Справа № 452/239/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/677/19 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючогосудді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Львівської області ОСОБА_6 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2019 року у кримінальну провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бісковичі, Самбірського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , за ч.2 ст.286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03червня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст. 286 КК України на п`ять років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено відвідбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки, та покладено обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 17 вересня 2017 року, приблизно о 15 год. 50 хв., керуючи автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER», номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі Мостиська-Самбір-Борислав-Дрогобич, в с. Бісковичі на вул. Ярослава Мудрого Самбірського району Львівської області, грубо порушуючи вимоги п. 1.3 розділу 1 (учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими), п. 1.5 розділу 1 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), п. 2.3 розділу 1 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху), п. 10.1. розділу 10 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) та п.16.13 розділу 16 (перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч) Правил дорожнього руху, які виразились в тому, що він, здійснюючи маневр повороту ліворуч з головної дороги вул. Ярослава Мудрого на другорядну дорогувул. Шкільну с. Бісковичі Самбірського району Львівської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін і перед початком виконання даного маневру по ходу його руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого, виконуючи маневр повороту, виїхав з правої смуги руху по напрямку руху до м. Мостиська Львівської області на зустрічну смугу руху, де з керованим ним транспортним засобом зіткнувся автомобіль марки «CHRYSLER VOYAGER», номерний знак НОМЕР_2 , реєстрації Республіки Польща під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку та мав перевагу в русі. У результаті зіткнення даних транспортних засобів, автомобіль марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER» реєстраційний номер НОМЕР_1 перекинувся на лівий борт та ним придавив пішохода ОСОБА_10 , який в той час стояв на лівому узбіччі дороги вул. Шкільнас. Бісковичі Самбірського району Львівської області. У наслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та від отриманих травм помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в приміщенні комунального закладу «Самбірська центральна районна лікарня».

В апеляційній скарзі заступник прокурора Львівської області ОСОБА_6 просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та покласти обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: суд безпідставно не призначив обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не врахування та не надання належної оцінки обставинам вчинення кримінального правопорушення, ступеню його тяжкості та наслідкам, характеру та мотивам допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху.

Судом встановлено, однак не надано належної оцінки обставинам вчинення злочину та його наслідкам, а саме тому, що обвинувачений, керуючи автомобілем, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, які він, як особа, що наділена правом керувати транспортним засобом, зобов`язаний знати та безумовно дотримуватися, зокрема, здійснюючи маневр повороту ліворуч з головної дороги на другорядну, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, де з керованим ним транспортним засобом зіткнувся автомобіль марки «CHRYSLER VOYAGER», під керуванням ОСОБА_9 , у результаті чого його автомобіль перекинувся та придавив пішохода ОСОБА_10 , який від отриманих травм помер.
Як обставину, що пом`якшує покарання, судом враховано щире каяття, однак не мотивовано належним чином, у яких саме діях виражалось відповідне ставлення ОСОБА_7 до скоєного. У вироку відсутні дані про відшкодування потерпілій хоча б моральної шкоди. Також, на думку суду, підставою не призначати додаткове покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є те, що він ніде не працює та автомобіль є для нього єдиним джерелом заробітку. Зазначена обставина не може враховуватись, оскільки об`єктивними даними не підтверджена, не з`ясовано, для якої саме роботи використовується цей мікроавтобус та чи безпечним, з огляду на характер виконуваної роботи та грубе порушення водієм Правил дорожнього руху, буде збереження за ним права керування транспортним засобом.
Суд не врахував, що обвинувачений вчинив хоч необережний, однак тяжкий злочин, наслідком якого стала смерть людини. Незастосування додаткового покарання, з огляду на вищезазначені обставини, не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає у запобіганні вчиненню злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав і свобод людини від злочинних посягань.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за апеляційною скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з ч.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на зібраних у провадженні доказах.

Фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ніким не оспорюються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції у відповідності зі ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє та переглядає його в межах апеляційної скарги.

У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

В силу вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20, п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При цьому, згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Проте, на думку колегії суддів, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначенні йому покарання, не додержався вказаних вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому покарання в частині не призначення додаткового покарання, заслуговують на увагу. Так, санкція ч.2 ст. 286 КК України передбачає право суду залежно від обставин, що мають значення, як призначити, так і не призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

На думку колегії суддів, обставини вчинення злочину ОСОБА_11 , а саме грубість самого порушення Правил дорожнього руху здійснюючи маневр повороту ліворуч з головної дороги на другорядну дорогу, ОСОБА_11 проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін і перед початком виконання даного маневру по ходу його руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого, виконуючи маневр повороту, виїхав з правої смуги руху по напрямку руху до м.Мостиська Львівської області на зустрічну смугу руху, де з керованим ним транспортним засобом зіткнувся автомобіль під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку та мав перевагу в русі. У наслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та від отриманих травм помер.

На переконання колегії суддів, з огляду на тяжкість наслідків, що настали у результаті грубого порушення ОСОБА_11 Правил дорожнього руху, а саме заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , внаслідок яких настала смерть потерпілого, у своїй сукупності виключають можливість незастосування до обвинуваченого додаткового покарання.

Міркування, наведені судом першої інстанції на підтвердження своїх висновків, зокрема відносно обставин, що пом`якшують покарання, щодо характеристики особи обвинуваченого та інші, були належним чином враховані при обранні основного покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України та звільненні обвинуваченого від його відбування на підставі ст. 75 КК України, втім не спростовують необхідності застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Необґрунтованими є доводи суду першої інстанції про те, що до ОСОБА_11 не слід застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки він ніде не працює і автомобіль є для нього єдиним джерелом заробітку. Зазначена обставина не може враховуватися, оскільки об`єктивними даними не підтверджена, та судом першої інстанції не з`ясовано для якої саме роботи використовується автомобіль.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними висновки суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_11 покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Так, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами з урахуванням обставин вчинення вказаного злочину очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.

Обговорюючи питання про розмір додаткового покарання, колегія суддів згідно ст. 65 КК України, з урахуванням обставин, що мають значення, а саме характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого та обставин вчинення, вважає за необхідне призначити його у максимальному розмірі три роки.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок суду скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням свого вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді