ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 481/306/18 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/7/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: п.п. 3,6,12 ч.2 ст.115,
ч.4 ст.187, ч.2 ст.147, ч.3 ст.289 КК України
У Х В А Л А
іменем України

26 січня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000060за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2019 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нова Одеса Новоодеського району Миколаївської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджено:

за п.п.3, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
за ч.2 ст.147 КК України на 8 років позбавлення волі;

за ч.4 ст.187 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

за ч.3 ст.289 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Міра запобіжного заходу тримання під вартою з 02.09.2016 року.

Вирішено питання про цивільний позов, процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 29.11.2013 року спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були засуджені вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.02.2015 року, за вчинення злочинів передбачених п.п. 3,6,12 ч.2 ст.115; ч.2 ст.147; ч.4 ст.187; ч.3 ст.289 КК України, знаходячись в м. Миколаєві, в ході розмови вступили в злочинну змову, направлену на здійснення нападу на громадянина ОСОБА_12 з метою заволодіння його грошовими коштами, автомобілем та його подальшого умисного вбивства з корисливих мотивів. При цьому, для реалізації свого злочинного наміру обвинувачений ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , при собі мали заздалегідь заготовлений обріз мисливської рушниці невстановленого зразку.
30.11.2013 року близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з метою реалізації свого злочинного наміру, на автомобілі марки «Skoda-Fabia» (д.н.з. НОМЕР_1 ), який знаходився в користуванні ОСОБА_8 , прибули до повороту на Новополтавський елеватор біля с. Новополтавка, Новобузького району Миколаївської області, розташованого на 81 км шосе сполучення «Миколаїв - Дніпропетровськ», де ОСОБА_10 , згідно раніше досягнутої домовленості із ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , зателефонував ОСОБА_12 та запропонував останньому зустрітися на трасі сполучення «Миколаїв-Дніпропетровськ», біля повороту на Новополтавський елеватор, на що потерпілий погодився.
Того ж дня, близько 17 год. 30 хв. ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний намір, згідно раніше досягнутої домовленості, залишили ОСОБА_10 біля повороту на Новополтавський елеватор, куди в цей час на автомобілі марки «Honda-CRV» (д.н.з. НОМЕР_2 ) під`їхав ОСОБА_12 .. При цьому, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 від`їхали від вказаного місця на відстань приблизно 300 метрів.
Згідно раніше досягнутої домовленості, залишений біля повороту на Новополтавський елеватор ОСОБА_10 , сів до автомобіля потерпілого, та відволікаючи увагу останнього розмовою, створив умови ОСОБА_8 та ОСОБА_11 для раптового нападу на потерпілого.
У цей час, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , діючи згідно раніше досягнутої злочинної домовленості, на автомобілі марки «Skoda-Fabia», (д.н.з. НОМЕР_1 ) під`їхали та зупинились позаду автомобіля потерпілого. ОСОБА_8 , вийшовши з автомобілю, підійшов до передньої лівої дверці автомобіля ОСОБА_12 та заблокував її, тим самим унеможливлюючи вільний вихід потерпілого з автомобілю.
У свою чергу, ОСОБА_11 , утримуючи в руках раніше заготовлений обріз мисливської рушниці невстановленого зразку, підійшов до автомобіля ОСОБА_12 , та, відкривши задні праві двері автомобіля, направив ствол рушниці в бік ОСОБА_12 , погрожуючи її застосуванням, наказав потерпілому пересісти на заднє сидіння.
ОСОБА_12 виконав вимогу ОСОБА_11 та ліг на заднє сидіння автомобіля.
Тим самим, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 своїми спільними узгодженими діями обмежили вільне пересування потерпілого ОСОБА_12 .
У подальшому, ОСОБА_8 , спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , намагались зв`язати потерпілого, однак ОСОБА_12 почав чинити опір, залишив салон автомобіля та почав бігти в бік узбіччя. ОСОБА_11 , з метою придушення опору потерпілого, та, бажаючи обмежити фізичні можливості ОСОБА_12 , побіг за ним, та, використовуючи обріз мисливської рушниці, здійснив не менше одного пострілу у область тулубу потерпілого, тим самим спричинивши ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення, від яких у подальшому настала смерть потерпілого. Від отриманих ушкоджень ОСОБА_12 впав на землю, втративши фізичну можливість вільного пересування, а ОСОБА_8 та ОСОБА_10 перенесли потерпілого до автомобіля марки «Honda-CRV» (д.н.з. НОМЕР_2 ) та помістили останнього в багажне відділення.
У подальшому, згідно раніше досягнутої домовленості, з метою заволодіння грошима ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прослідували на автомобілі марки «Honda-CRV» (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_10 та автомобілі марки «Skoda-Fabia», (д.н.з. НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_8 на відстань 1.2 км від вказаного повороту праворуч від траси «Дніпропетровськ-Миколаїв» та зупинилися в полі.
Тим самим, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , застосувавши небезпечне для життя та здоров`я потерпілого в момент спричинення насильство, незаконно заволоділи належним на праві власності ОСОБА_12 автомобілем марки «Honda-CRV» (д.н.з. НОМЕР_2 ).
Знаходячись у вказаному місці, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, із погрозами застосування до ОСОБА_12 обрізу мисливської рушниці, заволоділи грошовими коштами, що належали потерпілому в сумі 2000 грн. та 1000 російських рублів (що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 30.11.2013р. складало 241 грн. 24 коп.) та почали вимагати від потерпілого ОСОБА_12 , як заручника, телефонувати своїм родичам та іншим особам з метою передачі їм коштів за нього. Однак, потерпілий ОСОБА_12 не виконав протиправні вимоги нападників, втративши свідомість від отриманих тілесних ушкоджень.
У подальшому, з метою доведення до кінця свого злочинного наміру, спрямованого на умисне вбивство потерпілого та подальшого приховання слідів вчинених ними злочинів, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на автомобілі «Honda-CRV» (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_11 в супроводі автомобіля «Skoda-Fabia» (д.н.з. НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_8 перевезли ОСОБА_12 до покинутого вапняного кар`єру, розташованого біля с. Білоусівка Вознесенського району Миколаївської області.
Знаходячись у вказаному місці, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , виявивши, що ОСОБА_12 від отриманих вогнепальних поранень втратив свідомість та не подавав ознак життя, з метою приховання слідів вчинених ними кримінальних правопорушень, підпалили автомобіль «Honda-CRV» (д.н.з. НОМЕР_2 ), який належав потерпілому, де в багажному відділенні знаходився труп ОСОБА_12 ..
Після цього, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , утримуючи при собі майно потерпілого, з місця злочину зникли та розпорядились викраденими грошима в сумі 2241 грн. 24 коп. за власним розсудом.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини обвинуваченого, порушує про зміну вироку в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Свої доводи мотивує тим, що при призначенні покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції в повній мірі не враховано обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, визнання вини, часткове відшкодування ним завданої матеріальної шкоди, позитивні дані про особу винного, його роль в скоєнні злочину, позицію потерпілої, яка не бажала суворого покарання для обвинуваченого, які в свої сукупності, на його думку, дають достатні підстави для призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі за вчиненні злочини в мінімальних межах санкцій статей кримінального закону, яке буде відповідати вимогам ст.65 КК України та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого. Просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_8 покарання за п.п.3, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, за ч.2 ст.147 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, за ч.3 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржується.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисника, прокурор вказує, що наведені стороною захисту обставини були предметом перевірки в суді та враховані при призначені покарання, жодних інших підстав, які істотно знижують ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого та свідчать про необхідність пом`якшення призначеного покарання, апелянтом не наведено. Просить залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні вимоги та просили змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за п.п. 3, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.147, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, і ці висновки ніким не оспорюються.

Як випливає зі змісту апеляційної скарги захисника, висновки суду щодо фактичних обставини кримінального провадження, доведеність вини ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій, ним в апеляційній скарзі не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції в цій частині.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочинів, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, під час апеляційного розгляду не виявлено.

Що ж доводів захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості та необхідність його пом`якшення, то колегія суддів вважає їх непереконливими та такими, що не є підставою для зміни вироку.

Виходячи з положень, передбачених ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Зі змісту апеляційної скарги захисника випливає, що сторона захисту фактично порушують питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 дотримався вимог ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості. Підстав вважати, що призначене покарання є суворим, як про це стверджує апелянт, не має.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, їх наслідки, дані про його особу, що він за місцем проживання характеризується позитивно, проходив військову службу в Збройних силах України та має позитивну характеристику від командира роти, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його роль у вчиненні злочинів, особисте ставлення особи до вчиненого, обставини, що пом`якшують покарання, - повне визнання вини, шире каяття, частково відшкодування завданої матеріальної шкоди потерпілій, відсутність обставин, що обтяжують покарання, на які є посилання захисника в апеляційній скарзі. Також суд врахував думку потерпілої ОСОБА_13 про призначення обвинуваченому покарання згідно із законом.
Крім того, суд хоча не послався у вироку, але фактично врахував, що ОСОБА_8 перебував у міждержавному розшуку та переховувався від органів досудового розслідування та суду на території Російської Федерації, де і був затриманий, що в своїй сукупності свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого та можливість виправлення ОСОБА_8 лише в умовах ізоляції від суспільства.

Зурахуванням цих конкретних обставин та даних про особу винного, суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, та правильно призначив йому основне покарання за сукупністю злочинів в мінімальних межах санкції статті кримінального закону, якою передбачено більш суворе покарання, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав вважати, що призначене покарання є несправедливим через його суворість, як про це стверджує апелянт, не має.

Ті обставини, на які посилається захисник, як такі, що, на його думку, дають підстави для пом`якшення покарання обвинуваченому до мінімальних меж санкцій статей кримінального закону, зокрема, щире каяття, визнання вини, часткове відшкодування ним завданої матеріальної шкоди, позитивні дані про особу винного, його роль в скоєнні злочину, позицію потерпілої, яка не бажала суворого покарання для обвинуваченого, то вони у даному випадку не можуть підставами для пом`якшення покарання обвинуваченому в мінімальних межах санкцій п.п.3, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.147, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчинених злочинів, їх наслідки, від яких настала смерть потерпілого, та суспільну небезпечність особи обвинуваченого, і доводи апеляційної скарги захисника ці висновки суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому, зокрема й із застосуванням ст.69 КК України, та зміни вироку в цій частині, як про це ставиться питання захисником в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить, тому підстави для її задоволення відсутні.

Даних, які б свідчили про те, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотні порушення кримінального процесуального закону, які можуть бути підставами для скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено, а тому вирок має бути залишений без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2019 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4