КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 листопада 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.09.2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.09.2020 року продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до 03.10.2020 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що ризики, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, які були враховані судом при застосуванні до обвинувачених виключного запобіжного заходу, на даний час не зменшилися та продовжують існувати, жоден із більш м`яких запобіжних заходів зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Зокрема, суд врахував дані, що характеризують особу обвинувачених, конкретні обставини справи, тяжкість діяння, тяжкість покарання в разі визнання останніх винними, можливість перешкодити інтересам правосуддя, зокрема і ухиленню від суду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_6 подав в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановити нову ухвалу в цій частині, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема вказує, що суд вирішує питання щодо запобіжних заходів виключно за клопотанням учасників провадження. Однак, прокурором було заявлено лише усне клопотання, що не відповідає положенням ч.ч. 2,4 ст. 184 КПК України. При цьому третє речення ч.3 ст. 315 КПК України Рішенням Конституційного Суду №1-р/2017 від 23.11.2017 визнано неконституційним.
Обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановити нову ухвалу в цій частині, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_9 посилається на аналогічні підстави.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Розглядаючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Приймаючи рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Такожсудом першої інстанції враховано тяжкість пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її зміни або скасування немає.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.09.2020, якою продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до 03.10.2020 року включно, без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3