Справа №636/1180/19
Провадження №1-кп/636/117/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2020 року м. Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві кримінальне провадження №0001094 від 15.06.2016 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Комсомольський, Первомайського району, Харківської області, українки, громадянки України, із вищою освітою, раніше не судимої, що має на утриманні малолітнього сина, зареєстровану та фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
14.06.2016 року близько 19 години 00 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи на території домоволодіння де проживає її колишній цивільний чоловік ОСОБА_4 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 , маючи намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , на грунті раніше виниклих неприязнених відносин, спровокувала конфлікт під час якого, діючи умисно, знаходячись ззаду, нанесла не менше десяти ударів обома руками в область спини ОСОБА_4 . Після чого ОСОБА_6 схопила обома руками ОСОБА_4 за шию та почала душити.
Таким чином своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 спричинила потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження відповідно до висновку судово-медичної експертизи за №174-Ч/16 від 15.06.2016 року, а саме садна в лобній області голови справа, садна на шиї. За ступенем тяжкості зазначені тілесні ушкодження кваліфікуються за критерієм тривалості розладу здоров`я, як легкі тілесні ушкодження менше 6 днів.
Вказані дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ст. 125 ч. 1 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.
Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у висунутому їй обвинуваченні у вчиненні кримінального проступку, передбаченому ст. 125 ч. 1 КК України, не визнала та пояснила, що захищалася від потерпілого. Зокрема пояснила, що в 2014 року потерпілий вже брав їх спільного сина без дозволу і протягом двох місяців вона не бачила дитину та намагалася його забрати. 14.06.2016 року син разом з дідусем батьком обвинуваченої, гуляли у дворі будинку, а потім вони сіли до якогось автомобіля і поїхали в невідомому напрямку. Обвинувачена повідомила про це поліцію та поїхала в с. Стара Покровка, оскільки вважала, що сина знову забрав ОСОБА_4 , разом з нею поїхала її матір. Коли вони приїхали, там вже були співробітники поліції, обвинувачена вимагала пустити її у двір будинку та дати можливість забрати сина. При цьому потерпілий вдарив її в живіт та по нозі, а вона відштовхувала його та намагалася попасти на територію домоволодіння. Коли їй це вдалося, вона побігла до будинку та побачила за скляними дверима сина і батька, схватила дитину та вони разом з матір`ю і батьком поїхали до себе додому. Обвинувачена зазначила, що не спричиняла потерпілому тілесних ушкоджень не била його ліхтарем та не душила, а лише захищалася від нього.

Позов потерпілого ОСОБА_6 не визнала в повному обсязі.

