Справа № 460/5967/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1145/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 6 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 календарних днів, тобто до 4 грудня 2020 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 6 жовтня 2020 року, захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та незаконною, з огляду на наступне. З клопотання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 вбачається, що в ньому відсутні будь-які посилання на докази, які обґрунтовують підозру останнього. Також до клопотання не додано документів чи доказів, які обґрунтовують ризики, передбачені ст. 177 КПК України щодо ОСОБА_7 .

При цьому суддею місцевого суду цим фактам не надано належної оцінки. Вказує, що у клопотанні прокурор вказує на ризик того, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду з метою уникнення передбаченої законом кримінальної відповідальності. Разом з тим, прокурором не наведено, яким чином ОСОБА_7 може уникати суду, зокрема, доказів, що підтверджують наявність закордонного паспорта, коштів для виїзду закордон, переходу на нелегальне становище, пошук ним засобів та знарядь для переходу.

Стосовно ризику впливу на свідків чи потерпілу, зауважує, що усі свідки у вказаному кримінальному провадженні уже допитані судом, як і потерпіла. Всі клопотання про їх повторний допит судом було відхилено, що свідчить про відсутність мети тиску на свідків та потерпілу.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України (в частині недослідження судом письмових документів), вказує, що посилання на даний ризик свідчить про неправильне застосування норм процесуального права, адже вказана норма письмових документів не стосується. Крім того, вказані письмові документи перебувають в сторони обвинувачення і їх фізичне знищення обвинуваченим неможливе.

Зазначає, що на вказаній стадії судового розгляду вбачається, що потерпіла та свідки уже допитані, інших підозрюваних немає. Спеціаліст, якого б можна було допитати в судовому засіданні, до кримінального провадження не залучався. Що ж стосується експерта, то з огляду на вимоги ч. 1 ст. 356 КК України, за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою, суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Враховуючи те, що допит експерта спрямований на роз`яснення висновку, тобто уточнення його розуміння та тлумачення, такий не змінює його висновку, а тому наведене свідчить про відсутність підстав та мети на вказаній стадії щодо тиску на експерта. Однак судом вказані обставини не були проаналізовані та їм не було надано належної правової оцінки.

Стосовно ризику вчинення ОСОБА_7 нового кримінального правопорушення, зазначає, що питання щодо можливості вчиняти інші злочини слід розглядати в контексті конкретних доказів, які вказують на готування чи організацію підготовки до вчинення нових злочинів тощо. Разом з тим прокурором висувається припущення про можливість вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке, на думку захисника, є тиском на громадську думку. Зауважує, що ОСОБА_7 є раніше не судимим, а тому і немає та не було жодних підстав вважати його схильним до кримінальних правопорушень. З огляду на те, що даний ризик порушує презумпцію невинуватості особи, такий ґрунтується виключно на припущеннях, такий не може братися судом до уваги.

Вказує на те, що ОСОБА_7 утримується під вартою 1 рік 11 місяців. При цьому Європейських суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що тривалість тримання під вартою не можна вирішувати абстрактно, вона має вирішуватись в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник в своїх клопотаннях про звільнення з-під варти.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що батько обвинуваченого пенсіонер та інвалід третьої групи, який потребує догляду; його мати теж є пенсіонеркою, їй присвоєне звання «Мати-героїня», в обвинуваченого є донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ці обставини свідчать про наявність в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків. Крім того, ОСОБА_7 , коли до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, запобіжний захід не порушував, а тому просить обрати останньому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час розгляду клопотання колегією суддів першої інстанції встановлено, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчинення тяжкого злочину, за яке законом передбачене покарання від семи до десяти років позбавлення волі, крім того обвинувачений може ухилятись від явки до суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні.
Також колегією суддів першої інстанції враховано тяжкість інкримінованого злочину, дані про особу обвинуваченого, його майновий стан та стан здоров`я, крім того враховано необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого колегія суддів місцевого суду дійшла висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 суддя місцевого суду враховувала не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, твердження захисника про те, що у ОСОБА_7 є батьки-пенсіонери та троє малолітніх дітей, які свідчать про наявність в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, само по собі не може слугувати підставою для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Посилання апелянта на те, що після застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, останній запобіжний захід не порушував, не береться до уваги колегією суддів, оскільки в подальшому такий запобіжний захід було змінено.

Доводи захисника в частині тривалості розгляду справи та перебування ОСОБА_7 під вартою 1 рік 11 місяців не беруться до уваги колегією суддів апеляційної інстанції, оскільки вказані обставини відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховуються при обранні обвинуваченому запобіжного заходу чи продовження строку його дії.

З огляду на наведене, колегія суддів першої інстанції прийняла рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняла відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано продовжено раніше застосований до ОСОБА_13 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 6 жовтня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4