Постанова

іменем України
12 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 320/6861/17
провадження № 51-2742км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ( у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003317, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Радгоспне П`ятихатського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 грудня 2011 року за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) із застосуванням вимог ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого 10 червня 2014 року на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році»,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2019 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців
Також ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 2271,55 грн та моральну шкоду 100 000 грн. Вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.
Відповідно до вироку 20 липня 2017 року, приблизно о 00:20, між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у приміщенні квартири

АДРЕСА_2 виник словесний конфлікт, після якого ОСОБА_8 вийшов із квартири. Одразу після цього, близько 00:25 ОСОБА_7 , маючи умисел

на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, взяв кухонний ніж та вибіг до сходового майданчика під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_3 на зазначеній вулиці де, реалізуючи свій злочинний умисел, підійшов до ОСОБА_8 та умисно завдав йому не менше восьми ударів вказаним ножем. Смерть потерпілого не настала з причин, що не залежали від волі винного, оскільки потерпілому було своєчасно надано медичну допомогу.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 залишено без задоволення,

а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він просить змінити постановлені щодо нього судові рішення. При цьому заперечує фактичні обставини, встановлені судами, надає власну оцінку доказам, дослідженим в судовому провадженні, посилається на неправильне застосування закону України

про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину. На думку ОСОБА_7 , його дії необхідно кваліфікувати не за ч. 2

ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, а за ст. 124 КК.
Позиції учасників судового провадження
У засіданні суду касаційної інстанції засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги та просив судові рішення залишити без зміни.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату,

час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про відкладення касаційного розгляду від них не надходило.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі ОСОБА_7 , колегія судів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Оскільки касаційний суд є судом права, а не факту, та переглядає судові рішення згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у межах касаційної скарги, доводи засудженого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що вже були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, які дали їм належну оцінку, перегляду в касаційному порядку

не підлягають.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення має бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зазначених вимог закону суди дотрималися повною мірою
Визнаючи ОСОБА_7 винуватим, суд першої інстанції врахував показання самого засудженого, потерпілого, експерта, свідків, інші докази та, оцінивши всі докази з урахуванням вимог ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності,

а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов

обґрунтованого висновку про його винуватість у вчиненні закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі.
Доводи засудженого про те, що в його діях відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, та про необхідність кваліфікації його дій за

ст. 124 КК є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
Так, стаття 124 КК передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Діяння, визначене ст. 124 КК, характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК є обстановка вчинення злочину перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.
Статтею 36 КК передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Право на захист життя та здоров`я від суспільно-небезпечних посягань встановлено Конституцією України

та є одним із фундаментальних прав людини. Це право є абсолютним, проте реалізується за наявності певних умов. Зокрема оборона здійснюється з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно-небезпечного посягання, що є дійсним (а не в уяві особи, яка здійснює захист) та наявним (реальним). Сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист. Визначальним для поняття необхідної оборони є дотримання умов правомірності захисту від суспільно-небезпечного посягання, встановлених у ст. 36 КК.
Суд першої інстанції проаналізував показання засудженого, потерпілого ОСОБА_8 , свідків, експерта, висновки експертиз, протокол слідчого експерименту, проведеного в ході досудового розслідування, та його відеозапис. Зазначені докази безпосередньо дослідив та оцінив за правилами ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів з точки зору достатності й взаємозв`язку, перевірив та аргументовано відкинув версію сторони захисту про вчинення ОСОБА_7 злочину під час захисту від протиправного посягання з боку потерпілого,

де за підсумком дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 саме закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому.
Так, суд першої інстанції встановив, що сутичка між потерпілим та ОСОБА_9 відбулася після того, як потерпілий вийшов із квартири засудженого, а засуджений наздогнав його на виході з під`їзду. В ході бійки ОСОБА_7 завдав ОСОБА_8 не менше восьми ударів ножем у спину, живіт, грудну клітку зліва, голову та по кінцівках. Причиною припинення посягання ОСОБА_7 став поштовх потерпілого ОСОБА_8 , від якого засуджений похитнувся та вдарився головою об стіну, що дало можливість потерпілому заховатися в машині та викликати допомогу.
Відповідно до висновку експерта від 28 липня 2017 року № 367 у потерпілого було виявлено: одиночне проникаюче в ліву плевральну порожнину з наскрізним пошкодженням легені колото-різане поранення грудної клітки з локалізацією шкірної рани в 7 - 8 міжребер`ї; непроникаючі колото-різані поранення живота з локалізацією шкірної рани на передній черевній стінці зліва і правої поперекової ділянки; різані рани в ділянці лівого ліктьового суглоба і лівого стегна; різана рана в ділянці лівої вушної раковини. Колото-різані рани грудної клітки, живота, поперекової ділянки спричинені тичковими ударами; різані рани в ділянці лівої вушної раковини, лівого ліктьового суглоба та лівого стегна протягуванням леза ножа по поверхні тіла з натиском. Ці пошкодження виникли не менш ніж від восьми травматичних впливів гострим предметом.
Як вбачається з висновку експерта від 22 липня 2017 року № 358 у ОСОБА_7 мали місце легкі тілесні ушкодження від поверхневих різаних ран на тильній поверхні 2, 3 пальців лівої кисті, саден, садна на підборідді, що утворилися від дії тупого твердого предмета по дотичній.
Експерт ОСОБА_10 , при допиті в суді першої інстанції пояснив, що під час нанесення пошкоджень потерпілому ОСОБА_8 , нападник та потерпілий знаходились обличчям один до одного, а при нанесенні рани поперекової частини праворуч нападник, найбільш ймовірно, знаходився позаду потерпілого. Експерт ОСОБА_10 вказав, що різані рани ліктьового суглоба, на стегні у потерпілого найімовірніше свідчать про те, що людина захищалася, підставляючи під удар життєво неважливі частини тіла. Експерт відзначив про відсутність на тілі ОСОБА_7 численних ударів та пояснив, що садно на обличчі ОСОБА_7 могло утворитися як від тичкового удару, так і по дотичній.
Суд першої інстанції зважив на встановлені обставини справи, де врахував поведінку засудженого та потерпілого, їх відносини, що передували злочину, причини припинення ОСОБА_7 посягання, а також кількість, характер, механізм їх нанесення та локалізацію на тілі поранень, виявлених у потерпілого та засудженого, знаряддя та спосіб вчинення злочину, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях потерпілого ознак суспільнонебезпечного посягання як підстави для необхідної оборони ОСОБА_7 .
Суд першої інстанції та апеляційний суд, ретельно перевіривши доводи засудженого,

