. 115 КК України та ст. 119 цього ж кодексу, і не застосування норм кримінального закону, які застосуванню підлягали, а саме ч. 4 ст. 187 та відповідних пунктів ч. 2 ст. 115 КК України; 3) через невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та 4) через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
При цьому, заступник прокурора міста Києва ретельно аналізує матеріали кримінального провадження, звертає увагу на наявні суперечності в досліджених судом доказах, в тому числі й покладених в основу вироку, які, на його переконання у вироку оцінки не отримали, вказує, що непоправність наслідків у вигляді настання смерті двох осіб, особливо жорстокий спосіб вчинення кримінально караних дій, беззаперечно доводить підвищений рівень суспільної небезпеки обвинуваченого та неможливість призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Призначене вироком покарання у виді 15 років позбавлення волі явно не відповідатиме цілям, встановленим ст. ст. 50, 65 КК України. Тому, тільки покарання у виді довічного позбавлення волі спроможне захистити суспільство від протиправних діянь обвинуваченого ОСОБА_8 в подальшому та досягти мети покарання.
Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого і проти можливості задоволення апеляційних скарг представника потерпілого і прокурорів; представника потерпілого та прокурора, які підтримали апеляційні вимоги прокурора у кримінальному провадженні і частково, в частині скасування вироку - апеляційні вимоги заступника прокурора міста Києва, дослідивши докази у визначених межах, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг та учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження і наданими письмовими запереченнями на апеляційні скарги, судова колегія визнає наступне.

Орган досудового розслідування та прокурор в обвинувальному акті пред`явили обвинувачення ОСОБА_8 за п. п. 1, 4, 6, ч. 2 ст. 115 - за кваліфікуючими ознаками умисного протиправного заподіяння смерті двом особам, вчиненого з особливою жорстокістю, з корисливих мотивів; ч. 4 ст. 187 - за кваліфікуючою ознакою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень; ч. 3 ст. 357- за кваліфікуючою ознакою незаконного заволодіння паспортом, КК України.

При цьому, як видно з обвинувального акту (т. 1, а. с. 8), фактично, при викладі правової кваліфікації кримінальних правопорушень, кваліфікуючі ознаки названі не були, хоча в диспозиціях правових норм, інкримінованих обвинуваченому, передбачаються по декілька кваліфікуючих ознак. Втім в подальшому, у викладі формулювання обвинувачення (т. 1, а. с. 11, 12, 13) ці недоліки були усунуті і кваліфікуючі ознаки вказані.

Суд першої інстанції, у вироку, на підставі аналізу наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що вбивство ОСОБА_13 . ОСОБА_8 вчинив з необережності, під час застосування для неї в ході сексуальних ігор, на її прохання, електроструму з мережі електропостачання потужністю 220 вольт, а тому ці його дії кваліфікував за ст. 119 КК України, як вбивство з необережності.

В подальшому, за висновками суду першої інстанції, ОСОБА_8 , намагаючись приховати з необережності вбивство ОСОБА_13 , вчинив умисне вбивство ОСОБА_14 .

При цьому суд зауважив, що фактично це вбивство утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України, але, оскільки саме це обвинувачення ОСОБА_8 інкриміновано не було, суд вимушений їх кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України.

Аналізуючи на оцінюючи це рішення, судова колегія бере до уваги, що питання можливих внесення змін до обвинувачення, зміни кваліфікації інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень,стороною обвинувачення не ставилось, хоча такої можливості вона позбавлена не була, оскільки обвинувачення наполягало, та наполягає і в апеляційних скаргах, на правильності саме запропонованої в обвинувальному акті кваліфікації за п. п. 1, 4, 6 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 357 КК України.

Між тим, судова колегія зауважує певну непослідовність сторони обвинувачення, бо, вказуючи в обвинувальному акті, що ОСОБА_8 заздалегідь, ще до прибуття в квартиру, де мешкали ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , мав намір вчинити вбивство обох потерпілих з метою заволодіння їхнім майном.

Таке формулювання прямо вказує на необхідність кваліфікувати описані дії не лише за п. п. 1, 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, але й за п. 9 цієї правової норми, який прямо передбачає відповідальність за вбивство з метою приховати інший злочин або полегшити його вчинення.

Цієї юридичної кваліфікації в обвинувальному акті нема.

Не зважаючи на цей недолік, обвинувальний акт був прийнятий судом першої інстанції до розгляду та кримінальне провадження розглянуте по суті.

На переконання судової колегії, вказаний недолік суттєво порушив вимоги ч. 1 ст. 2 КПК України, яка, вказуючи на завдання кримінального провадження, прямо вимагає здійснити захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечити швидке, повне та неупереджене розслідування і судовий розгляд з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У цьому конкретному випадку, колегія суддів не має можливості скористатися положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України, яка надає суду право з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, але лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження,бо у цьому випадку зміна правової кваліфікації не буде покращувати становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

ст. 409 КПК України серед підстав для скасування або зміни судового рішення, називає, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а ч. 1 ст. 412 КПК України визначає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

Уже зі вказаних підстав судова колегія визнає за необхідне вирок суду першої інстанції скасувати, частково задовольнивши апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 та його представника адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково і, скасувавши вирок, призначити новий розгляд у суді першої інстанції для вирішення питання про надання належної юридичної кваліфікації інкримінованому ОСОБА_8 діянню.

При цьому мається також на увазі і те, що таким чином більш повно будуть захищені процесуальні права самого обвинуваченого, бо він та його захисник отримають можливість більш ефективно здійснювати захист.

Лише після усунення вказаних недоліків, повного, всебічного, об`єктивного та неупередженого дослідження всіх наданих учасниками кримінального провадження доказів, встановлення правильної юридичної кваліфікації інкримінованих ОСОБА_8 діянь, а за умови доведеності вчинення інкримінованих йому діянь за кваліфікуючими ознаками ч. 2 ст. 115 КК України та відсутності інших підстав, судова колегія визнає невиправдано м`яким призначене ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Що стосується інших доводів потерпілого, його представника та прокурорів, то ці доводи колегія суддів не аналізує та не оцінює, з метою упередження будь-якого впливу на хід дослідження та оцінку вказаних доводів, покладаючи дослідження та оцінку цих доводів на суд першої інстанції, який проведе новий судовий розгляд.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів визнає, що вони ґрунтуються на твердженні по істотну неповноту та неправильність досудового слідства і судового розгляду кримінального провадження щодо нього, які, на його переконання, не дозволили суду першої інстанції прийти до правильного висновку про його невинуватість у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення і підтвердити його алібі, про яке він заявив в апеляційному засіданні.

Суд у вироку надав оцінку лише частині пояснень ОСОБА_8 щодо досліджуваних обставин, визнавши частину з його пояснень достовірними та поклавши їх в основу своїх висновків, а частину - відхиливши, як дані з метою пом`якшити свою відповідальність та юридичну кваліфікацію.

Між тим, поза увагою суду залишились, і не отримали правової оцінки істотні доводи обвинуваченого, якими він обґрунтовує свою невинуватість.

Зокрема, суд визнав неналежними, оскільки вони не містять будь-яких фактичних даних на підтвердження або спростування обставин обвинувачення протоколи огляду місця події, в ході якого ОСОБА_8 добровільно надав зрізи нігтьових пластин пальців рук; отримання біологічних зразків у ОСОБА_8 ; вилучення грошових коштів, в тому числі доларів США та гривень;, пластикової коробки з накладними віями і комплектів накладних вій; огляду місця події з вилученням коробок із зображенням телефонів та самі згадані речові докази, а також висновок експерта від 2 квітня 2015 року, відповідно до якого відбитки пальців рук, вилучені з квартири потерпілих, належать ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_23 та іншій особі, особам, і не належать ОСОБА_8 та іншим особам, чиї відбитки були перевірені експертом.

Між тим, як слушно зауважує в апеляційній скарзі ОСОБА_8 , ці докази, власне, можуть бути оцінені як такі, що підтверджують його версію про непричетність до досліджуваної події, висловлену в апеляційному засіданні.

Отже, вказані докази в їх сукупності під час досудового розслідування належало більш повно перевірити, щоб визначитись про міру їх доказового значення у цьому кримінальному провадженні.

Оскільки ж цього зроблено не було, остільки доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неповноту досудового розслідування є слушними. Втім, його ж доводи про неповноту судового розгляду належить відхилити, бо, в силу ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього ж кодексу, покладається на слідчого, прокурора, та, в установлених цим кодексом випадках - на потерпілого.

При цьому, ч. 3 ст. 22 КПК України забороняє суміщати функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду, покладаючи їх на один і той самий орган чи службову особу, а ч. 6 цієї ж процесуальної норми не надає права суду самостійно збирати докази, зобов`язуючи його лише зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створювати необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

У цьому конкретному випадку, як видно з журналів судових засідань, вказані обов`язки суд першої інстанції виконав.

Суд вимушено не визнав доказом у кримінальному провадженні заяву ОСОБА_8 щодо фактичної приналежності конкретній особі коробки з накладними віями, бо підтвердження цієї заяви мало бути забезпечено показаннями свідка ОСОБА_24 , однак, як вказав суд у вироку, сторона обвинувачення не забезпечила допит цього свідка в суді.

З цим висновком колегія суду погоджується, втім, зауважуючи, що допит вказаного свідка могла б забезпечити і сторона захисту, чого також не здійснила, хоча будь-яких перешкод для цього не мала.

Недостатньо повно були перевірені й інші доводи, покладені в основу апеляційної скарги обвинуваченого та наведені у його виступі в суді апеляційної інстанції, що саме по собі вказує на істотну неповноту досудового розслідування та судового розгляду, хоч останнє і не може бути покладене на суд, бо правом збирати докази, як було правильно вказано вище, суд не наділений.

Втім, бодай часткове усунення відзначеної неповноти, судова колегія визнає можливим, шляхом більш ініціативного виконання сторонами обвинувачення і захисту в плані забезпечення явки до суду свідків, чию явку не вдалося забезпечувати, заяву клопотань про отримання додаткових відомостей тощо.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого також задовольняється частково, лише в частині вимоги про скасування вироку.

Оскільки ОСОБА_8 обвинувачений у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, вчинених у місті Києві, тобто поза межами його постійного проживання, і певна сукупність наданих доказів це обвинувачення підтверджує, остільки колегія суддів визнає за необхідне, скасовуючи вирок, продовжити строк тримання ОСОБА_8 під вартою на шістдесят діб, тобто до 18 грудня 2020 року включно, без можливості внесення застави.

В силу вказаного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_12 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 , його представника - адвоката ОСОБА_25 , обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 - тримання під вартою - продовжити на шістдесят діб, тобто до 18 грудня 2020 року включно.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголосити о 1700 годині 26 жовтня 2020 року.

Судді: