Дата документу 28.09.2020 Справа № 336/2281/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2281/15-к Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1040/20 Доповідач в 2 інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Мала Білозерка, Василівського району, Запорізької області, громадянка України, з середньо - спеціальною освітою, офіційно не працевлаштована, розлучена, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судима
визнана невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдана у зв`язку з недоведеністю її винуватості,
вироком скасовано запобіжний захід у вигляді застави та вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю її винуватості.
Органом досудового розслідування згідно з обвинувальним актом від 07.10.2015 року ОСОБА_10 обвинувачувалась у тому, що 29 вересня 2014 року приблизно о 13 год. 30 хв. вона, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на кухні вказаної квартири, спільно з раніше їй знайомими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , вживала спиртні напої. Під час спільного вживання спиртних напоїв, ОСОБА_7 , перебуваючи в коридорі квартири за зазначеною адресою почала конфліктувати з ОСОБА_11 та штовхати його обома руками в область грудної клітини, намагаючись виштовхати з приміщення своєї квартири. В процесі виниклого конфлікту та розмови на підвищених тонах, що супроводжувалась взаємним штовханням один одного, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 перейшли до кімнати вказаної квартири, де ОСОБА_12 , з метою усунення конфліктної ситуації, вирішив розборонити їх та зайшов до зазначеної кімнати, де помітив, як ОСОБА_11 обома руками душив ОСОБА_7 за горло, у зв`язку з чим він обхватив ОСОБА_11 руками за плечі та відтягнув його від ОСОБА_7 . Після цього, ОСОБА_11 наніс два удари кулаком правої руки в область голови ОСОБА_12 , а останній у свою чергу наніс ОСОБА_11 не менше двох ударів в область голови. В результаті виниклого конфлікту між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , в коридорі квартири виникла бійка.

В цей час ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_11 , з метою його вбивства, вибігла з коридору на кухню де взяла ніж та повернулася до коридору де нанесла ОСОБА_11 наявним у неї ножем не менше двох ударів в область спини. Після чого ОСОБА_11 повернувшись через правий бік відштовхнув ОСОБА_7 рукою та направився до ОСОБА_12 , який в цей час перейшов до кімнати квартири.

В подальшому між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продовжилася бійка в кімнаті в ході якої вони наносили один одному удари кулаками рук по тілу, в результаті чого останні опинилися на підлозі кімнати, де ОСОБА_11 , який схилившись над ОСОБА_12 наносив останньому удари в область голови, в цей час ОСОБА_7 нанесла наявним у неї в руках ножем не менше трьох ударів в область спини.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинила потерпілому ОСОБА_11 згідно висновку судово-медичної експертизи № 3642 від 11 листопада 2014 року тілесні ушкодження, а саме: колото-різану рану з пошкодженням правої легені, на задній поверхні грудної клітини справа, по задній під паховій лінії; проникаючу, колото-різану рану з пошкодженням правої легені на задній поверхні грудної клітини справа; проникаючу, колото-різану рану, з пошкодженням селезінки на задній поверхні грудної клітини зліва; проникаючу, колото-різану рану з пошкодженням правої легені на правій боковій поверхні грудної клітини; проникаючу, колото-різану рану, з пошкодженням печінки на правій боковій поверхні тулуба, які являються тяжкими тілесними ушкодженнями, що є небезпечними для життя, знаходяться в прямому, закономірному, причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Після нанесення зазначених ударів ножем, ОСОБА_7 , тримаючи ніж в правій руці, почала ховати його за своєю спиною, оскільки ОСОБА_11 намагався вихопити ніж у неї з рук. Спостерігаючи за вказаними подіями, ОСОБА_12 взяв з правого кута при вході в кімнату дерев`яну биту та з метою придушення його опору, наніс не менше чотирьох ударів в область голови потерпілого.

Після отримання вказаних тілесних ушкоджень, ОСОБА_11 впав на підлогу, ОСОБА_7 , з метою доведення злочину до кінця, бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_11 , сіла зверху на нього та хаотично нанесла множинну кількість ударів потерпілому наявним у неї в руці ножем по різним частинам тіла.

