Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

22 грудня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 06 серпня 2020 року у справі за клопотанням засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке, ?

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 серпня 2020 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 покликається на незаконність і необґрунтованість ухвали суду першої інстанції.
Вказує, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню (Конституція України, Конвенція та рішення ЄСПЛ «Петухов проти України № 2»), а також застосував закон, який не підлягав застосуванню (КК України), оскільки, на думку засудженого він суперечив нормам Конституції та міжнародного договору.
Вважає, що враховуючи пряму дію норм Конституції України, на підставі ст. 28 Конституції України має право на зменшуваність довічного покарання та на реалістичну перспективу звільнення, а також право знати на яких критеріях та коли саме такий перегляд може бути здійснений.
Просить скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 06 серпня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання. Звільнити достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.
Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 вироком Апеляційного суду Львівської області від 08.05.2003 року визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 93 п.п. «а», «г», «і», ст.140 ч.2 КК, ст.42 КК України (1960 року) та засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Верховного Суду України від 30.09.2003 року вирок Апеляційного суду Львівської області від 08.05.2003 року змінено, перекваліфіковано дії ОСОБА_6 зі ст. 140 ч.2 КК України 1960 року на ст.185 ч.2 КК України (2001 року) і призначено два роки позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України (1960 року) ОСОБА_6 за ст.ст. 93 п.п. «а», «г», «і» КК України (1960 року) та ст. 185 ч.2 КК України (2001 року) остаточно призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі це безстроковий основний вид покарання, який встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 та звертає увагу, що звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміна покарання на більш м`яке не належить до передбачених чинним законом питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.
За наведеного та оскільки ОСОБА_6 призначене покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не є покаранням, призначеним на певний строк, суд першої інстанції, проаналізувавши норми чинного національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, прийшов до обґрунтованого висновку, що клопотання засудженого до задоволення не підлягає.
Законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування, що є єдиною можливістю пом`якшити покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
Поряд з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 липня 2020 року (справа № 1-42/2004; провадження №13-87 зво19) зауважила, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, яку можна подолати заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування, що є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.
З урахуванням тієї обставини, що на момент розгляду апеляційної скарги засудженого необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України №2» від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13, яке набуло статусу остаточного 09 вересня 2019 року), яким констатовано, зокрема, порушення ст.3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, апеляційна інстанція, керуючись положеннями чинного законодавства, не знаходить підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 щодо звільнення останнього від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни покарання на більш м`яке.
За наведеного, колегія суддів вважає, що постановлена судом першої інстанції ухвала є законною та обґрунтованою. Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду, на думку колегії суддів, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,колегія суддів, ?

У Х В А Л И Л А:

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 06 серпня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3