Потерпілий ОСОБА_4 показав суду, що 14.06.2016 року їх спільний з обвинуваченою син разом з дідусем батьком обвинуваченої, гостили у нього в будинку за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому потерпілий за рішенням суду має право бачити дитину і брати її до себе. Ввечері до будинку приїхали співробітники поліції, яких викликала обвинувачена, а через деякий час і сама ОСОБА_6 разом з матір`ю. Обвинувачена відразу почала кричати та кидатися на ОСОБА_4 , жбурляла в нього камінням. Потерпілий повідомив поліціянтам про те, що син перебуває у нього на законних підставах та показав їм рішення суду. Вони намагалися заспокоїти обвинувачену, але остання била потерпілого по спині та голові, намагалася його душити, потім заскочила у двір та схопила якийсь металевий предмет, яким теж намагалася вдарити ОСОБА_4 . Коли вони вже були біля будинку, вийшов батько обвинуваченої разом з онуком сином обвинуваченої та потерпілого, ОСОБА_6 схватила дитину та побігла за двір, при цьому кидала каміння у потерпілого та співробітників поліції. Після того, як все закінчилося потерпілий звернувся за медичною допомогою до лікарні. ОСОБА_4 звернув увагу суду на те, що жодних підстав вважати, що він викрав дитину у обвинуваченої не було, оскільки її батько телефонував останній та повідомляв, що він разом з хлопчиком гостюють у потерпілого.
Свідок ОСОБА_9 показав суду, що приблизно два роки тому, точну дату вже не пам`ятає, він був у гостях у потерпілого та бачив, як приїхали спочатку працівники поліції, а потім дві жінки обвинувачена та мабуть її матір. Обвинувачена при цьому кричала, била по воротам, коли вийшов ОСОБА_4 накинулася на нього та почала бити і ображати. Коли всі зайшли у двір домоволодіння, обвинувачена не заспокоїлась та продовжувала кричати і бити потерпілого. Потім хтось вивів дитину з будинку, обвинувачена забрала хлопчика і вони разом з жінкою та ще з чоловіком, мабуть батьком обвинуваченої уїхали. Співробітники поліції весь час намагалися заспокоїти ОСОБА_6 , робили їй зауваження. Свідок особисто бачив, як обвинувачена наносила удари потерпілому по голові та тулубу, загалом приблизно п`ять ударів, дряпала його за шию, жбурляла в нього каміння, а потерпілий намагався захиститися. Також свідок зазначив, що під час досудового розслідування за його участі проводився слідчий експеримент, під час якого він детально показав та розказав, як все відбувалося. Свідок бачив, як ОСОБА_6 біля будинку зламала ліхтар, але як вона наносила ним удари потерпілому особисто не бачив.
Свідок ОСОБА_10 показала, що 14.06.2016 року вона була вдома у потерпілого за адресою: АДРЕСА_2 . Наглядала за онучкою. В цей день приїхали батько обвинуваченої разом з онуком, сином обвинуваченої та потерпілого, погостювати. Діти, свідок та батько обвинуваченої відпочивали у будинку, як почули шум. ОСОБА_10 вийшла на веранду та побачила як співробітники поліції разом з потерпілим, обвинуваченою та її матір`ю йшли до будинку. При цьому обвинувачена вирвала ліхтар, який був біля доріжки та кинула його, а потім якоюсь палкою замахувалася на потерпілого, жбурляла в нього каміння, а останній намагався захиститися. ОСОБА_6 кричала нецензурною лайкою, вимагала віддати сина, співробітники поліції намагалися її заспокоїти. Хлопчик почув як його мати репетує, вийшов на веранду та попрохав свідка вивести його до матері, що свідок і зробила. Після цього ОСОБА_6 разом з сином, матір`ю та батьком уїхали. Свідок зауважила, що обвинувачену ніхто не бив, а потерпілий після того, як вона його побила мав синці та забої на руках і плечах, це те, що особисто бачила ОСОБА_10 .
Свідок ОСОБА_11 показав суду, що він працює водієм Чугуївського ВП, так приблизно років чотири назад, влітку він приїжджав за викликом за адресою: АДРЕСА_2 . З будинку вийшов потерпілий, через деякий час підїхала обвинувачена разом з матір`ю, всі зайшли у двір будинку та відбувся конфлікт, під час якого обвинувачена нападала на потерпілого, а він навпаки її не чіпав. Потім коли все закінчилося, у потерпілого було подряпане обличчя та він написав заяву в поліцію і звернувся до лікарні.
З показів свідка ОСОБА_12 , наданих суду відомо, що він є начальником сектору реагування патрульної поліції Чугуївського ВП. Так на початку літа, приблизно чотири роки тому назад, він отримав повідомлення про викрадення дитини та прибув за адресою: АДРЕСА_2 . Вже на місці зустрілися з потерпілим, а через деякий час приїхала обвинувачена з матір`ю, при цьому ОСОБА_6 запевняла, що потерпілий викрав її сина, вже у дворі відбувся конфлікт, під час якого обвинувачена почала хватати потерпілого, смикати та бити його хаотично. Свідок особисто бачив як вона вдарила його по обличчю рукою, розбила окуляри та подряпала. Вже біля будинку, вийшов хлопчик, якого обвинувачена схопила та побігла до машини, на якій приїхала, разом з нею поїхали її матір та батько, останній відмовився дати будь-які покази. Потерпілий подав до поліції заяву та звернувся за допомогою до лікарні. Свідок підтвердив, що ОСОБА_4 жодних тілесних ушкоджень обвинуваченій не спричиняв в цей день.
10.09.2016 року потерпілий під час проведення за його участю слідчого експерименту повністю підтвердив покази, надані під час розгляду справи в суді.
08.02.2017 року свідок ОСОБА_9 під час проведення за його участю слідчого експерименту повністю підтвердив покази, надані під час розгляду справи в суді.
Згідно висновку експерта за №174-Ч/16 від 15.06.2016 року у потерпілого ОСОБА_4 виявлені тілесні ушкодження: садна в лобній області голови справа, садна на шиї. За ступенем тяжкості зазначені тілесні ушкодження кваліфікуються за критерієм тривалості розладу здоров`я, як легкі тілесні ушкодження менше 6 днів.
Зі змісту додаткового висновку експерта від 16.12.2016 року за №319-Ч/16 слідує, що тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого при судово-медичній експертизі та їх механізм, відображений в наданих матеріалах справи, дає можливість прийти до висновку про їх утворення за таким механізмом.