які є аналогічними доводам його касаційної скарги, де йдеться про заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони з перевищенням її меж, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, проаналізувавши, оцінивши та вмотивовано спростувавши твердження про наявність суспільно-небезпечного посягання з боку потерпілого за встановлених судом фактичних обставин, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7

за ст. 124 КК як вчинених при перевищенні меж необхідної оборони.
Враховуючи встановлені судами на підставі належно оцінених доказів фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що стосовно ОСОБА_7 не здійснювалося посягання, яке б викликало у нього невідкладну необхідність захисту шляхом заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого з метою його відвернення, натомість засуджений здійснив протиправне посягання на життя іншої людини.
Ознаки суб`єктивної сторони вчиненого злочину та особливості психічного ставлення винного до вчиненого діяння та наслідків встановлюються судом на підставі характеру вчиненого діяння з урахуванням об`єктивно-предметних умов його вчинення, згідно встановлених судом на підставі належних і допустимих доказів, отриманих у порядку, передбаченому процесуальним законом, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, фактичних обставин. Зазначені вимоги судом першої інстанції виконані належним чином. Свій висновок про психічне ставлення ОСОБА_7 до вчиненого діяння у формі прямого умислу, суд обґрунтував на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів з дотриманням відповідних вимог процесуального закону щодо їх оцінки.

Апеляційний суд, перевіряючи вирок в апеляційному порядку згідно вимог ст. 404 КПК, належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі, аргументовано визнавши їх необґрунтованими та відповідно вмотивувавши своє рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 1 ч. 1 ст. 115 КК.
З висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо винуватості засудженого та кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 1 ч. 1 ст. 115 ККпогоджується колегія суддів суду касаційної інстанції. Як вважає колегія суддів касаційного суду, характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених засудженим, спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, використання як знаряддя вчинення злочину заздалегідь заготовленого ножа, кількість, інтенсивність і сила ударів, яких було не менше восьми, локалізація тілесних ушкоджень, завданих потерпілому у життєво важливі органи, а також поведінка обвинуваченого, який припинив свої дії лише внаслідок активного опору потерпілого, вказують на прямий визначений умисел ОСОБА_7 , спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_8 .
Доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до санкції ч. 1 ст. 115 КК за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від 7 до 15 років. Водночас частиною 3 ст. 68 КК передбачено, що за вчинення замаху на злочин строк

або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Призначивши ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який характеризується задовільно, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, а також відсутність обставин, які пом`якшують покарання. Обставиною, що обтяжує покарання, суд вірно визнав рецидив злочинів.
Повною мірою врахувавши наведені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк

7 років 6 місяців. Призначене покарання відповідає загальним засадам його призначення, що визначені ст. 65 КК, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів.
При перевірці аналогічних доводів засудженого суд апеляційної інстанції вмотивовано спростував як необґрунтоване твердження ОСОБА_7 щодо наявності підстав для врахування як обставин, що пом`якшують покарання, щирого каяття та співпраці зі слідством. З таким висновком погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції.
Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки. Йому притаманне не просто формальне визнання винуватим тих обставин, які ставляться в провину, а дійсне засудження свого вчинку, визнання його антигромадського характеру, готовність змінити спосіб життя і не вчиняти нових злочинів, що характеризує поведінку винуватого з позицій його психологічної переорієнтації. З матеріалів кримінального провадження не вбачається, що ОСОБА_7 дійсно засуджує свою поведінку та бажає змінити своє життя. В суді першої інстанції

він частково визнав свою вину лише під тиском здобутих доказів, а викладене

у касаційній скарзі твердження щодо наявності у нього щирого жалю, на думку суду касаційної інстанції, є необґрунтованим з огляду на зміст матеріалів кримінального провадження, які не містять підстав до такого висновку.
Доводи засудженого про співпрацю зі слідством не відповідають встановленим під час судового розгляду фактичним обставинам, обґрунтовано відкинуті апеляційним судом, оскільки вони також не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами статей 404, 419 КПК ретельно перевірив доводи апеляційних скарг засудженого та захисника, дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційні скарги залишено без задоволення, а вирок місцевого суду, який відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, без зміни. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, під час касаційного розгляду не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2019 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3