Провадження № 11-кп/4820/530/20
Справа № 675/609/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 липня 2020 року м. Хмельницький
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» та Ізяславським районним судом Хмельницької області кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 червня 2020 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 червня 2020 року залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків. На теперішній час існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Непогоджуючись з даним рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 червня 2020 року скасувати та застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.

Ухвалу суду першої інстанції вважає незаконною та необґрунтованою.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував вимоги Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, викладені в рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки такі становлять невід`ємну частину національного законодавства.

Разом з тим, згідно зі ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародних договорів, а тому, суд першої інстанції неправомірно відмовив йому у задоволенні його клопотання, посилаючись на законодавство України.

Зазначає, що інститут помилування не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині вимог існування реалістичної перспективи звільнення від довічного ув`язнення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_9 засуджений вироком колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 09.02.2012 року до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.08.2012 року вказаний вирок залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17.08.2016 року в строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 09.05.2010 року по 14.08.2012 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

19 березня 2020 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з клопотанням, в якому просив звільнити його умовно-достроково від відбування призначеного судом покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким. Разом з тим, ОСОБА_7 просив визначити термін можливого перегляду його покарання із встановленням чітких критеріїв, як підстав для перегляду.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання.

ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, тому вимоги ст. 152 КВК України до нього застосовані бути не можуть.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким визначені положеннями ст.ст. 81, 82 КК України. Однак, відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», такі можуть бути застосовані лише до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Отже, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, про що обґрунтовано було зазначено в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива виключно у порядку ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування.

Посилання ОСОБА_7 на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував вимоги Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, викладені в рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки такі становлять невід`ємну частину національного законодавства, апеляційний суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Так, при постановленні ухвали, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення ЄСПЛ від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Враховуючи позиції Європейського Суду з прав людини, викладені у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року суд першої інстанції правильно зазначив, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Посилання засудженого на те, що згідно зі ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародних договорів, а тому, суд першої інстанції неправомірно відмовив йому у задоволенні його заяви, посилаючись на законодавство України, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, про що правильно було зазначено в оскаржуваній ухвалі.

Доводи ОСОБА_7 про те, що інститут помилування не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині вимог існування реалістичної перспективи звільнення від довічного ув`язнення, колегія суддів до уваги не приймає.

Так, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Таке право на помилування в Україні визначено ст. 87 КК України, де в ч. 1 зазначеної статті, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України.

Відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Інші доводи апеляційних скарг не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України,колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 червня 2020 року про залишення без задоволення клопотання ОСОБА_7 про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4