Тим самим ОСОБА_7 згідно висновку судово-медичної експертизи № 3642 від 11 листопада 2014 року спричинила ОСОБА_11 чисельну кількість тілесних ушкоджень, а саме:

- садна, синці та крововиливи тулубу та кінцівок, які являються легкими тілесними ушкодженнями; дві рубані рани в тім`яно-потиличну область голови; чотирнадцять рублених ран в тім`яно-потиличну область справа, із захватом вушної раковини та навколо вушної області; шість рубаних ран в щочно-виличній області справа; три колото-різані поверхневі рани на задній поверхні правого плеча, в верхній третині; колото-різану рану на задній поверхні грудної клітини справ по лінії лопатки; дві колото-різані, поверхневі рани на правій боковій поверхні грудної клітини; колото-різану, поверхневу рану на задній поверхні грудної клітини справа; дві колото-різані, поверхневі рани на правій боковій поверхні грудної клітини; колото різану поверхневу рану на передній поверхні грудної клітини справа; дві колото-різані, поверхневі рани в правій поперековій області; дві колото-різані, поверхневі рани на рівні крила правої підвздовшної кістки; дві різані рани на тильній поверхні перших фаланг другого та третього пальців правої кисті, які являються легкими тілесними ушкодженнями, що викликають короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 діб, проте, не більше, ніж 21 день;

- повні поперечні переломи 3-6 ребер справа по середньо-ключичні лінії, які являються тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, проте викликають тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 день;

- забиту веретеноподібну рану в лобно-тім`яній області зліва; забиту дугоподібну рану в лобно-тім`яній області зліва; забиту косовертикальну, веретеноподібну рану в правій скроневій області; сім забитих ран в лобній області справа; забиту рану на рівні правої брови; забиту, косовертикальну рану на верхньому повіці правого ока; дві забиті поверхневі рани на шкірі верхньої губи справа; забиту рану на підборідді; багато-уламковий перелом кісток склепіння черепа; повний поперечний перелом нижньощелепної кістки на рівні перших зубів, які являються тяжкими тілесними ушкодженнями, що є небезпечними для життя.

Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Як вказав суд першої інстанції в оскаржуваному вироку, вказане обвинувачення в порядку ст. 338 КПК України не змінювалось.

З цього приводу апеляційним судом встановлено, що матеріали провадження містять два обвинувальні акти від 7 жовтня 2015 року, складений старшим слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_13 та затверджений заступником прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя радним юстиції ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 2-6) та змінений у порядку ч. 2 ст. 338 КПК України обвинувальний акт, який було складно прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 юристом 2 класу ОСОБА_14 , затверджений 13 грудня 2016 року керівником Запорізької місцевої прокуратури № 1 старшим радником юстиції ОСОБА_15 (т. 3 а.с. 8-13).

Як також видно з матеріалів провадження, після скасування вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 217 року, яким ОСОБА_7 було виправдано по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України в зв`язку із недоведеністю її винуватості (т. 3 а.с. 29-47) ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року із призначенням нового розгляду провадження в суді першої інстанції (т. 3 а.с. 91-95) новий судовий розгляд провадження Заводським районним судом було розпочато з оголошення прокурором саме обвинувального акту від 7 жовтня 2015 року.

Зокрема з аудіозапису судового засідання від 24 вересня 2019 року вбачається, що перед початком судового розгляду суд з`ясував у прокурора, який обвинувальний акт він буде оголошувати, на що прокурор відповів, що первісний та оголосив обвинувальний акт від 7 жовтня 2015 року (т. 4 а.с. 19).

Даних про те, що прокурором в судовому засіданні 24 вересня 2019 року, чи в інших наступних судових засіданнях було оголошено змінений обвинувальний акт, затверджений 13 грудня 2016 року, матеріали провадження не містять, з огляду на що колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що при новому розгляду провадження в суді першої інстанції прокурором обвинуваченням не змінювалось.

