Ухвала Іменем України
05 листопада 2020 року м. Київ
справа № 153/379/19
провадження № 51-5324ск20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року,
встановив:

Вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 майнову шкоду в розмірі

10 193,30 грн та 5000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року вказаний вирок змінено в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілого 15 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 03 лютого 2019 року приблизно о 18:00 год., перебуваючи в будинку на АДРЕСА_2 , під час словесної суперечки із власником будинку ОСОБА_5 , що виникла на побутовому ґрунті, умисно заподіяв останньому тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 11 від 05 лютого 2019 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 висловив вимогу про зміну ухвали суду апеляційної інстанції в частині стягнення із засудженого моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_5 через істотні порушення кримінального процесуального закону. Вказує про необґрунтоване задоволення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди, оскільки потерпілим не надано доказів, що підтверджують його моральні страждання.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України(далі ЦК) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Статтею 23 ЦК передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Як убачається зі змісту оскарженої ухвали, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції недостатньо враховано характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань потерпілого,який тривалий час відчував фізичний біль від ран в області голови, після експертизи йому було проведено оперативне втручання, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, також потерпілий є особою похилого віку.
На переконання судової колегії, визначений судом апеляційної інстанції розмір морального відшкодування є обґрунтованим і підстав для його зменшення немає.
Приймаючи рішення про стягнення із ОСОБА_4 на корить потерпілого моральної шкоди, суд повною мірою дотримався вимог статей 22, 23, 1167, 1168 ЦК, статей 127129 КПК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскарженої ухвали з підстав зазначених у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не навів і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3