Справа № 474/401/19
Провадження № 1-кп/474/172/20
УХВАЛА
про відвід слідчого судді

04.08.20 року смт. Врадіївка

Слідчий суддя Врадіївського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

потерпілої ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву потерпілої ОСОБА_3 про відвід слідчого судді ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному 01.10.2018р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000343, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, -

встановив:

В провадженні слідчого судді Врадіївського районного суду Миколаївської області ОСОБА_4 перебуває скарга ОСОБА_3 на постанову слідчої СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_5 від 28.03.2019р. про закриття кримінального провадження, внесеного 01.10.2018р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000343, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.
У судовому засіданні, яке відбувалося 14.07.2020р. в приміщенні Врадіївського районного суду Миколаївської області під час судового засідання потерпіла ОСОБА_3 (далі - заявниця), на підставі п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України, подала письмову заяву про відвід слідчого судді по справі ОСОБА_4 (далі - слідчий суддя) з огляду на наявність інших обставин, які викликають сумнів в його об`єктивності та неупередженості, а саме відношення слідчого судді ОСОБА_4 до розгляду судової справи.
Так заявниця вказує на те, що слідчий суддя, неодноразово відмовляючи їй у розгляді скарги, допомагає злочинцям продовжувати свої злочини, тим самим порушує її право на захист своєї власності та своєчасний та неупереджений розгляд справи. Вона не може довіряти слідчому судді, який не вважає поважною підставою хворобу її дитини, біля якої вона повинна постійно знаходитися, незаконно відмовляє їй у розгляді скарги на постанову слідчої про закриття кримінального провадження, в якому упереджено велось розслідування по кримінальних діях Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро щодо самовільного заволодіння її власністю. Внутрішні переконання слідчого судді зводяться до того, що він всі свої дії направляє на продовження кримінальних злочинів рейдером ОСОБА_6 , а не встановлення і відновлення справедливості та подолання злочинності у районі. У неї виникає думка про те, що весь цей процес діє з доброї волі того, хто повинен слідкувати за законністю та припиняти злочини. Слідча закриває справи, прокуратура на все це дає добро, а слідчий суддя незаконно відмовляє у розгляді скарги на їх дії. Ця свята трійця, на думку заявниці, заправляє всією злочинністю в районі, а не допомагає захистити та відновити права таким простим людям, як вона.

Заявниця також вказала, що колегія Миколаївського апеляційного суду, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, вказує на те, що рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд, з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. А для того, щоб цей доступ у людини був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її право. Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що саме до її конкретного випадку можна було віднестись з розумінням і вважати поважною причину хворобу її сина, який не може обходитись без постійного догляду, а тому ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2020р. скасовано ухвалу слідчого судді ОСОБА_4 від 27.04 2020р. та чітко вказано на неправомірність дій судді у всіх відмовах при розгляді її скарги.
Підсумовуючи вищевикладене заявниця зазначила, що всі підстави викладені вище, а саме: несвоєчасний розгляд справи, бездіяльність суду по відношенню до виконання норм КПК України, незаконне повернення її скарги, хоча вона, як всі громадяни маю право на своєчасний, неупереджений та законний розгляд справи, на захист своїх прав, які бездіяльністю суду грубо порушуються. Неналежне, несвоєчасне та упереджене відношення до справи приводить до незаконного заволодіння її майном, чого вона ніяк не може допустити, а наведене вище ставить під сумнів об`єктивність слідчого судді при розгляді даної справи.
Ухвалою від 14.07.2020р. слідчим суддею ОСОБА_4 заяву по відвід передано до канцелярії Врадіївського районного суду Миколаївської області для визначення судді для розгляду заявленого відводу, в порядку визначеному ч. 3 ст. 35 КПК України.
03.08.2020р. автоматизованим розподілом справи головуючим суддею по розгляду заяви про відвід визначено слідчого суддю ОСОБА_1 (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2020р. за підписом ОСОБА_7 ).
04.08.2020р. слідчий суддя ОСОБА_4 подав письмові пояснення по суті заявленого відводу, в яких вважає, що постановлення ним ухвали про повернення скарги ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження та її подальше скасування судом апеляційної інстанції не свідчить про наявність обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності та неупередженості, оскільки постановляючи вищевказану ухвалу він керувався положеннями КПК України та практикою Європейського суду з прав людини.
У судовому засіданні заявниця наполягала на задоволені заяви про відвід слідчого судді з мотивів зазначених у письмовій заяві, при цьому зазначила, що в основу заявленого відводу покладено її оцінку судових рішень слідчого судді, дотримання останнім вимог процесуального законодавства, а також її припущення щодо необ`єктивності та упередженості слідчого судді під час розгляду її скарг. Також заявниця зазначила, що в неї відсутні докази на підтвердження обставин зазначених у заяві про відвід щодо вчинення слідчим суддею процесуальних дій та прийняття останнім процесуальних рішень на користь інших осіб в порушенням прав заявниці, які б свідчили про його необ`єктивність та упередженість. Заявниця просила щоб її скарга була розглянута відповідно до вимог законодавства.

