11-кп/804/1365/20
222/344/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду в складі:

судді-доповідача Сєдих А.В.

суддів Преснякової А.А., Свіягіної І.М.

секретаря Мацегори М.М.

за участю прокурора Григоренко С.М.

обвинуваченого ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Маріуполі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_1 на вирок Володарського районного суду Донецької області від 22 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Петропавлівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_1 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом встановленого судом іспитового строку 2 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини А1035, перебуваючи на посаді снайпера 2 категорії розвідник відділення глибинної розвідки взводу глибинної розвідки роти глибинної розвідки, у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 49, 127-130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах особливого періоду, 11.09.2017 року без поважних причин не з`явився вчасно з відпустки до розташування військової частини А1035 в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області та був відсутній до моменту самостійного прибуття у військову частину 28.09.2017 року. Протягом вказаного періоду ОСОБА_1 перебував поза межами військової частини А1035, час проводив на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_1 просить скасувати вирок суду першої інстанції у частині призначення покарання та застосувати ст. 69 КК України та призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом та застосувати до нього штраф або громадські роботи. Вважає, що призначене йому покарання є дуже суворим, оскільки судом першої інстанції не було враховано належним чином ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, промови учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи обвинуваченого ОСОБА_1 , у тому числі і зазначені ним в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли.

Як вбачається з матеріалів провадження та вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами.

Проаналізувавши зібрані у кримінальному провадженні докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку у вироку, суд обґрунтовано визнав винуватим ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та відповідно кваліфікував дії останнього.

Суд розглянув справу у відповідності за ст. 349 КПК України.

А тому висновки суду в частині щодо фактичних обставин провадження, винуватості обвинуваченого і правильності кваліфікації його дій, які не оскаржуються в апеляційній скарзі, згідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_1 ставить питання про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи за своїм змістом стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання за ч.4 ст. 407 КК України, дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України та врахував ступінь тяжкості злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п.3 ч.1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення.

Водночас судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_1 , який за місцем проходження служби характеризується задовільно, не одружений, на утриманні осіб не має, не працює, інвалідом не являються, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Також судом враховано молодий вік обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, бажання стати на шлях виправлення, самовільне припинення злочину.

Крім того, судом першої інстанції враховано при призначенні покарання обставини, що пом`якшують покарання, а це щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Виходячи з наведеного, мінімальне покарання, яке передбачено санкцією частини статті, призначене ОСОБА_1 за ч.4 ст. 407 КК України у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, є достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_1 та попередження нових злочинів, а тому вважати це покарання явно несправедливим через суворість у колегії суддів підстав немає, та на підставі цього обставин для застосування положень ст. 69 КК України не має, оскільки призначене покарання відповідає засадам КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирок Володарського районного суду Донецької області від 22 вересня 2020 року щодо ОСОБА_1 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку в Касаційний кримінальний суд Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді: