Номер провадження: 11-сс/813/1198/20
Номер справи місцевого суду: 522/8883/20 1-кс/522/8612/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря с/з ОСОБА_5 к

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

представника власника майна ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , в інтересах власника майна ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2020 року, якою було задоволено клопотання ОСОБА_10 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001837 від 15.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2020 року було задоволено клопотання потерпілої ОСОБА_10 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001837 від 15.05.2020 року, та накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 , з забороною відчуження та здійснення будь-яких реєстраційних дій, з метою забезпечення цивільного позову ОСОБА_10 у кримінальному провадженні.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , в інтересах власника майна ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на квартиру посилаючись на те, що висновки слідчого судді щодо наявності передбачених законом підстав для накладення арешту на квартиру не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки слідчий суддя не врахував наступні обставини:

- ОСОБА_9 є єдиними власником зазначеної квартири з 10.10.2019 року;

- ОСОБА_9 не є підозрюваною у кримінальному провадженні, відповідно їй не було вручено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , тобто ОСОБА_9 не є підозрюваною та цивільним відповідачем у кримінальному провадженні, у якому її взагалі не було допитано;

- в матеріалах провадження відсутні будь-які докази щодо причетності ОСОБА_9 до кримінального правопорушення, так як в заяві про вчинення злочину, а також в цивільному позові потерпіла ОСОБА_10 не зазначала, що спілкувалася з власником квартири ОСОБА_9 та передавала останній будь-які гроші за квартиру, отримувала від власника квартири будь-які письмові підтвердження, а лише посилається на наявність правовідносин між нею та ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які є сином та невісткою власника квартири ОСОБА_9

- ОСОБА_9 взагалі не отримувала від ОСОБА_10 будь-яких грошей;

- власник майна не може відповідати за неправомірні дії інших осіб;

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін, так як висновки слідчого судді відповідають фактичним обставинам справи, слідчий суддя при постановлені ухвали не допустив жодних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора та представника потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження за клопотанням потерпілої ОСОБА_10 про арешт майна та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.3 ст. 171 КПК України, у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено:

1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог;

2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ст. 173 ч.ч. 1,2 п.5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження та пояснення учасників апеляційного розгляду вважає, щослідчий суддя безпідставно задовольнив клопотання потерпілої ОСОБА_10 про накладення арешту на майно, так як потерпілою не зазначені у клопотанні та не доведені при його розгляді підстави та мета для накладення арешту на майно, передбачені зазначеними положеннями кримінального процесуального закону.

Так, в клопотанні потерпілої ОСОБА_10 , в обґрунтування накладення арешту на майно зазначено, що 23.02.2019 року вона із своєю малолітньою донькою приїхали до міста Одеси з території Російської Федерації на постійне місце мешкання. Через знайомого ОСОБА_13 познайомилась з ОСОБА_11 та його дружиною ОСОБА_12 .
ОСОБА_11 допомагав їй з переводом коштів з Російської Федерації на територію України, останній переказ коштів в розмірі 18 000 доларів США їй не віддав.
Приблизно о березні місяці 2019 року вона з своїм чоловіком ОСОБА_14 почали підшукувати для придбання квартиру в м. Одеса, ОСОБА_11 запропонував придбати квартиру АДРЕСА_1 , на що вони погодилися, та нав`язав свою дружину ОСОБА_12 для вирішення даного питання (придбання техніки та ремонту у квартирі).
Між нею та ОСОБА_11 не підписувався письмовий договір щодо придбання квартири АДРЕСА_1 , в усній формі між собою вони домовились, що вартість квартири буде складати 75 000 доларів США (в які входив ремонт та техніка, яку побажає заявниця), а також, що сума в розмірі 18 000 доларів США, які громадянин ОСОБА_11 не віддав заявниці, буде рахуватися як частка виплати за квартиру.
Також потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що розпочинала спільний бізнес, а саме відкрили салон краси, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , з ОСОБА_12 .
На початку та в кінці травня місяця 2019 року громадянин ОСОБА_11 попросив у займи в заявниці 10 000 та потім 5 000 доларів США, мотивуючи це тим, що в нього виникли проблеми з бізнесом.
Приблизно у травні місяці 2019 року заявниці стає відомо, що квартира яку їй запропонував громадянин ОСОБА_11 належить його матері ОСОБА_9 .
ОСОБА_11 було проговорено той фак, що у зв`язку з тим, що він винен заявниці грошові кошти у розмірі 33 000 доларів США, то вони підуть у рахунок придбання квартири АДРЕСА_1 .
У кінці травня місяця 2019 року заявниця зустрілась із громадянином ОСОБА_11 та поцікавилась, як проходять ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_1 , на що останній повідомив, що ремонт ще не закінчився. Під час бесіди заявниця та громадянин ОСОБА_11 домовились, що заявниця
ОСОБА_10 за власний кошт закінчила ремонт у квартирі, на що витратила 18 798 доларів США, із сім`єю переїхала до квартири.
Приблизно з травня по липень місяць 2019 року вона просила громадянина ОСОБА_11 передати їй право власності на квартиру АДРЕСА_1 , також до цього заявниця готова була передати залишок коштів від оговореної раніше суми 75 000 доларів США, на що громадянин ОСОБА_11 повідомив, що дана квартира належить його матері на праві інвестиційного договору та він наразі займається питанням оформлення усіх офіційних документів, вона віддала грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США за вищевказану квартиру, які ОСОБА_11 повинен був віддати своїй матері.
Вона віддала ОСОБА_11 за квартиру АДРЕСА_1 81 798 доларів США, але ОСОБА_11 так і не передав право власності на дану квартиру.
До клопотання потерпілої ОСОБА_10 про арешт майна були надані в обгартування вимог наступні докази:
- витяг з ЄРДР №0001837 від 15.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, з якого вбачається, що відомості були внесенні на підставі заяви ОСОБА_10 ;

- сама заява ОСОБА_10 від 15.05.2020 року про вчинення кримінального правопорушення;

- позовна заява ОСОБА_10 до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 про стягнення з них матеріальної шкоди в сумі 81798 доларів США (згідно курсу НБУ 2197094 грн).

- витяг з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майна з якого вбачається, що на підставі договору купівлі продажу майнових прав від 07.07.2016 року з ТОВ «Кадор-Каманіна», за ОСОБА_9 10.10.2019 року, після акту прийому-передачі від 08.10.2019 року було зареєстровано право власності на квартиру.

Таким чином, до клопотання були надані тільки пояснення самої потерпілої ОСОБА_10 в заяві та позовній заяві щодо вчинення кримінального правопорушення, та зазначено, що арешт майна необхідний для забезпечення поданого цивільного та збереження знаряддя вчиненого злочину.
Мотивуючи оскаржену ухвалу про накладення арешту слідчий суддя зазначив про те, що арешт майна необхідний для забезпечення цивільного позову, так як внаслідок протиправних дій потерплій заподіяна матеріальна шкода, тобто прийшов до висновку про наявність підстави для арешту майна, передбаченої п.4 ч.2 ст. 170 КПК України.
Однак, за наслідками перевірки апеляційним судом матеріалів, наданих до клопотання, а також під час апеляційного розгляду, обставини та підстави для арешту майна, зазначені в ухвалі слідчого судді, підтвердження не знайшли.

Зокрема, з витягу з ЄРДР за №0001837 від 15.05.2020 року, наданого до клопотання, вбачається, що невстановлена особа у 2019 році шахрайським шляхом заволоділа її грошовими коштами (а.п.4).
В заяві про вчинене кримінальне правопорушення потерпіла ОСОБА_10 прямо зазначає, що група осіб у складі ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 ОСОБА_16 шахрайським шляхом заволоділи її грошима у сумі 63000 доларів США та 26908 доларів США, що складає 89908 доларів США, разом з тим не вказує будь-яких конкретних дій власника квартири ОСОБА_9 (1-3).
В цивільному позові потерпіла зазначила іншу суму заподіяної шкоди у сумі 81798 доларів США.
Таким чином, розмір заподіяної шкоди, який був зазначений у поданому цивільному позові відрізняється від розміру заподіяної шкоди зазначеного в заяві про вчинене кримінальне правопорушення, тобто у клопотанні потерпілої ОСОБА_10 не довела загальний розмір завданої шкоди, що впливає на обґрунтованість підозри у кримінальному правопорушенні, передбаченому ст. 190 КК України.
Потерпілою ОСОБА_10 в клопотанні та в цивільному позові не зазначено жодних обґрунтувань чому розмір заподіяної шкоди відрізняється.
Також до клопотання, а також під час його розгляду в суді першої інстанції, не додані документи або пояснення осіб, які б підтверджували отримання будь-якими особами від потерпілої ОСОБА_10 грошових коштів, з огляду на те, що сама потерпіла ОСОБА_10 в наданих заяві та позові не зазначає про передачу власнику квартири ОСОБА_9 будь-яких грошей.
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що з часу внесення відомостей до ЄРДР 15.06.2020 року не встановлені будь-які докази, крім показань потерпілої ОСОБА_10 , які б свідчили про вчинене кримінальне правопорушення та підтверджували пояснення потерпілої.
При апеляційному розгляді прокурор повідомив, що під час досудового розслідування кримінального провадження такі докази не встановлені.
Таким чином, у клопотанні потерпілої ОСОБА_10 про арешт майна, в порушення вимог п.п.1,2 ч. 3 ст. 171 КПК України, не доведений розмір шкоди, розмір позовних вимог, а також не додані докази, які підтверджували факт завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Крім того, у цивільному позові потерпіла ОСОБА_10 вказує на те, що у травні 2019 року їй стало відомо, що квартира, яку їй запропонував ОСОБА_11 , належить його матері ОСОБА_9 (а.п.11)
Однак, зазначені посилання потерпілої ОСОБА_10 спростовуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що ОСОБА_9 тільки 10.10.2019 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.п.15).

Крім того, апеляційний суд враховує, що в заяві про вчинене кримінальне правопорушення, у цивільному позові та у своїх поясненнях потерпіла ОСОБА_10 не вказує про те, що вона особисто передавала власниці квартири ОСОБА_9 будь-які гроші або у неї з ОСОБА_9 були будь-які домовленості щодо продажу зазначеної квартири.
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

При розгляді апеляційної скарги встановлено з пояснень всіх учасників апеляційного провадження, що власником квартири є ОСОБА_9 , яка не є підозрюваною у кримінальному провадженні.
В матеріалах провадження відсутні відомості, які б спростовували твердження власника майна стосовно того, що ОСОБА_9 є добросовісним набувачем.
Апеляційний суд вважає, що при вирішенні клопотання про арешт майна слідчий суддя не з`ясував та не врахував питань, передбачених ч. 2 ст. 173 КПК України, зокрема, правову підставу для арешту майна ОСОБА_9 , а також не врахував розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для власника майна ОСОБА_9 , оскільки формальне звернення з позовом у кримінальному провадженні не є безумовною підставою для накладення арешту на майно при ненаданні будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження наявності обґрунтованої підозри, в даному випадку власника квартири ОСОБА_9 у вчиненні шахрайства.
При цьому, апеляційний суд приймає до уваги встановлені під розгляду апеляційної скарги обставини про те, що власнику квартири ОСОБА_9 не було повідомлено про підозру, не був вручений цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , ОСОБА_9 не була допитана в даному кримінальному провадженні, тобто її майно не може бути арештовано, крім арешту з метою забезпечення речових доказів, відповідно до приписів ч.10 ст. 170 КПК України.
Однак, в клопотанні про арешт майна, а також в ухвалі слідчого судді підставою зазначалося не забезпечення речових доказів відповідно до п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а підстава, передбачена п. 4 ч.2 ст. 170 КПК України, без дотримання положень п.10 ст. 170 КПК України.
Відповідно до п. 2 ч.3 ст. 132 КПК України, в ухвалі слідчого судді не обґрунтовано потреби досудового розслідування, яка виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи, яка є власником вказаного майна.
Таким чином, слідчий суддя прийшов до необґрунтованого висновкупро наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання потерпілої ОСОБА_10 про накладення арешту на майно, оскільки під час розгляду клопотання не було доведено необхідності накладення арешту на майно.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

При цьому, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Аналіз матеріалів провадження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, показав, що слідчим суддею, при розгляді клопотання потерпілої ОСОБА_10 , були допущені істотні порушення вимог КПК України, які унеможливили постановлення законного та обґрунтованого судового рішення, що згідно з положеннями ч.1 ст.409, ч.1 ст.412 КПК України, є підставою для скасування оскарженої ухвали.
На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, так як її доводи знайшли підтвердження. Відповідно до вимог ст. 407 ч. 3 КПК України, ухвала слідчого судді має бути скасована та постановлена нова ухвала, якою у задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_10 про арешт майна має бути відмовлено.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , в інтересах власника майна ОСОБА_9 ,- задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2020 року, якою було задоволено клопотання ОСОБА_10 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001837 від 15.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України,- скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання ОСОБА_10 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001837 від 15.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 24.07.2020 року, о 14 годині 00 хвилин, в залі судових засідань № 10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3