Номер провадження: 11-кп/813/36/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретарів с/з ОСОБА_5 к, ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11
захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2019 року, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0004572 від 04.08.2017 року, яким
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Одеської області, Болградського району, с. Василівка, громадянин України, з середьою освітою, неодружений, працюючий охоронником ТОВ «Секьюріті Техноложі» зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний невинуватим та виправданий у вчиненні кримніального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 296 КК України, у звязку з недоведенністю,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Одеської області, Красноокнянського району, с. Федосіївка, громадянин України, працюючий охоронником ТОВ «Секьюріті Техноложі», не одружений, маючий вищу освіту, проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий,
визнаний невинуватим та виправданий у вчиненні кримніального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 296 КК України, у звязку з недоведенністю,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець Полтавської області, Карлівського району, с. Ланна, громадянин України, працюючий охоронником ТОВ «Секюріті Техноложі», одружений, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей 2012 та 2017 року народження, маючий вищу освіту, проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимий,
визнаний невинуватим та виправданий у вчиненні кримніальних правопорушень, передбачених за ч.2 ст. 296, ч.2 ст. 345 КК України, у звязку з недоведенністю.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2019 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані невинуватими та виправдані за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 296 КК України, а ОСОБА_11 також визнаний невинуватим та виправданий за недоведеністю вини за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, вчинення яких останнім інкримінувалося при наступних обставинах.
Так, органами досудового розслідування ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинувачувались в тому, що 04.08.2017року, приблизно о 12 годині 30 хвилин, разом з невстановленою слідством особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, перебуваючи на мітингу, який проходив біля адміністративної будівлі Одеської обласної прокуратури, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, почали грубо порушувати громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, а саме гучно викрикували різні лозунги та висловлювались нецензурною лайкою у бік співробітників поліції та інших учасників проведення мітингу.
Продовжуючи протиправні дії ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 наблизились до кордону поліцейських, які були вишикувані у ланцюг, та намагалися прорватися через кордон працівників поліції та потрапити до будівлі Одеської обласної прокуратури.
ОСОБА_11 , усвідомлюючи чисельну кількість громадян, які перебували у той час на місті події, діючи з хуліганських мотивів, грубо порушив громадський порядок, діючи з особистою зухвалістю, розуміючи, що його дії сприймаються громадськістю як зневага до суспільства.
В цей час полковник поліції ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 , який був одягнений у формений одяг з шевронами Національної поліції України та нагрудним номерним жетоном, виконуючи покладені на нього обов`язки з охорони громадського порядку разом з іншими працівниками поліції, вимагав від ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 припинити протиправні хуліганські дії.
Однак ОСОБА_11 , під час грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, не бажаючи виконувати законні вимоги працівника поліції ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 , підійшов до останнього та схопив його руками за шию та передпліччя та повалив на землю, тим самим спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді поверхневого хімічного опіку кон`юнктиви (сполучнотканинної оболонки) обох очей, садна обличчя, грудної клітки, синці обох передпліч, які кожне окремо, так і в сукупності, згідно висновку експерта №2533 від 29.09.2017 року, мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм, згідно п. 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати виправдувальний вирок суду в зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи та наявними істотними суперечностями висновків суду у вироку, допитати потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , дослідити письмові докази по справі, які були досліджені судом першої інстанції з порушенням вимог кримінального процесуального закону та вимог безпристрасності суду, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнати винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 296 КК України, призначити їм покарання у вигляді 3 років позбавлення волі та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України. ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.2 ст. 296, ч.2 ст. 345 КК України, за ч.2 ст. 345 КК України призначити покарання у вигляді 2 років, за ч.2 ст. 296 КК України призначити покарання у вигляді 3 років, на підставі ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор послався на те, що суд першої інстанції в ході розгляду кримінального провадження порушив ст. 22 КПК України та постанову Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11.05.2005 року щодо об`єктивності та неупередженості, створення необхідних умов для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків, прийняв позицію захисту, що призвело до упередженого та не об`єктивного судового розгляду, до винесення надуманого та необґрунтованого вироку.