Зі змісту додаткового висновку експерта від 09.02.2017 року за №41-Ч/17 слідує, що тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого при судово-медичній експертизі та їх механізм, відображений в наданих матеріалах справи, дає можливість прийти до висновку про їх утворення за таким механізмом, що стосується травматичного впливу в область шиї та обличчя.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст. 125 ч. 1 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.
Відповідно до ч. 1 ст. 125 КК України - кримінальна відповідальність настає за умисне легке тілесне ушкодження. Суб`єктивна сторона цього кримінального проступку характеризується прямим чи непрямим умислом.

Так, доводи обвинуваченої та її захисників про те, що з урахуванням подій, які передували вчиненому проступку, зокрема коли потерпілий в 2014 році вже брав їх спільного сина без дозволу матері, остання сприйняла події, що відбулися 14.06.2016 року, як реальну загрозу синові, і саме з цієї причини, з метою захисту, вимушена була прибути до потерпілого додому та намагатися забрати дитину, в той час, як ОСОБА_4 не давав їй цього зробити, а відтак вона захищалася та відштовхувала його від себе - не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 37 КК України - уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.

Уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення.

Якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони.

Для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Посилання обвинуваченої та сторони захисту на те, що ОСОБА_6 лише відмахувалася від потерпілого, при цьому можливо завдала йому якісь ушкодження, ґрунтуються виключно на показаннях самої обвинуваченої та спростовуються дослідженими судом доказами, у тому числі показаннями потерпілого та допитаних свідків, а також дослідженими судом протоколами проведення слідчих експериментів за участю потерпілого та свідка ОСОБА_9 , проведеними слідчими експериментами та висновками експерта, що свідчить про направленість умислу обвинуваченої в момент конфлікту на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. Суд звертає увагу на те, що жоден з допитаних свідків не підтверджував факту нападу потерпілого на обвинувачену, навпаки, свідки показали, що саме обвинувачена спровокувала конфлікт та в присутності працівників поліції спричинила ОСОБА_4 тілесні ушкодження.

При нанесенні ударів потерпілому обвинувачена, не могла не передбачити, що з такої відстані, майже впритул, своїми діями спричинить останньому тілесні ушкодження. При цьому, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_6 перед нанесенням ударів попереджала про такі наміри. Не намагалася обвинувачена здійснити й будь-яких інших дій, для запобігання нібито нападу з боку потерпілого, до нанесення йому тілесних ушкоджень, незважаючи на присутність співробітників поліції.

За таких обставин, фактичні умови обстановки, що склалася, за відсутності у матеріалах справи відповідного вироку суду про встановлення факту нанесення потерпілим ОСОБА_4 14.06.2016 року тілесних ушкоджень обвинуваченій чи їх неповнолітньому сину, не свідчать про існування чи можливість існування реального посягання на життя чи здоров`я ОСОБА_6 та спільній дитині, так як саме по собі наближення потерпілого до свого сина, що дозволено йому за рішенням суду, не є передумовами для виникнення необхідності вдавання до самооборони та заподіяння тілесних ушкоджень.

Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність вчинення з боку потерпілого дій, які б свідчили про наявність дійсного, реального і об`єктивного суспільно небезпечного посягання, яке б за своїм характером і ступенем суспільної небезпечності могло реально заподіяти чи створити загрозу заподіяння шкоди правам та інтересам як неповнолітнього ОСОБА_13 так і обвинуваченої. Визначальним у поведінці обвинуваченої у даному випадку було не відвернення нападу чи захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому.

