Справа № 457/164/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/389/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 0000834 від 02.12.2016 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Трускавець Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, не одруженого, не працюючого, інваліда другої групи загального захворювання, раніше судимого 18 травня 2011 року Трускавецьким міським судом Львівської області за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України строком 1 рік; вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року за ч. 2 ст. 121 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком 7 років 6 місяців (термін покарання ухвалено рахувати з 20 серпня 2011 року; згідно з ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 20 серпня 2011 року по 21 грудня 2015 року у строк позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнено від призначеного покарання),
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 ,

на вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 11 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, якщо він протягом встановленого іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу); виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою. Запобіжний захід у виді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу залишено без змін. Цивільний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь КП «Трускавецька міська лікарня» кошти в сумі 1 149 грн 68 коп., затрачені на лікування потерпілого. Вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_7 01 грудня 2016 року близько 20:30 год., знаходячись на вул. Воробкевича у м. Трускавець навпроти магазину «Колібріс», під час суперечки, що раптово виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно наніс удар ножем по тілу ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді рани на грудях спереду, що проникла в грудну порожнину та супроводжувалася накопиченням крові в плевральній порожнині, яка, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 2364 від 08 грудня 2016 року, за ступенем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних в момент заподіяння.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

Не погоджуючись з таким вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи кримінально-правової кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України. Так, звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання, суд першої інстанції не навів переконливих доводів на підтвердження свого висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, тобто рішення суду не мотивоване. Судом не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення саме умисних злочинів проти життя особи. Судом не надано оцінки відсутності в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, заробітку та постійного місця праці. Судом також не враховано досудову доповідь, згідно із якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим оцінюється, як високий, а відтак орган пробації вважає, що виправлення особи обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб. У зв`язку із викладеним просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_7 та призначити покарання за ч. 1 ст. 21 КК України у виді 5 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.
Обвинувачений подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить апеляцію прокурора відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заперечення мотивоване тим, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, у нього є діти та внуки, а не може працювати бо у нього наявний правосторонній параліч. Крім цього, в обвинуваченого поганий стан здоров`я (хронічний обструктивний бронхіт, хронічний вірусний мікс-гепатит С+В, фаза субкомпенсації). Наведене у своїй сукупності свідчить, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.
До початку апеляційного розгляду від потерпілого надійшла заява, в якій від просить слухати справу у його відсутність, заперечує проти задоволення апеляції прокурора і просить вирок суду залишити в силі, як законний та справедливий.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку висновків оскаржуваного вироку та заперечення мотивів апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали судової справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з частиною другою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Основні та додаткові покарання визначені статтею 52 цього Кодексу.
Як передбачено статтею 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно з вимогами статті 75 КК України для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням необхідно враховувати не тільки дані про особу засудженого, а й обставини, що пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з особливостей та обставин його вчинення.
Згадані положення наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Вказані вимоги закону під час призначення покарання обвинуваченим судом першої інстанції дотримано.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є співрозмірним вчиненому, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, а також воно є справедливим.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини його скоєння, характер та спосіб вчиненого, обставини, стан здоров`я обвинуваченого (який на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції ще погіршився), думку потерпілого, який матеріальних претензій до обвинуваченого не має, просив у суді першої інстанції суворо не карати обвинуваченого, а також те, що в ході розгляду справи встановлено, що саме потерпілим було спровоковано конфлікт. Остання обставини підставно визнана судом першої інстанції як така, що пом`якшує відповідальність. На неї також посилався потерпілий і в адресованій суду апеляційної інстанції заяві.
Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість застосування до особи, яка раніше неодноразово притягалася до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти особи, колегія суддів виходить з того, що такі є юридично неспроможними, адже за висновком Верховного Суду непогашена судимість не є та не може бути перешкодою для застосування до засудженого ст. 75 КК України (постанови від 19 лютого 2019 року у справі № 337/3654/16-к, від 28 травня 2020 року у справі № № 753/13972/17, від 06 серпня 2020 року у справі № № 759/13520/18).

Також в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про відсутність в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та місця праці, що спростовується матеріалами справи.

В частині мотивів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків досудової доповіді, згідно із якою виправлення особи обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб, колегія суддів виходить з того, що досудова доповідь, сама по собі, без урахування інших обставин, не може бути єдиною та вирішальною перепоною для неможливості застосування до особи положень ст. 75 КК України. А встановлені по справі обставини, які вірно оцінені судом першої інстанції, свідчать про вірне застосування положень ст. 75 КК України, незважаючи на зміст досудової доповіді.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 місцевим судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, і не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підстав вважати це покарання явно несправедливим через його м`якість, не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Відтак, її слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 11 лютого 2020 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4