Правильну кримінально-правову оцінку хуліганства належить проводити за сукупністю ознак суспільно небезпечного діяння, які згідно із законом про кримінальну відповідальність охоплюються поняттям складу злочину і визначають діяння як злочине та кримінально каране. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин у вчинення ним кримінально караних дій. Як хуліганство дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднанні з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 показали суду, що вони поодинці один від одного перебували в центрі міста Одеси, де побачили натовп людей біля прокуратури Одеської області, підійшли ближче, люди з мітингу стали підходити до представників Нацкорпусу, працівники поліції стали вперед представників Нацкорпусу. Факт проведення мітінгу та находження великої кількості громадян, працівників правоохоронних органів та представників Нацкорпусу обвинуваченими підтверджується, однак, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, обвинувачені пояснили, що вони під час мітингу не перешкоджали поліції у здійсненні будь-яких дій та фізичну силу не застосовували.
Разом з тим, показання обвинувачених спростовуються доказами у кримінальному провадженні, які суд розглянув неповно під час судового розгляду, не оцінив належним чином показання свідків з іншими доказами, які визнав належними та допустимими, а саме з дослідженим судом відеофайлом, з якого вбачається, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 порушували громадський порядок, діяли спільно, спиралися у своїх діях один на одного, спільними діями вчиняли свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, а також довідкою від 04.08.2017 з MKJI №1 та висновком експерта №1901 від 31.08.2017 року про наявність у потерпілого ОСОБА_14 тілесних ушкоджень. протоколом огляду місця події, яким судом не була надана жодна оцінка.
Суд не аргументував та не зазначив чому він ставить під сумнів покази свідків ОСОБА_17 стосовно застосування ОСОБА_11 стосовно потерпілого ОСОБА_14 фізичної сили, а також свідка ОСОБА_16 , який впізнав обвинуваченого ОСОБА_10 , як особу, яка вчинила хуліганські дії, а саме під час потасовки на мітингу штовхав рукою свідка ОСОБА_16 , показаннями свідків ідентифіковані обвинувачені, як особи, які вчиняли хуліганські дії, вони спростовують пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що він на місці події не бачив потерпілого ОСОБА_14 , останнього не хапав за корпус і не валив на землю.
Суд не з`ясував фактичні дані, на підставі яких встановлюється наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, оскільки потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні не пам`ятав обставин від 04.08.2017 року під час мітингу біля будівлі прокуратури, однак суд не перепровірив покази потерпілого, надані на досудовому слідстві, за правилами ст. 94 КПК України.
Всі зазначені вище докази є достатніми для визнання обвинувачених винними у інкримінованих кримінальних правопорушеннях, в зв`язку з чим судове рішення є відповідає фактичним обставинам справи, так як висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що є порушенням ст. 411 КПК України, та відповідно до ст. 409 КПК України, є підставою для скасування виправдувального вироку суду.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисників та обвинувачених, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Так, відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ст. 404 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, органами досудового слідства ОСОБА_10 та ОСОБА_20 обвинувачуються у вчиненні групою осіб кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, а саме у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яка виявилась в тому, що вони гучно викрикували різні лозунги та висловлювались нецензурною лайкою у бік співробітників поліції та інших учасників проведення мітингу, наблизились до кордону поліцейських, які були вишикувані у ланцюг, та намагалися прорватися через кордон працівників поліції та потрапити до будівлі Одеської обласної прокуратури, не зважали на вимоги полковника поліції ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 , який був одягнений у формений одяг з шевронами Національної поліції України та нагрудним номерним жетоном, та, виконуючи покладені на нього обов`язки з охорони громадського порядку разом з іншими працівниками поліції, вимагав припинити протиправні хуліганські дії.
Також ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, а саме в тому, що під час вчинення хуліганських дій, не бажаючи виконувати законні вимоги працівника поліції ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 , підійшов до останнього та схопив його руками за шию та передпліччя та повалив на землю, тим самим спричинивши потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді поверхневого хімічного опіку кон`юнктиви (сполучнотканинної оболонки) обох очей, садна обличчя, грудної клітки, синці обох передплічь, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
З журналу судового засідання вбачається, що під час судового розгляду кримінального провадження суд першої інстанції в повному обсязі дослідив докази, надані стороною обвинувачення.
Зокрема, суд першої інстанції безпосередньо заслухав показання обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 , потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , а також дослідив висновки експертів, всі процесуальні документи та інші письмові матеріали.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про неповноту судового розгляду кримінального провадження, оскільки вони є надуманими на голослівними, в апеляційній скарзі не зазначено жодного конкретного доказу, який не був би досліджений судом першої інстанції.
Навпаки, в апеляційній скарзі заявлялося клопотання тільки про повторне дослідження доказів, від якого прокурор відмовився в судовому засіданні при розгляді апеляційного провадження.
Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо ненадання у вироку судом першої інстанції належної оцінки доказам, невідповідності цих висновків фактичним обставинам справи, а також наявних в цих висновках істотних суперечностей.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції безпосередньо дослідив всі докази сторони обвинувачення в судовому засіданні, надав цим доказам належну оцінку в судовому рішенні, та, відповідно до положень ст. 94 КПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що пред?явлене обвинувачення свого підтвердження в ході судового розгляду не знайшло, переконливих і беззаперечних доказів наявності в діях ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 інкримінованих їм злочинних діянь не здобуто, а тому підстав для винесення обвинувального вироку немає.
Так, потерпілий ОСОБА_14 пояснив суду, що 04.08.2017 року він був присутній, як начальник управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області, на масовому заході на вул. Пушкінська, 3 в м. Одесі, де між двома сторонами мітингуючих був конфлікт та між ними стояли вишикувані у ланцюг працівники поліції. Внаслідок розпилення учасниками мітингу сльозогінного газу отримав опіки очей , однак обвинувачених не впізнає та обставин нанесення йому тілесних ушкоджень не пам`ятає.

Показанням потерпілого ОСОБА_14 у вироку суду була надана належна оцінка, на підставі якої суд прийшов до висновку про те, що ці показання, які, в даному випадку, є прямими доказами у кримінальному провадженні, не підтверджують інкриміновані обвинуваченим злочинні діяння, в тому числі спричинення саме обвинуваченим ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 , оскільки потерпілий обвинувачених не впізнав, не надав будь-яких пояснень щодо вчинення ними будь-яких конкретних дій, а тільки підтвердив факти проведення мітингу та отримання ним легких тілесних ушкоджень від невідомих осіб, які сторонами кримінального провадження не заперечувався, однак не доводили жодним чином причетності до вчинення злочинів обвинувачених.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги прокурора щодо порушення судом першої інстанції вимогст. 411 КПК України, а саме не з`ясування судом першої інстанції фактичних даних, на підставі яких можливо було б встановити вину обвинувачених, які прокурор вбачав в тому, що оскільки потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні не пам`ятав обставин подій під час мітингу біля будівлі прокуратури 04.08.2017 року, суд мав перевірити його пояснення шляхом оголошення в судовому засіданні пояснень потерпілого на досудовому слідстві.
Так, відповідно до п.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Крім того, сторона захисту заперечувала проти оголошеннях зазначених пояснень потерпілого для згадування обставин кримінального правопорушення з посиланням на те, що потерпілий під час розгляду кримінального провадження жодних вимог про це не заявляв.
Порядок оголошення при судовому розгляді пояснень, наданих учасниками кримінального провадження під час досудового розслідування, для підтвердження цих пояснень в суді не передбачений кримінальним процесуальним законом. Суд вправі дослідити протокол допиту тільки у тому випадку, якщо в судовому засіданні особа дає показання, які не узгоджуються з наданими під час досудового розслідування.
При цьому потерпілий, відповідно до свого статусу, мав право ознайомитися зі своїми показаннями під час відкриття матеріалів кримінального провадження, в порядку ст. 290 КПК України, а також під час судового розгляду кримінального провадження.
Крім того, стороною обвинувачення не було надано суду будь-яких письмових доказів про впізнання потерпілим ОСОБА_14 під час досудового розслідування обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 , як осіб, що вчиняли інкриміновані хуліганські дії, а обвинуваченого ОСОБА_11 , як особу, причетну до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.
Під час розгляду апеляційної скарги апеляційний суд задовольнив клопотання прокурора про повторний допит потерпілого ОСОБА_14 .

Однак, потерпілий ОСОБА_14 в судові засідання не з`явився, звернувся з заявою по відмову від своєї апеляційної скарги на даний вирок суду, яка була ухвалою апеляційного суду за згодою всіх учасників апеляційного розгляду.

Також потерпілий в клопотанні просив розглянути апеляційну скаргу прокурора без його участі, яке було задоволено апеляційним судом за згодою всіх учасників апеляційного провадження. Як зазначалось, прокурор відмовився від клопотання про повторний допит потерпілого у судовому засіданні апеляційного суду.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок у вироку суду про те, що показаннями потерпілого ОСОБА_14 не підтверджується обвинувачення ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Допитані в якості свідків працівники поліції ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пояснили, що впізнають обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 як осіб, які були присутні 04.08.2017 року на місці проведення мітингу. Порушення громадського порядку проявлялось у дуже короткий проміжок часу, біля 0,5-1 хвилини, в тому, що вони штовхались, відтісняли поліцейських, хотіли зблизитись з групою Вуличного фронту, не реагували на команди працівників поліції припинити порушення громадського порядку.