Врахувавши всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема спосіб вчинення кримінального проступку, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винної і потерпілого, що передувала події, суд доходить до обґрунтованого висновку про направленість умислу ОСОБА_6 саме на заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень та кваліфікацію її дій за ч. 1 ст. 125 КК України, а тому ОСОБА_6 повинна нести кримінальну відповідальність за скоєння вказаного кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (справа Дж. Мюрей проти Сполученого Королівства).

З урахуванням викладеного, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду цого кримінального провадження.

Відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд, згідно з вимогами ст. ст. 65 та 68 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є кримінальним проступком, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченої, а саме те, що вона офіційно не працює, розлучена, має на утриманні малолітнього сина, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, тому вважає за необхідне призначити обвинуваченій покарання за ст. 125 ч. 1 КК України у межах санкцій цієї статті.

Таким чином, враховуючи вище приведене, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, згідно якої особі, що скоїла злочин повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, суд вважає, що обвинуваченій необхідно обрати покарання у виді громадських робіт, оскільки таке покарання, на думку суду, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.Призначення даного покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Будь яких обмежень, встановлених ч. 3 ст. 56 КК України судом не встановлено.
Розглядаючи позов потерпілого ОСОБА_4 до обвинуваченої ОСОБА_6 про стягнення з останньої моральної шкоди та витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

В частині 5 цієї статті зазначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як слідує із обставин поданої позовної заяви, потерпілий просить стягнути з обвинуваченої на свою моральну шкоду в сумі 50 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8 000 грн. В підтвердження заявлених вимог ОСОБА_4 надав суду договір про надання юридичних послуг у кримінальному провадженні від 01.04.2019 року, додаток до договору, датований 01.04.2019 роком, попередній акт робіт теж від 01.04.2019 року та квитанція щодо оплати послуг адвоката ОСОБА_5 потерпілим ОСОБА_4 в сумі 8 000 гривень.

Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченої на користь потерпілого моральної шкоди в сумі 50 000 грн. суд виходить з наступного:

Зі змісту ст. 23 ЦК України слідує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Згідно ППВСУ за №4 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під маральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Суд вважає, що потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено спричинення йому протиправними діями обвинуваченої страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього з боку ОСОБА_6 , у душевних стражданнях, яких потерпілий зазнав із-за спричинення йому обвинуваченою тілесних ушкоджень, провина ОСОБА_6 в скоєнні дій відносно потерпілого, що потягли вказані наслідки судом встановлена.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно яким розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як слідує з роз`яснюючих положень п. 9 ППВСУ за №4 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, знов таки суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, виходячи з душевних страждань, перенесених потерпілим, зміни на певний період часу його життєвого укладу, порушення його спокою, додаткових зусиль, необхідних для організації свого життя у вказаний період, суд вважає розумним та справедливим стягнути з обвинуваченої на користь потерпілого в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 10 000 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне.

Згідно ст. ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Закон не обмежує розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу за умови дотримання вимог ст. 137 ЦПК України. Згідно з даною статтею - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання такої допомоги за рахунок держави.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, відповідно до вимог діючого законодавства єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар адвоката за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обгрунтованим за розміром. При визначенні обгрунтованого розміру гонорару беруть до уваги такі фактори: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання дорученням; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта щодо строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката. Жоден з цих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв"язку щодо обставин кожного конкретного випадку.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до вимог діючого законодавства витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілим та адвокатом ОСОБА_5 було укладено договір про надання останнім правової допомоги, та згідно угоди адвокат отримав за свої послуги суму у розмірі 8 000 грн., що підтверджується документально, а саме квитанцією за №363154 Серія 06-ААк від 01.04.2019 року, зазначене відповідає ст. 124 КПК Українита ст. 137 ЦПК України. Наявність наданого потерпідим доказу, який міститься у матеріалах справи, дає можливість суду визначити відповідність понесених ОСОБА_4 витрат на правову допомогу. З урахуванням наведеного та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку про наявність підстави для задоволення позовних вимог потерпілого про стягнення з обвинуваченої на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався, речові докази по справі відсутні, інших процесуальних витрат не має.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, та призначити їй покарання у виді 150 (ста п`ятдесяти) годин громадських робіт.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 8 000 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Головуюча