Справа № 194/476/20
Номер провадження № 1-кп/194/108/20
УХВАЛА
27 листопада 2020 року м. Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського міського суду Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 лютого 2020 року за № 0000071 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернівка Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 19 жовтня 2004 року Павлоградським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.141 ч.2 ст. 185, ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ст.70, ст.104 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

- 25 грудня 2006 року Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ст.198, ч.3 ст. 185, ч.1 ст.70, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- 27 червня 2007 року Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ст.198, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі;

- 02 червня 2010 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 342, ч.1 ст.71 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

- 07 травня 2014 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.1 ст. 164 КК України до покарання у вигляді громадських робіт;

- 13 листопада 2014 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 389, ч.1 ст.309, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71, ст.72 КК України до 2 років 15 днів позбавлення волі;

- 11 грудня 2015 року Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст. 185 ст.71 КК України до 3 років 6 днів позбавлення волі;

- 28 грудня 2015 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, ч.4 ст. 70 КК України до 3 років 8 місяців позбавлення волі.

- 21 листопада 2016 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 190, ч.2 ст. 186, ч.2 ст.309, ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився 04 грудня 2018 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В :
В провадженні Тернівського міського суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.

Прокурор надав суду письмове клопотання про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в якому зазначив, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, не працює, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки, вчинив нові корисливі кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 185 ч.3, 190 ч.2 КК України. Отже, наявні ризики передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, тому строк тримання під вартою слід продовжити.

У судовому засіданні прокурор підтримав своє клопотання та просив суд продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк тримання під вартою на 60 днів. Вважає, що не має підстав для задоволення клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, оскільки він вживає усіх заходів для своєчасного розгляду справи.

Обвинувачений ОСОБА_4 щодо клопотання прокурора заперечував, оскільки має цивільну дружину та двох дітей: ОСОБА_6 , 2005 року народження та ОСОБА_7 , 2012 року народження. Свідоцтво про народження на ОСОБА_6 , він надати суду не може, оскільки його перша дружина виїхала до Польші. Також, він є батьком ще однієї дитини: ОСОБА_8 , однак батьком у свідоцтві він не записаний. До затримання він біля 12 років мешкав разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 та двома дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 . Також, зазначив, що троє свідків дали покази в його бік та проти працівників поліції. З народження він постійно мешкав в м. Тернівка, спочатку разом з матір`ю, а потім з дружиною та співмешканкою. Просив суд застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкає його матір ОСОБА_10 та бабуся.

Захисник адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на практику ЄСПЛ, щодо клопотання прокурора заперечувала та просила в ньому відмовити, оскільки клопотання не обґрунтоване. Також підтримала клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки є усі підстави для задоволення їх клопотання, так як ризик зазначений прокурором щодо переховування від суду не підтверджений нічим, так як обвинувачений до цього жодного разу не переховувався від слідства або суду. Окрім того, вже допитані потерпілі та свідки, досліджені письмові докази по справі, суд досліджує речові докази по справі, які не забезпечені стороною обвинувачення протягом двох судових засідань. Також, у обвинуваченого є постійне місце проживання, малолітні діти та неповнолітня дитина, матір, цивільна дружина. Обвинувачений тримається під вартою з 18 березня 2020 року. Крім того зазначила, що клопотання про огляд речових доказів, вона заявила з метою перевірки доказів, які є в справі, оскільки потерпілий ОСОБА_11 зазначив, що для доставки речових доказів йому необхідно два автомобіля та п`ять чоловік, а ОСОБА_4 інкримінується те, що дані речові докази він переніс самостійно. Просила суд змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 .

Заслухавши прокурора, обвинуваченого, захисника, суд приходить до наступного.

Згідно пункту 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, кого заарештовано має негайно постати перед судом і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

ОСОБА_4 18 березня 2020 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 КПК України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017, зокрема, зазначено, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України").

Обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема домашнього арешту та тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.

Однак, продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою, обраних під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, згідно з якою "ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом".

За приписами частини 1 статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Отже, тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки.

Тобто застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.

ЄСПЛ робить висновок, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, поперше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (п. 31 рішення ЄСПЛ у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» та у справі «Харченко проти України»).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини: «При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів» (пункт 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»), «Тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу» (пункт 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України»).

Право на свободу є одним із основоположних прав людини, яке має виняткову роль як засіб забезпечення інших прав і свобод людини. Це право гарантується статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 29 Конституції України. Проголошуючи «право на свободу», стаття 5 Конвенції передбачає фізичну свободу людини; її мета полягає в забезпеченні того, щоб жодна особа не могла бути свавільно позбавлена волі.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

ЄСПЛ відповідно до усталеної практики зазначив, що особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду - суворим винятком.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання про наявність підстав для зміни запобіжного заходу, суд виходить з наступного.

ОСОБА_4 народився та постійно мешкає в м. Тернівка Дніпропетровської області.

Відповідно до характеристики за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , охарактеризований посередньо, громадський порядок не порушує. Отже, обвинувачений до затримання мав постійне місце проживання, де з його показів мешкав з співмешканкою та двома малолітніми дітьми.

Має дитину 2012 року народження, яка до його затримання мешкала з ним разом і він приймав участь у її вихованні. Окрім того, у обвинуваченого є мати ОСОБА_10 , яка мешкає з його бабусею також в АДРЕСА_2 . Отже, ОСОБА_4 має міцні соціальні зв`язки в м. Тернівка. На обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

На даний час у кримінальному провадженні № 0000071 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, допитані усі потерпілі та свідки обвинувачення, досліджені усі письмові докази та досліджена частина речових доказів, однак залишилась не досліджена частина речових доказів, які не забезпечені стороною обвинувачення та потерпілими.

Крім того, обвинувачений раніше судимий, однак відбув покарання повністю, процесуальних обов`язків при судовому розгляді у даному кримінальному провадженні не порушував, перебуває під вартою більше восьмі місяців.

Отже, суд вважає, що на даний час ризик передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України відпав.

Однак, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є нетяжким та тяжким злочинами, раніше неодноразово судимий, залишається ризик, передбачений п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Отже, на підставі зазначеного, суд вважає за необхідне клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити частково та змінити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

На підставі зазначеного, керуючись 176 - 178, 181, 184, 193-194, 196-197, 369, 372 КПК України, -

У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Тернівка Дніпропетровської області.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно з під варти в залі суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

1. Прибувати до прокурора/суду за першою вимогою;

2. Не залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , цілодобово без дозволу прокурора/суду.

3. Повідомляти прокурора чи суд про зміну місця свого мешкання.

4. Утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у цьому кримінальному провадженні.

5. Здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала суду діє до 23 години 59 хвилин 25 січня 2021 року включно.

Виконання ухвали покласти на начальника Тернівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурорів Тернівського відділу Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1