Справа № 467/1196/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представників установи виконання покарань ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання,-

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

Засуджений ОСОБА_4 , відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Арбузинська виправна колонія №83», звернувся до суду із клопотання про своє умовно дострокове звільнення.

Зокрема, посилався на те, що за місцем відбування покарання він характеризується позитивно, дотримується установлених правил поведінки та розпорядку дня, у той час, як до роботи ставиться сумлінно і свою провину у скоєному визнає повністю.

Позиція учасників справи

В судовому засіданні засуджений своє звернення підтримав, просив його задовольнити та пояснив суду, що дисциплінарні стягнення до нього були застосовані неправомірно, він намагався оскаржити їх, проте, це не дало результату.

Стосовно його ставлення до праці, то він хотів укласти договір цивільно правового характеру на виконання робіт, однак, цьому завадила відсутність ідентифікаційного коду платника податків.

Захисник в судовому засіданні позицію засудженого підтримав, просив клопотання останнього задовольнити та вказав, що на цей час ОСОБА_4 став на шлях виправлення, агресивної поведінки протягом строку відбування покарання не допускав, а тому він не становить небезпеки для суспільства.

Прокурор вважав клопотання засудженого таким, що не підлягає до задоволення, оскільки останній не працевлаштований, до робіт із благоустрою колонії не залучається, на заходи вихованого впливу не реагує, що виключає висновок про його сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку.

Мотиви, із яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався у ракурсі установлених ним обставин із даного питання

Суд, у свою чергу, перевіривши доводи і обґрунтованість внесеного на його розгляд питання, з`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали особової справи засудженого, проаналізувавши усі наявні у нього відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення справи, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, виходив із такого.

Зокрема, в ході судового розгляду було установлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Олександрійського районного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2017 року за ч.2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком у 3 роки та покладенням ряду обов`язків із сила передбачених ст.76 указаного Кодексу.

Однак, вже ухвалою Олександрійського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2018 року звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням було скасоване, і, відповідно, направлено його для відбування покарання у виді 4 років позбавлення волі, призначеного згаданим вище вироком суду.

Ухвала набрала законної сили 28 лютого 2018 року ( а.с.18).

Таким чином, початок строку відбування покарання засудженим бере відлік із 20 лютого 2018 року, а кінець строку відбування ним покарання припадає на 20 лютого 2020 року.

Як наслідок, на час розгляду цього клопотання ОСОБА_4 відбув більш ніж 2/3 частини строку покарання, призначеного за вироком суду, а тому, в силу дії норми ч.2 ст. 81, п.2 ч.3 ст. 81 КК України, за наявності цієї формально - юридичної підстави, умовно дострокове звільнення від відбування покарання можливе, якщо він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Інакше кажучи, у таких випадках вирішальним є не факт відбуття певної, визначеної законом частини строку покарання, а доведеність виправлення засудженого через призму його зразкової поведінки і сумлінного ставлення до праці.

До того ж, слід брати до уваги і той факт, що норми кримінального закону України діють у системному взаємозв`язку, а згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

А процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

При цьому, слід брати до уваги, що згідно п. 17 постанови Пленуму верховного суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.

А тому із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.

Але сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.

Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.

При цьому, питання про умовлено дострокове звільнення у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.

Зокрема, за весь період відбування покарання засуджений ОСОБА_4 мав два дисциплінарні стягнення у квітні та липні 2020 року, у той час, як не мав жодного заохочення.

При цьому, станом на 26 лютого 2020 року засуджений своїм правом працювати не користується, відповідного бажання не висловлює, на заходи виховного впливу з приводу працевлаштування не реагує.

Крім цього, засуджений недбало ставиться до майна установи, належного догляду за ним не здійснює, уникає робіт із самообслуговування, не виконує роботи із благоустрою колонії, оскільки не вбачає у цьому суспільної необхідності.

Аналогічне ставлення засудженого до праці мало місце й станом на 28 жовтня 2020 року ( а.с.67).

Таким чином, засуджений не те що не сумлінно ставиться до праці, а взагалі не працює, у тому числі й не виконує робіт із благоустрою колонії.

Але суд нагадує, що однією із передумов застосування умовно дострокового звільнення від відбування покарання є сумлінне ставлення до праці.

Стосовно поведінки засудженого в умовах утримання в установі виконання покарань, то остання також не є зразковою.

Зокрема, станом на 26 лютого 2020 року ОСОБА_4 дотримується правомірних і ввічливих відносин із персоналом з метою пристосування, безвідповідально ставиться до законних вимог адміністрації установи, участі у програмах диференційованого вихованого впливу не приймає, так само, як і участі у вихованих заходах, які проводяться в колонії.

Станом на 28 жовтня 2020 року, як слідує із характеристики ( а.с. 67), поведінка засудженого жодним чином не змінилась, а тим більше в бік її позитивного зрушення.

Разом із цим, суд враховує, що ОСОБА_4 червні 2019 року здобув професію «Каменотес 4 розряду».

Однак, ураховуючи той факт, що засуджений не працевлаштований і не працює, порушує умови відбування покарання, не виконує свої обов`язки, як особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, то суд не знаходить передумов для застосування відносно нього положень ст.81 КК України, оскільки це можливо лише якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, суд звертає увагу, що ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2020 року ОСОБА_4 було відмовлено у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким.

Зокрема, суд виходив із того, що засуджений негативно характеризується адміністрацією колонії, працювати не бажає, а тому не довів того факту, що він став на шлях виправлення.

Ця ухвала була залишена без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року, у якій суд апеляційної інстанції підтвердив висновки районного суду про відсутність підстав для заміни ОСОБА_4 покарання на більш м`яке, як такому, що не став на шлях виправлення.

Крім цього, рішенням комісії установи виконання покарань від 28 жовтня 2020 року засудженому було відмовлено в умовно достроковому звільненні як такому, що не довів свого виправлення.

Усі ці рішення додатково підтверджують висновок суду про відсутність підстав для умовно дострокового звільнення ОСОБА_4 і на цей час, оскільки з того часу ані його поведінка, ані ставлення до праці не змінились.

Стосовно доводів засудженого про те, що дисциплінарні стягнення до нього були застосовані незаконно, то суду належить відхилити їх.

Зокрема, матеріали особової справи засудженого не містять у собі даних про те, що стягнення були скасовані, чи то прокурором у порядку нагляду, чи то судовим рішенням.

І до того ж, навіть за умови, що стягнення були застосовані неправомірно, то це не виплине на правильність вище викладених висновків суду, оскільки було достовірно установлено несумлінне ставлення засудженого до праці, як однієї із передумов застосування умовно дострокового звільнення.

Також слід відхилити доводи захисника про те, що засуджений не становить собою суспільної небезпеки, оскільки ця обставина не є самостійною підставою для умовно дострокового звільнення і має бути оцінена у сукупності із ставленням засудженого до праці і його поведінкою.

Крім цього, висновок про те, що засуджений готовий до адаптації у суспільстві по за місцем відбування покарання, слід робити на основі даних про його поведінку та ставлення до праці.

Однак, даних про працю засудженого суд взагалі не установив, а його поведінка свідчить про те, що він негативно ставиться до режиму відбування покарання і знецінює його вплив на своє перевиховання.

Тому, на час розгляду цього звернення, за наслідками аналізу поведінки засудженого і його ставлення до праці, можливо впевнено констатувати, що він не те, що не довів свого виправлення, а не став на шлях виправлення.

А це виключає застосування умовно дострокового звільнення, що дає суду підстави для відмови у задоволенні цього клопотання.

За такого, керуючись ст.ст. 369 -372, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання - відмовити.

Роз`яснити, що відповідно до положень ч.7 ст. 154 КВК України у разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні щодо осіб, засуджених за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше як через один рік з дня винесення постанови про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше як через шість місяців.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1