При цьому, свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 поясняли, що їм невідомо хто саме штовхнув потерпілого ОСОБА_14 , перцевий балон використовувався не обвинуваченими, а протилежною стороною мітінгуючих, з боку представників Нацкорпусу.
Допитаний в якості свідка працівник поліції ОСОБА_17 пояснень щодо вчинення обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 інкримінованих хуліганських дій також не надав, та пояснив, що бачив, як обвинувачений ОСОБА_25 застосував стосовно потерпілого ОСОБА_14 фізичну силу, а саме схватив його за тулуб та повалив на землю, однак що відбувалось в подальшому, чи наносив обвинувачений ОСОБА_25 тілесні ушкодження ОСОБА_14 йому не відомо.
Таким чином, свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , ОСОБА_17 не тільки не підтверджують, а, навпаки, спростовують вчинення обвинуваченими дій, які їм інкримінувалися в обвинувальному акті, а саме, що обвинувачені гучно викрикували лозунги та висловлювались нецензурною лайкою у бік співробітників поліції та інших учасників проведення мітингу, намагалися прорватися через кордон працівників поліції, потрапити до будівлі Одеської обласної прокуратури та не зважали на вимоги полковника поліції ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 , а також що саме ОСОБА_11 наніс тілесні ушкодження потерпілому, так як ці працівники поліції є свідками - очевидцями події інкримінованого злочину, вони бачили обвинувачених, які зазначені інкриміновані дії не вчиняли.
Крім того, свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 поясняли, що перцевий балон з сльозогінним газом використовувався протилежною стороною мітінгуючих, тобто ОСОБА_11 не міг нанести потерпілому тілесних ушкоджень у вигляді опіку очей.
Допитані в якості свідків працівники поліції ОСОБА_18 та ОСОБА_19 пояснили, що впізнають тільки обвинуваченого ОСОБА_20 , який після мітінгу один йшов вверх по вул. Дерибасівська в м. Одесі та був ними затриманий.
Допитані в якості свідків працівники поліції ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 взагалі не впізнали обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 навіть як учасників мітингу, який відбувався 04.08.2017 року.
Таким чином, аналізуючи показання свідків обвинувачення ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що їх показання не можуть бути покладені в обгрунтування обвинувального вироку, оскільки вони взагалі не впізнали обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 як осіб, які перебували 04.08.2017 року на мітінгу, та, відповідно, не надали пояснень на підтвердження інкримінованих обвинуваченим злочинних дій.
З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показаннями потерпілого та свідків не спростовані показання обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 , які також є доказами, у розумінні положень ч.1 ст. 95 КК України, в яких обвинувачені під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження послідовно заперечували вчинення ними інкримінованих злочинів.
При цьому, обвинувачені підтверджували свою присутність на мітингу проти передачі лікарні «Швидкої допомоги» в приватні руки, під час якого працівники поліції стояли між мітінгувальниками та представниками Нацкорпусу, з боку яких, через гучномовець, викрикувались «кричалки», після чого останні дістали прапор, який збирались спалити. Натовп людей, які знаходились навпроти представників Нацкорпусу, почав підходити до опонентів, у цей час хтось із Нацкорпусу почав пшикати газовим балончиком в обличчя людей, самі обвинувачені отримали опіки очей та нічого не бачили, хуліганських дій, опору працівникам поліції не здійснювали.
Апеляційний суд вважає, що обвинувачення ОСОБА_11 за ч.2 ст. 345 КК України не може вважатися доведеним виключно на показаннях свідка ОСОБА_17 в цій частині, з огляду на те, що обвинуваченого ОСОБА_11 , як особу, яка заподіяла потерпілому тілесні ушкодження, не впізнав сам потерпілий ОСОБА_14 а також з урахуванням послідовних показань при проведенні досудового розслідування та судового розгляду обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що він потерпілого ОСОБА_14 на час події не знав, на місці подій не бачив, фізичну силу до нього не застосовував.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що з урахуванням обставин події інкримінованого кримінального правопорушення, а саме перебуванням на місці мітінгу значної кількості людей, зокрема працівників правоохоронних органів, органи досудового розслідування не надали суду інших доказів, в тому числі показань свідків- очевидців, які б об`єктивно підтверджували зазначені показання свідка ОСОБА_17 та беззаперечно доводили вину обвинуваченого ОСОБА_11 в цьому злочині.
Апеляційний суд в судовому засіданні дослідив відеозапис події кримінального правопорушення від 04.08.2017р. та вважає обгрунтованим висновок у вироку суду про те, що цей доказ також не містить беззаперечних відомостей щодо здійснення обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 інкримінованих хуліганських дій при обставинах та обстановці, яка мала місце на мітінгу. На ньому не зафіксовано жодного випадку гучного викрикування ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 , висловів з їх боку нецензурною лайкою у бік співробітників поліції та інших учасників проведення мітингу, в руках обвинувачених відсутні плакати, прапори або будь-які заборонені предмети, тобто не зафіксоване вчинення дій, які інкримінуються в обвинувальному акті. Під час досудового розслідування кримінального провадження органом досудового розслідування не була проведена відповідна експертиза, яка би чітко ідентифікувала обвинувачених на наданому суду відеозаписі. Під час судового та апеляційного розгляду клопотань про проведення такої експертизи від сторони обвинувачення не надходило.
Крім того, вдаючись до аналізу відеозапису події кримінального правопорушення від 04.08.2017 року, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в ході судового розгляду не знайшло підтвердження обвинувачення щодо вчинення ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 протиправних дій шляхом намагання прорватися через кордон працівників поліції до будівлі прокуратури Одеської області, так як опір мітингуючих був здійснений у відповідь на дії зі сторони Нацкорпусу та на опір працівникам поліції, які намагалися змінити місце розташування мітингуючих.
До зазначених дій та після них всі мітингуючи, в тому числі обвинувачені, не здійснювали будь-яких дій, які б свідчили про їх намір попасти до будівлі прокуратури Одеської області. З відеозапису від 04.08.2017р. також не вбачаються активні дії обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 щоб потрапити до будівлі прокуратури Одеської області.
З показань свідків встановлено, що зазначені дії тривали досить короткий час, близько 6 хвилин.
Отже поведінка обвинувачених серед інших мітінгувальників не створила загрозу нормальній діяльності прокуратури Одеської області та її працівників, та загрози здоров`ю, правам та інтересів громадян.
У вироку суду також була надана наступна оцінка письмовим доказам, наданим стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 в інкримінованих їм злочинах, які були досліджені під час судового розгляду кримінального провадження.
Зокрема, суд дослідив витяг з кримінального провадження №0004572 від 04.08.2017р.; протокол огляду місця події від 04.08.2017року; акт судово медичного дослідження №1901 від 31.08.2017 року та висновок експерта №2533 від 29.09.2017 року щодо наявності легких тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_14 ; постанову від 07.08.2017р. про визнання та приєднання до провадження в якості речового доказу відеофайлу, сам відеофайл та протокол його огляду від 08.08.2017р..
Разом з тим, суд прийшов до правильного висновку про те, що зазначені докази не підтверджують вчинення обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 інкримінованих злочинів.
Крім того, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв, як належні докази, письмові матеріали, надані суду прокурором під час судового розгляду обвинувального акту, а саме протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.08.2017р. ОСОБА_15 ; довідки Університетської клініки №2 про наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ; висновки судово медичного дослідження №№ 1897, 1899 від 04.08.2017р. про наявність у ОСОБА_29 та ОСОБА_17 тілесних ушкоджень, а також висновків експерта №№ 2534 2536 від 29.09.2017р. про наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_29 та ОСОБА_17 , оскільки обвинуваченим не інкримінувалося вчинення будь-яких протиправних дій стосовно цих осіб. Як зазначалось, ОСОБА_26 та ОСОБА_28 у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 мають статус свідків, відомостей про процесуальний статус ОСОБА_27 , стороною обвинувачення суду взагалі не надано.
Стороною обвинувачення суду не надано інших доказів на підтвердження винуватості обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 у вчиненні інкритмінованих злочинів.
На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність беззаперечних доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_20 інкримінованих дій щодо грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, які б супроводжувалися особливою зухвалістю, в зв`язку з чим в діях останніх, які не заперечували своєї присутності та мітингу разом з великою кількістю інших громадян без вчинення дій, зазначених в обвинувальному акті, а також про відсутність в ліях останніх складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, в зв`язку з чим обвинувачені були виправдані за вказаною статтею Кримінального кодексу України у відповідності до положень кримінального процесуального закону.
Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що твердження обвинуваченого ОСОБА_11 про відсутність в нього умислу на нанесення будь- яких тілесних ушкоджень потерпілому, як працівнику поліції, якого він навіть не знав, не спростовані, оскільки переглядом відеозапису в судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_14 не був одягнутий в форму, яка б чітко відрізняла його від інших мітингуючих, які також були одягнуті у камуфльований одяг, та не представлявся мітінгуючим працівником поліції. Як зазначалось, відповідно до показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також обвинувачених сльозогінний газ використовувався не мітингувальниками, а їх опонентами, що підтверджується тією обставиною, що при затриманні обвинуваченого ОСОБА_11 та інших обвинувачених не було вилучено балонів із сльозогінним газом.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачення ОСОБА_11 в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_14 , як працівнику правоохоронного органу, побоїв та легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків, тобто щодо вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 345 КК України, не знайшли підтвердження належними, допустимими та достовірними доказами на обґрунтування того, що саме ОСОБА_11 завдав потерпілому тілесні ушкодження, встановлені у висновку експерта №2533 від 29.09.2017 року, в зв`язку з чим суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, так як відсутня суб`єктивна сторона злочину, яка полягає у прямому умислі, поєднаному із спеціальним мотивом. Обвинувачення фактично було спростоване показаннями потерпілого ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_11 , свідків та відеозаписом подій від 04.08.2017 року.
Отже суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідив та оцінив докази, надані стороною обвинувачення та стороною захисту в їх сукупності, та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано достатніх та безсумнівних доказів вчинення ОСОБА_11 злочину, а саме: умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу побоїв, легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, та, у відповідності до положень п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, визнав ОСОБА_11 невинуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та виправдав.
На підставі наведеного апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що зазначені докази, надані стороною обвинувачення, є достатніми для визнання обвинувачених винними у інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а висновки у вироку суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки, як зазначалось, вони не спростовуються цими доказами, тому підстави для скасування виправдувального вироку суду відсутні.
В апеляційний скарзі прокурор послався на правові позиції постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство» при кримінально-правовій оцінці хуліганства за сукупністю ознак цього суспільно небезпечного діяння, зокрема щодо відмежування хуліганства від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин у вчинення ним кримінально караних дій.
З оскаржуваного вироку вбачається, що висновки суду грунтуються саме на зазначених правових позиціях постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», судом були враховані зазначені обставини, суд неалежним чином аргументував підстави, з яких поставив під сумнів покази свідка ОСОБА_17 щодо застосування ОСОБА_11 стосовно потерпілого ОСОБА_14 фізичної сили, а також всіх інших свідків, правильно факти та обставини, що мають значення для кримінального провадження.
Апеляційний суд приходить до висновку про те, що , відповідно до положень ст. 370 КПК України, судове рішення є обґрунтованим, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Також оскаржуване судове рішення є вмотивованим, в ньому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, з якими погодився апеляційний суд.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в ході розгляду кримінального провадження порушив ст. 22 КПК України та постанову Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11.05.2005 року щодо об`єктивності та неупередженості, створення необхідних умов для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків, прийняв позицію захисту, що призвело до упередженого та не об`єктивного судового розгляду, до винесення надуманого та необґрунтованого вироку, оскільки, на думку апеляційного суду, ці доводи є надуманими та голослівними.
В апеляційній скарзі не зазначено жодного конкретного доказу або обставини, які б підтверджували ці доводи, які носять абстрактний характер.
При цьому, при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції сторона обвинувачення не була позбавлена права заявити відвод суду в разі наявності для цього передбачених законом підстав, зокрема в разі сумнівів в прийнятті судом позиції захисту, в упередженому та необ`єктивному судовому розгляді кримінального провадження.
Разом з тим, відвод суду стороною обвинувачення не був заявлений, тобто зазначені обставини не були встановлені під час судового розгляду в передбачений законом спосіб .
При розгляді апеляційної скарги будь-якого підтвердження зазначені доводи не знайшли, сторона обвинувачення таким чином визначає свою незгоду з судовим рішенням.
На підставі наведеного, з урахуванням положень ст.ст.407,409 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційних скарг має бути відмовлено, оскільки їх доводи підтвердження не знайшли, підстав для скасування вироку з підстав, зазначених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Керуючись вимогами ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 413, 415, 419 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2019 року, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнані невинуватими та виправдані у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 296 КК України, у зв`язку з недоведеністю, а ОСОБА_11 визнаний невинуватим та виправданий у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.2 ст. 296, ч.2 ст. 345 КК України, у зв`язку з недоведеністю, - залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного суду протягом 3 місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали буде оголошено 07.09.2020 року, о 16 годині 00 хвилин, в залі судових засідань № 10 Одеського апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3