Що стосується безпосередньо поданої прокурором апеляційної скарги, то в ній прокурор вважає вироку суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд надав неналежну оцінку протоколу слідчого експерименту від 20 березня 2015 року та відеозапису до нього, під час якого ОСОБА_7 детально розповіла та показала як вона, перебуваючи у коридорі квартири, тримаючи у правій ріці кухонний ніж, нанесла ОСОБА_11 декілька ударів ножем у верхню праву частину спини, коли між потерпілим та ОСОБА_12 відбувалася бійка, а потім, коли потерпілий сидів навприсядки над ОСОБА_12 у кімнаті квартири, ОСОБА_7 нанесла ще декілька ударів ножем у верхню праву частину тулубу потерпілого ОСОБА_16 . На запитання експерта, чи реагував якимось чином потерпілий на нанесення ударів, ОСОБА_7 пояснила, що він в момент нанесення ударів через правий бік розвертався до неї, а в цей час вона могла нанести йому ще декілька уларів ножем у правий бік тулуба. Окрім того ОСОБА_7 пояснила, що ніхто крім неї не наносив ОСОБА_11 саме ножем тілесних ушкоджень.
Вважає, що продемонстровані під час проведення слідчого експерименту обвинуваченою ОСОБА_7 тілесні ушкодження повністю співпадають з тими, що були виявлені на тілі потерпілого під час проведеного огляду трупу, з висновком експерта № 3642 від 30 вересня 2014 року, а також з показаннями експерта ОСОБА_17 щодо роз`яснення висновку комісійної судово-медичної експертизи № 23/к від 3 лютого 2015 року, який пояснив, що множинні проникаючі колото-різані рани правої легені, селезінки та печінки у потерпілого ОСОБА_11 , окремо від інших тілесних ушкоджень, могли спричинити смерть вказаної особи.
Також під час слідчого експерименту підозрювана ОСОБА_7 продемонструвала механізм нанесення нею тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , яка знаходилась в положенні строячи прямо за спиною потерпілого, який знаходився в аналогічному положенні, при цьому, вона тримала ніж у правій руці рукояткою до себе, обушком вверх, а лезом до низу, і здійснювала рухи рукою прямо від себе.
Зважаючи на вказане положення ножа у руці ОСОБА_7 , а також враховуючи зріст потерпілого ОСОБА_11 , який складає 183 см, що приблизно на 20 см перевищує зріст ОСОБА_7 , обвинувачена цілком могла нанести потерпілому ножові поранення шляхом направлення ножа знизу вверх, а також справа-наліво.
Вказані висновки також узгоджуються із висновком експерта № 3642 від 30 вересня 2014 року, відповідно до якого, направленість раневих каналів проникаючих колото-різаних ушкоджень №№ 44, 49, 51 та 55, які саме і перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_11 , направлені у тілі потерпілого справа-наліво та знизу-вверх.
Крім того, суд необґрунтовано визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 12 лютого 2015 року та відеозапис до нього, проведений за участі підозрюваного ОСОБА_12 , пославшись на те, що його показання неможливо дослідити безпосередньо в суді.
Вказана слідча дія була проведена відповідно до вимог ст. 240 КПК України, а ОСОБА_12 пояснював обставини, за яких потерпілий отримав тілесні ушкодження, з яких вбачається, що спочатку ОСОБА_7 нанесла ОСОБА_11 чотири удари ножем в область спини, а після того, як ОСОБА_11 впав на землю обличчям вверх, ОСОБА_7 сіла зверху на потерпілого та хаотично нанесла йому множинні удари по всьому тулубу. При цьому, ОСОБА_12 пояснив, що він особисто наносив потерпілому ОСОБА_11 удари лише руками та дерев`яною битою, однак ножем потерпілого він не бив.
Прокурор вважав, що проведена слідча дія являється слідчим експериментом, проведеним за участю особи, матеріали відносно якого виділені у окреме провадження, а не його допитом, тому протокол слідчого експерименту від 12 лютого 2015 року та відеозапис до нього являються належними та допустимими доказами по справі.
Крім того, суд у вироку посилається на недоведеність органом досудового розслідування мотиву застосування обвинуваченою ножа, хоча обвинувачена під час надання показань у судовому засіданні повідомила, що взяла кухонний ніж з метою залякати ОСОБА_11 та зупинити його протиправні дії відносно особи, щодо якого матеріали виділені у окреме провадження.
Також, при ухвалені вироку судом не надано оцінку показанням обвинуваченої ОСОБА_7 щодо заподіяння нанесених потерпілому тілесних ушкоджень під час бійки у коридорі.
Зокрема, судом зазначено, що пояснюючи на місці механізм заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, обвинувачена за допомогою макету ножа на прикладі статиста показала, що під час бійки у коридорі ножем «штовхала» ОСОБА_11 у область спини на рівні правої лопатки та демонструвала рух правої руки з ножем прямо від себе, а під час бійки у кімнаті «стукала» кілька разів ОСОБА_11 , який в той момент сидів на особі, матеріали відносно якого виділені у окреме провадження, демонструючи рухи руки з ножем зверху вниз в область верхньої частини спини.
При цьому, суд не надав жодної оцінки показанням ОСОБА_7 в частині нанесених тілесних ушкоджень у коридорі квартири шляхом «штовхання», тобто точкових ударів, з посиланням на висновки судово-медичної експертизи, які б відповідали таким тілесним ушкодженням потерпілого ОСОБА_11 .
Крім того, суд на підставі ч. 7 ст. 97 КПК України визнав недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_18 , який обіймав посаду начальника слідчого відділення, хоча його показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_19 , яка пояснила, що ОСОБА_12 повідомляв їй про те, що він наносив удари потерпілому лише руками та битою.
Тобто показання вказаних осіб узгоджуються з відомостями, отриманими під час проведення слідчого експерименту за участю особи, відносно якого матеріали виділені у окреме провадження, з приводу нанесення саме ОСОБА_7 ножем усіх тілесних ушкоджень потерпілому.
Також судом не надано належної оцінки такому доказу як звукозапис щодо повідомлення ОСОБА_7 про вчинений нею злочину та стенограму до нього, хоча при цьому суд приймає до уваги показання обвинуваченої про те, що вона дійсно подзвонила у міліцію та повідомила про злочин, але на той момент перебувала у стані алкогольного сп`яніння, не хотіла залишатися на одинці з трупом ОСОБА_11 , не усвідомлюючи, що сталося, вважала себе причетною до його смерті.
Разом з тим, такі висновки спростовуються актом судово-психіатричного експерта № 597 від 22 жовтня 2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 у період вчинення інкримінованого їй правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявила, а знаходилась у стані простого алкогольного сп`яніння. тому вона могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Тобто, ОСОБА_7 на час вчинення нею вбивства ОСОБА_11 чітко усвідомлювала, що вона робить та розуміла наслідки свого вчинку.
Однак, суд вважав, що обвинувачена надавала оператору «102» в умовах незабезпечення її відповідними процесуальними гарантіями проти самовикриття, хоча повідомлення про злочин вона здійснила у присутності свого адвоката.
Просить виправдувальний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити їй покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.
Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про повторне дослідження доказів, а саме повторно дослідити та надати належну оцінку наступним доказам: протоколу слідчого експерименту від 20.03.2015 та відеозапису до вказаного протоколу; протоколу слідчого експерименту від 12.02.2015 та відеозапису до вказаного протоколу; протоколу огляду місця події від 29.09.2014 та відеозапису до нього; протоколу огляду трупу ОСОБА_11 від 30.09.2014; висновкам експерта № 3642 від 30.09.2014 та № 23/к від 03.02.2015; висновку експерта № 504 від 26.12.2014; висновкам експерта №703 від 28.11.2014, № 933 від 17.10.2014, № 934 від 20.10.2014 та № 940 від 17.10.2014; акту судово-психіатричної експертизи № 597 від 22.10.2014; звукозапису щодо повідомлення оператору «102», ЖЄО № 13753 від 29.09.2014 та стенограмі до нього; дослідити інші матеріали кримінального провадження та прослухати звукозапис судового розгляду, у тому числі, показання експерта ОСОБА_17 , обвинуваченої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .
Вислухавши позицію прокурора з приводу заявленого клопотання, який його підтримав, обвинуваченої та її захисника, які залишили вирішення цього питання на розсуд суду, колегія суддів зазначає наступне.
Так, у відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

В даному кримінальному провадженні вказані у клопотанні прокурором документи були досліджені судом першої інстанції, а особи допитані в судовому засіданні, їх показання викладені у вироку та оцінені судом першої інстанції.
Фактів неповного або з порушеннями дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження в клопотання прокурором не наведено, і доводи його клопотання фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду щодо недоведеності вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
За таких обставин колегія суддів прийняла рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора, оскільки визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів прокурор в обґрунтування клопотання не зазначив.
По суті доводів апеляційної скарги прокурор у судовому засіданні апеляційного суду зазначила, що суд першої інстанції не оцінив аудіозапис про повідомлення обвинуваченою про вчинення злочину, хоча за висновком судово-психіатричної експертизи вона усвідомлювала свої дії. Крім того, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 викрили обвинувачену, але їх показання суд помилково до уваги не взяв. Також зазначила, що суд необґрунтовано визнав слідчий експеримент за участі ОСОБА_12 недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент не є допитом. Вважала, що слідчі експерименти в сукупності з висновками експертиз та показаннями експерта ОСОБА_17 повністю доводять винуватість обвинуваченої у вчиненні злочину. Вирок суду просила скасувати та постановити новий згідно вимог апеляційної скарги.
Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що суд обґрунтовано визнав слідчий експеримент за участі ОСОБА_12 недопустимим доказом, оскільки під час проведення вказаної слідчої дії були порушення КПК, і по своїй суті це був допит ОСОБА_12 , але в подальшому, у судовому засіданні він допитаний не був. Також зазначив, що ОСОБА_18 є співробітником поліції, тому його показання в будь-якому разі є недопустимими доказами, а свідка ОСОБА_19 допитали в судовому засіданні, і суд оцінив саме ті, показання, які вона надала безпосередньо в суді
Обвинувачена у судовому засіданні апеляційного суду також заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора та підтримала свого адвоката.
Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинувачену та її захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.
У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши надані стороною обвинувачення докази по справі як кожний окремо, так в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що обвинувачена вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнала, надані стороною обвинувачення докази не спростовують версію сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не наносила тілесні ушкодження, які перебувають у причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого ОСОБА_11 , показання свідка ОСОБА_18 є показаннями з чужих слів, а свідка ОСОБА_19 неінформативними, протокол проведення слідчого експерименту від 12 лютого 2015 року за участі підозрюваного ОСОБА_12 є недопустимим доказом, інших досліджених в судовому засіданні доказів недостатньо для визнання ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, а сумніви щодо доведеності вини обвинуваченої усунути не можливо.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що він ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.
За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.
Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_10 у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що саме вона вчинила цей злочин.
Перевіривши надані в суді першої інстанції показання обвинуваченої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , експерта ОСОБА_21 щодо обставин конфлікту між обвинуваченою ОСОБА_7 , потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , механізму та локалізації нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, взаємного розташування обвинуваченої та потерпілого під час нанесення ударів ножем, їх кількості та сили, а також надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 документи, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони не можуть бути визнані такими, що поза розумних сумнівів доводять вину обвинуваченої.
Так, обвинувачена ОСОБА_7 у суді першої інстанції показала, що під час бійки між ОСОБА_12 та потерпілим ОСОБА_11 , вона взяла кухонний ніж та пішла до коридору, де, утримуючи ніж прямим хватом лезом донизу, нанесла ОСОБА_11 , який знаходився до неї спиною, 2-3 удари полотном ріжучої кромки ножа в область спини, які мали наслідком подряпини. Після цих дій потерпілий ОСОБА_11 відмахнувся від неї та продовжив у кімнаті бійку з ОСОБА_12 . Коли вона заглянула до кімнати до кімнати, то побачила, що ОСОБА_12 лежав на підлозі, а ОСОБА_11 знаходився на ньому зверху, наносив удари та душив коліном у горло. З метою відвернення уваги ОСОБА_11 від ОСОБА_12 , вона завдала ОСОБА_11 ще 2-3 порізи ззаду, після чого, ОСОБА_12 вихопив у неї ніж, порізавши їй руку. Злякавшись, вона зачинилась у ванній кімнаті, а конфлікт продовжувався ще тривалий час. Коли настала тиша, у ванну постукав ОСОБА_12 та повідомив, що «добив» ОСОБА_11 і повернеться вночі, щоб сховати його труп, після чого пішов з квартири. Коли вона увійшла до кімнати, то побачила на підлозі мертвого ОСОБА_11 , намагалася надати йому допомогу, але він вже був мертвий.
Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 категорично повідомляла, що вона спочатку нанесла ОСОБА_11 2-3 удари ножем в область спини, від яких той отримав лише подряпини, а в подальшому ще 2-3 порізи. Всі ці удари вона наносила йому в той момент, коли він стояв до неї спиною. Жодних інших ножових поранень вона йому не наносила, оскільки сховалась у ванній кімнаті. Після цього конфлікт між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 продовжувався тривалий час, а по закінченні конфлікту ОСОБА_12 їй особисто сказав, що вбив ОСОБА_11 . Більше того, коли вона побачила ОСОБА_11 , намагалась надати йому допомогу, але він вже помер.
Свідок ОСОБА_19 у суді першої інстанції показала, що вона була співмешканкою ОСОБА_12 , який помер. Приблизно 5-6 років тому її викликали до відділення поліції, оскільки шукали ОСОБА_12 . В подальшому він їй повідомив, що під час вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , наніс останньому декілька ударів битою, ножем його не бив. Про те, що робила ОСОБА_7 по відношенню до ОСОБА_11 їй взагалі нічого не відомо.
Вказані показання свідка ОСОБА_19 жодним чином не доводять вину ОСОБА_7 в умисному вбивстві ОСОБА_11 , оскільки вона пояснила, що їй нічого не відомо про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому саме обвинуваченою. До того ж, версія ОСОБА_12 , яку він розповів ОСОБА_19 , з приводу того, що він лише декілька разів вдарив ОСОБА_11 битою та не наносив йому ножових поранень, також жодним чином не свідчить про винуватість ОСОБА_7 .
Всупереч відповідних доводів апеляційної скарги прокурора з приводу неправильної оцінки судом показань свідка ОСОБА_19 , колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що суд першої інстанції безпосередньо отримав та оцінив саме ті показання, які дала ОСОБА_19 в судовому засіданні, а отже, є безпідставним доводи апеляційної скарги прокурора з приводу невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Свідок ОСОБА_18 у суді першої інстанції показав, що до чергової частини надійшло повідомлення від жінки про те, що вона вбила людину, зазначила свою адресу. Коли вони разом зі слідчим прибули на місце виклику, їх очікувала ОСОБА_7 , а у приміщенні квартири вони побачили труп ОСОБА_11 , ніж та биту в крові.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_18 .
Так, відповідно до ч. 5 ст. 95 КПК України, особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 97 КПК України, показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

Як вбачається з ч. 2 ст. 97 КПК України, суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.

Згідно з ч. 7 ст. 97 КПК України, у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Надані свідком ОСОБА_18 у суді першої інстанції показання про те, що обвинувачена ОСОБА_7 фактично зізналася йому у вбивстві потерпілого ОСОБА_11 , є показаннями з чужих слів у розумінні ч. 1 ст. 97 КПК України.

Разом з тим, оскільки свідок ОСОБА_18 на той момент працював начальником слідчого відділення, його показання, враховуючи імперативні вимоги ч. 7 ст. 97 КПК України, у будь-якому випадку не могли бути взяті судом до уваги, і жодних виключень з цього правила вказаною нормою не передбачено.
В суді першої інстанції також була допитана свідок ОСОБА_20 , показання якої, на думку колегії суддів, взагалі не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки безпосереднім свідком події вона не була, а про обставини вбивства ОСОБА_11 їй стало відомо зі слів ОСОБА_22 .
За таких обставин, проаналізувавши показання обвинуваченої та свідків, суд першої інстанції дав їм належну оцінку та зробив обґрунтований висновок, що вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину вони не доводять.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що наявні в матеріалах кримінального провадження документи не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду та взяті до уваги судом як переконливі.
Так, з висновку експерта № 3642 від 11 листопада 2014 року вбачається, що у потерпілого ОСОБА_11 виявлені наступні ушкодження: множинні колото-різані сліпі проникаючі рани тулуба з ушкодженнями правої легені, печінки та селезінки; відкриті переломи кісток зводу та основи черепа, розливний крововилив під м`якими оболонками головного мозку, ділянка неповного руйнування правої тім`яної долі, відкритий перелом нижньощелепної кістки, множинні забиті рани і крововилив у м`які тканини голови, множинні рубані рани голови з ушкодженнями кісток черепа, садна, синці і забійні рани голови; конструкційні переломи 3-6 ребер справа по середньо ключичній лінії, садна і синці тулубу; множинні поверхневі колото-різані рани шиї, тулуба і правої верхньої кінцівки; садна і синці кінцівок. Причиною смерті ОСОБА_11 стала поєднана травма тулуба та голови з множинними колото-різаними сліпими проникаючими пораненнями тулуба з пошкодженням правої легені, печінки та селезінки, відкритої черепно-мозкової травми, що викликало масивну крововтрату та набряк, дислокацію головного мозку. Ушкодження на шиї, тулубі й правій кінцівці ОСОБА_11 являються колото-різаними, які виникли від дії плаского залізовмісного колючо-ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа. Раневі канали проникаючих поранень №№ 44, 49-51, 55 направлені знизу вгору (т. 2, а.с.123-132).

З висновку експерта № 23к від 3 березня 2015 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_11 є сполучена травма голови й тулуба: 1) тупа відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забитих ран, переломів кісток склепіння черепа, крововиливів під м`які оболонки мозку, часткове руйнування мозку у правій тім`яній ділянці мозку, що ускладнилася набряком та дислокацією головного мозку; 2) множинні проникаючі колото-різані поранення тулуба з ушкодженням правої легені, селезінки й печінки, з накопиченням крові в правій плевральній та черевній порожнині, що ускладнилися розвитком крововтрати. Вказані вище ушкодження, навіть кожне окремо, було цілком здатне призвести до смерті потерпілого. Провідну роль у розвитку крововтрати, яка зіграла більшу роль у настанні смерті потерпілого, слід віддати ушкодженням №№ 44, 49-51, 55, які проникають у порожнини тіла та за ходом своїх ранових каналів ушкоджують внутрішні органи потерпілого: праву легеню, селезінку та печінку. Вказані ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя та знаходяться в прямому, закономірному, причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого (т. 2, а.с. 103-120).

Також у суді першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_21 , який підтвердив висновки комісійної експертизи № 23/к від 3 березня 2015 року та пояснив, що причиною смерті ОСОБА_11 є сполучена травма, яка складається з 2-х груп тілесних ушкоджень, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті, що описані в п.2.1 и 2.3.1 цього висновку тілесні ушкодження могли окремо привести до смерті особи. Всі травми утворилися протягом дуже короткого проміжку часу (хвилини), могли бути заподіяні як чоловіком, так і жінкою, взаємне розташування потерпілого і нападника змінювались протягом часу нанесення тілесних ушкоджень. Провідну роль у настанні смерті мають проникаючі колото-різані поранення правої легені, селезінки, правої долі печінки, що призвело до масивної крововтрати.

Проаналізувавши вказані висновки та показання експерта, колегія суддів не може не врахувати наявність суперечностей між тими тілесними ушкодженнями, заподіяння яких інкримінувалося ОСОБА_7 органом досудового розслідування, та травмами, які фактично стали причиною смерті ОСОБА_11 .

Відповідно до висновків експерта № 3642 від 11 листопада 2014 року та № 23к від 3 березня 2015 року, у потерпілого ОСОБА_11 було виявлено не тільки чисельні колото-різані поранення, а й переломи кісток черепа, нижньощелепної кістки та ребер.

Натомість, зі змісту обвинувального акту вбачається, що органом досудового розслідування обвинуваченій ОСОБА_7 було інкриміновано нанесення ударів виключно ножем, хоча відповідно до висновків експертиз, деякі з ушкоджень були отримані тупим твердим предметом округлої форми з обмеженою та повздовжньою поверхнею (ймовірно битою), проте нанесення ударів цим предметом обвинуваченій інкриміновано не було.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 20 березня 2015 року та відеозапису до нього вбачається, як ОСОБА_7 продемонструвала, за яких обставин нанесла потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження, механізм їх нанесення та локалізацію поранень (т. 2, а.с. 148-179).
Так, ОСОБА_7 пояснила, що під час конфлікту між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вона взяла ніж, підійшла до ОСОБА_11 зі спини та почала наносити йому удари ножем у спину, але не сильно, лише щоб його зупинити. Через деякий час після цього, вона ще раз підійшла до ОСОБА_11 та декілька разів «тикнула» йому ножем у спину, щоб останній не вбив ОСОБА_12 . ОСОБА_11 вихопив ніж у неї з рук, а вона вибігла з кімнати та сховалась у ванній кімнаті. Вона чула, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продовжували бійку приблизно ще 7 хвилин, після чого зайшов ОСОБА_12 та повідомив, що добив ОСОБА_11 .
На уточнюючі запитання експерта ОСОБА_7 повідомила, що тримала ніж прямим хватом лезом по відношенню до ОСОБА_11 , наносила йому удари в область спини (можливо ще в праву руку), ці удари були не сильними, вона ними спричинила лише порізи. ОСОБА_7 ножем штовхала потерпілого в область спини на рівні правої лопатки, демонструючи рух прямо від себе. А в подальшому, кілька разів стукнула ОСОБА_11 , який в той момент сидів на ОСОБА_12 демонструючи рухи руки з ножем зверху вниз в область верхньої частини спини.
Під час проведення вказаного слідчого експерименту від судово-медичного експерта не надходило жодних заперечень щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, продемонстрованого ОСОБА_7 .
Колегія суддів також враховує позицію ОСОБА_7 , яка полягає в тому, що вона, як безпосередньо після вчинення вказаної події, так і на стадії досудового розслідування під час проведення усіх слідчих дій за її участі, а також протягом судового розгляду, категорично надавала абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин нанесення нею ударів ножем, механізму утворення та локалізації тілесних ушкоджень.
Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що обвинувачена ОСОБА_7 під час слідчого експерименту демонструвала, а під час судового розгляду повідомляла механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 приблизно 4-6 поверхневих удари без застосування сили, в область спини (можливе також потрапляння в праву руку), якими вона спричинила лише порізи, а вказані удари наносила зверху вниз.
Натомість, провідну роль у розвитку крововтрати, яка зіграла більшу роль у настанні смерті потерпілого, слід віддати ушкодженням №№ 44, 49-51, 55, які проникають у порожнини тіла та за ходом своїх ранових каналів ушкоджують внутрішні органи потерпілого: праву легеню, селезінку та печінку. Вказані ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя та знаходяться в прямому, закономірному, причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого (висновок експерта № 23к від 3 березня 2015 року).

Раневі канали проникаючих поранень №№ 44, 49-51, 55 направлені знизу вгору (висновок експерта № 3642 від 11 листопада 2014 року).
Таким чином, тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних поранень, від яких помер потерпілий ОСОБА_11 були, по-перше, проникаючими, а по-друге, нанесеними знизу вверх, що не узгоджується з тим механізмом, про який повідомляла обвинувачена ОСОБА_7 нанесення ударів ножем зверху вниз, від яких утворились непроникаючі поранення.
Доводи апеляційної скарги про те, що враховуючи зріст потерпілого ОСОБА_11 , який складає 183 см, що приблизно на 20 см перевищує зріст ОСОБА_7 і обвинувачена цілком могла нанести потерпілому ножові поранення шляхом направлення ножа знизу вверх, колегія суддів вважає лише припущенням, яке жодним чином не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Крім того, навіть якщо і оцінити такі припущення прокурора щодо механізму завдання ударів ножем, то вони можуть ймовірно вказувати на те, що ножові поранення на тілі потерпілого могли б утворитися нижче, чим про це вказує обвинувачена, але жодним чином не пояснюють те, що раньові канали розташовані саме знизу в вверх, що відповідно повністю не узгоджується з категоричними твердженнями обвинуваченої з приводу того, що удари вона наносила виключно з напрямком руху зверху вниз.
На користь версії обвинуваченої ОСОБА_7 також свідчить той факт, що повідомлені нею механізм та локалізація тілесних ушкоджень знайшли своє відображення у висновку експерта № 3642 від 11 листопада 2014 року, відповідно до якого, у потерпілого ОСОБА_11 були також виявлені множинні поверхневі колото-різані рани шиї, тулуба і правої верхньої кінцівки.

Крім того, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, оцінюючи надані стороною обвинувачення докази на доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту від 12 лютого 2015 року за участі ОСОБА_12 та відеозапису до нього (т. 3, а.с. 14-19, 21), оскільки враховуючи вимоги ч. 4 ст. 95 КПК України та з метою дотримання передбаченого ст. 23 КПК України принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, суд першої інстанції не міг враховувати в якості допустимого доказу протокол вказаної слідчої дії, тому що ці показання були надані ОСОБА_12 на досудовому розслідуванні, в суді ця особа допитана не була, а суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Натомість, суд першої інстанції не мав можливості виконати вимоги ч. 4 ст. 95 КПК України, оскільки ОСОБА_12 помер та безпосередньо в судовому засіданні допитаний не був, у зв`язку з чим, надані ним під час слідчого експерименту пояснення з приводу обставин події, механізму та локалізації тілесних ушкоджень, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.
Разом з тим, всі інші наявні в матеріалах кримінального провадження документи, зокрема: протокол огляду місця події від 29 вересня 2014 року, протокол огляду трупа від 30 вересня 2014 року, висновок експерта № 703 від 28 листопада 2014 року, висновок експерта № 933 від 17 жовтня 2014 року, висновок експерта № 934 від 20 жовтня 2014 року, висновок експерта № 940 від 17 жовтня 2014 року, висновок експерта № 91 від 27 лютого 2015 року, висновок експерта № 393 від 13 жовтня 2014 року, висновок експерта № 478 від 20 листопада 2014 року, висновок експерта № 67 від 13 листопада 2015 року, висновок експерта № 4187 від 20 вересня 2014 року, висновок експерта № 504 від 26 грудня 2014 року, акт судово-психіатричного експерта № 597 від 22 жовтня 2014 року є вторинними, оскільки підтверджують лише факти виявлення та огляду трупа, наявності слідів крові на місці події, знаряддях злочину та речах учасників конфлікту, характеризують особу обвинуваченої, підтверджують наявність у неї легких тілесних ушкоджень тощо, але як окремо, так і в сукупності не містять відомостей про обставини, які підлягають обов`язковому доказуванню в даному кримінальному провадженні і не доводять вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину (т. 2, а.с. 1-44, 47-50, 53-55, 56-60, 61-64, 65-67, 69-73, 74-83, 91-93, 95-102, 121-122, 133-140, 180-185).
Також не є доказом винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні вбивства той факт, що коли вона подзвонила до Шевченківського РВ за телефоном «102» та повідомила про те, що вбила ОСОБА_11 , оскільки аудіозапис розмови не є належним та допустимим доказом, а в подальшому ОСОБА_7 повністю заперечувала свою винуватість у вчиненні злочину.
З урахуванням усього викладеного вище колегія суддів приходить до висновку, що органом досудового розслідування не надано доказів для доведення поза розумних сумнівів вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки наявні докази не підтверджують факт нанесення саме нею ножових поранень, від яких настала смерть потерпілого.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 17, ч. 3 ст. 373 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції належним чином не дослідив показання свідків та документи, повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження та мотивувальною частиною оскаржуваного вироку, з якої вбачається, що суд виклав оцінку та аналіз всіх наданих стороною обвинуваченням та досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції не зазначив, чому він не врахував показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , оскільки як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції мотивував таке рішення.
За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що за відсутністю належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, суд першої інстанції прийняв єдине вірне рішення про виправдання обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Колегія суддів вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, у тому числі, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2020 року, яким ОСОБА_7 визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдана у зв`язку з недоведеністю її винуватості, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4