Справа № 138/2476/19
Провадження №11-кп/801/863/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження №0000342 за апеляційними скаргами прокурора та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 29.05.2020, яким

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ометинці Немирівського району Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимого;

засуджено за ч.1 ст.125 КК України до громадських робіт на строк 200 годин.

За ч.1 ст.121 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обрано ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

встановив:

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 31 травня 2019 року приблизно о 18 год. 10 хв., на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, підбіг до ОСОБА_10 , яка знаходилась на дорозі поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , схопив її за шию своєю правою рукою та стиснув, після чого штовхнув на капот автомобіля марки «Citroen Berlingo», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , спричинивши при цьому ОСОБА_10 тілесні ушкодження.

Згідно з висновком експерта за результатами судово-медичної експертизи № 170/69 від 13 червня 2019 року ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, які належать кожне окремо та усі у сукупності до категорії легких тілесних ушкоджень згідно з п.2.3.2Б «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Крім цього, 31 травня 2019 року приблизно о 18 год. 17 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на ділянці дороги поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в ході словесної суперечки із ОСОБА_9 , який намагався його заспокоїти, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наблизився до останнього, правою рукою витягнув із поясної сумки розкладний ніж та, наздогнавши ОСОБА_9 , наніс йому даним ножем один проникаючий удар з правого боку тулуба, спричинивши при цьому ОСОБА_9 тілесні ушкодження.

Згідно з висновком експерта за результатами судово-медичної експертизи № 183/75 від 20 червня 2019 року у ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження, які могли утворитись 31 травня 2019 року та носять ознаку небезпечних для життя на час їх утворення та по даному критерію відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Наявність раньового каналу, який перевищує довжник рани на шкірі грудної клітини, свідчить про те, що це могло бути і лезо ножа. Про інші особливості травмуючого предмета на основі вивчення записів з історії хвороби дати відповідь не є можливим.

Прокурор відмовився від своєї апеляційної скарги та просив закрити апеляційне провадження за їхньою апеляцією.

Адвокат ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого просила змінити вирок суду, визнати його винним у заподіянні потерпілому ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження в результаті перевищення меж необхідної оборони та обрати покарання в межах санкції статті 124 КК України без позбавлення волі.

Свої доводи адвокат обґрунтував тим, що суд дав неналежну оцінку встановленим доказам та належно не оцінив докази обвинуваченого, який наполягав, що потерпілий перший здійснив відносно нього насильство.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги; заперечення проти її задоволення потерпілих та прокурора; дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про законність прийнятого рішення із наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження при обставинах викладених у вироку вірні, обґрунтовані належними і допустимими доказами залученими до справи стороною обвинувачення.

При тому, що обвинувачений не заперечував заподіяння ножового поранення потерпілому, але стверджував, що робив це з метою самозахисту, суд вірно критично оцінив його покази та вірно визнав їх способом захисту.

Відповідно до показів допитаних свідків, потерпілий ОСОБА_9 не застосовував до обвинуваченого електрошокер, а свідчення ОСОБА_11 , що вона чула звук працюючого електрошокера, коли потерпілий тікав від обвинуваченого, не можуть бути підтвердженням його застосування до обвинуваченого з метою заподіяння шкоди життю чи здоров`я обвинуваченого, а навпаки свідчать, що потерпілий уникав зустрічі із ОСОБА_7 і втікав від нього, побоюючись за своє здоров`я і життя.

Свідки, показами яких суд обґрунтував свій вирок, підтверджували, що при появі обвинуваченого на місці конфлікту образу став наступати на потерпілого, а останній намагався заспокоїти ОСОБА_7 і пропонував мирно поговорити із ним, на що обвинувачений не реагував, наступав на нього та витягнувши ножа заподіяв ножове поранення.

Верховний Суд в своїй практиці неодноразово висловлював свою позицію щодо застосування норм закону про кримінальну відповідальність за умисне вбивство та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони.

Закріплене статтею 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина 3 статті 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Сукупність таких обставин виключає кваліфікацію умисного вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень в стані необхідної оборони. Тому апеляційна скарга захисника про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 на статтю 124 КК України задоволенню не підлягає, оскільки відсутність нападу із боку потерпілого виключало необхідність захисту.

В апеляційній скарзі захисника не ставилось питання про незаконне вирішення судом цивільного позову потерпілого при стягненні на користь ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційних вимог.

Ніяких порушень вимог процесуального та матеріального права при вирішенні даного питання колегією суддів не встановлено.

Призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, підстав для його зменшення чи пом`якшення немає, на що не посилається і адвокат в своїй апеляційній скарзі.

Із обставин встановлених судом ніякої протиправної поведінки потерпілого не вбачається.

Заява обвинуваченого про незаконне проникнення ОСОБА_9 до його помешкання та застосування ним насильства до членів його сім`ї розглядалася та прокурором 20 серпня 2019 року було прийнято рішення про відмову в погодженні повідомлення про підозру за відсутності достатніх доказів для оголошення підозри за частиною 1 статті 162 КК України.

В зв`язку з чим доводи захисника і в цій частині задоволенню не підлягають.

Оскаржуваний вирок суду відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і ніяких істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства при судовому розгляді не допущено, підстав для скасування чи зміни вироку немає.

Зважаючи на вищенаведене та керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора закрити у зв`язку із відмовою прокурора від апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого залишити без задоволення.

Вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2020 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного Кримінального Суду в складі Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_12 ОСОБА_13