Слідчий суддя ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 134-136 КПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, що підтверджується повідомленням № 474/401/19/3095/20 від 03.08.2020р. та телефонограмою № 290 від 04.08.2020р., про причини неявки не повідомив.

Слідча СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області капітан поліції ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 134-136 КПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду, що підтверджується телефонограмою № 287 від 03.08.2020р., однак 04.08.2020р. звернулася до суду із заявою, в якій просить розглядати справу за її відсутності через оголошений в Україні карантин.

Згідно приписів ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 81 КПК України, визначено, що при розгляді відводу має бути вислухана особа, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думка осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні. Питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою слідчого судді, судді (суду). Заява про відвід, що розглядається судом колегіально, вирішується простою більшістю голосів.

З аналізу ст. 81 КПК України, вбачається, що остання не містить норми, яка б унеможливлювала розгляд заяви про відвід чи самовідвід судді у зв`язку з нез`явленням в судове засідання судді, слідчого судді, яким заявлено відвід, заявника чи інших учасників кримінального провадження.

В свою чергу, слід зазначити, що ст. 81 КПК України також не визначено, часові межі розгляду заяв про відвід, однак у ст.ст. 7 та 28 КПК України закріплено одну із загальних засад кримінального провадження, якій повинні відповідати зміст та форма кримінального провадження.

Так, зокрема згідно ч.ч. 1-3 ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

При цьому, ч. 5 ст. 28 КПК України визначено, що кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Таким чином, законодавець чітко визначає обов`язок суду розглянути поставлене на його вирішення питання в розумні строки з урахуванням обсягу та специфіки процесуальної дії, поведінки учасників кримінального провадження та з дотриманням прав обвинуваченого на судовий розгляд в найкоротший строк обвинувачення щодо нього.

З огляду на вищевикладене, враховуючи що всі учасники судового розгляду завчасно належним чином повідомленні про час, дату і місце судового розгляду, вважаю, що не з`явлення вищезазначених учасників судового розгляду не перешкоджає розгляду заяви про відвід слідчого судді ОСОБА_4 .

Оцінивши обставини покладенні в основу заявленого відводу, заслухав доводи заявниці, дослідив докази наявні в матеріалах справи, вважаю встановленим таке.

24.04.2020р. до Врадіївського районного суду Миколаївської області надійшла скарга потерпілої ОСОБА_3 на постанову слідчої СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_5 від 28.03.2019р. про закриття кримінального провадження, внесеного 01.10.2018р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000343, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України (далі - скарга).
Одночасно із скаргою на постанову слідчої про закриття кримінального провадження потерпіла ОСОБА_3 також подала заяву про поновлення терміну на оскарження останньої.
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.04.2020р. слідчим суддею визначено суддю ОСОБА_4
27.04.2020р. слідчий суддя постановив ухвалу, якою визнав неповажними причини пропуску строку звернення зі скаргою та повернув скаргу заявниці.
25.06.2020р. Миколаївським апеляційним судом постановлено ухвалу, якою ухвалу слідчого судді від 27.04.2020р. скасовано та постановлено нову ухвалу якою матеріали скарги заявниці направлено до Врадіївського районного суду Миколаївської області для розгляду.
Так Миколаївський апеляційний суд в своїй ухвалі зазначив, що повторно повертаючи скаргу, слідчий суддя прийшов до висновку, що вона подана після закінчення строку, передбаченого ч. 1 ст. 304 КПК України і слідчий суддя не знайшов підстав для його поновлення, оскільки постійний догляд за дитиною не є поважними причинами в розумінні норм чинного законодавства.
З таким висновком колегія суддів не погоджується і вважає його недостатньо обґрунтованим, оскільки заявниця, порушивши перед слідчим суддею питання про поновлення процесуального строку на оскарження постанови слідчого, акцентувала увагу на тому, що під час першого оскарження постанови слідчого, вона повністю дотрималась процесуальних строків, але її скарга була повернута, вона повторно звернулася до суду за захистом свого порушеного права, вказавши як на поважні причині пропуску строку на наявність в неї дитини - інваліда, яка потребує постійного догляду.
У справі Белле проти Франції Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Колегія суддів, в даному конкретному випадку, вважає, що оскільки слідчим суддею не було роз`яснено право на повторне оскарження і обставини зазначені скаржницею є поважними причинами пропуску процесуального строку, оскільки вказані причини реально заважали поданню скарги в визначений КПК України, то процесуальний строк на оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 0000343 підлягає поновленню, а ухвала слідчого судді - скасуванню з призначенням нового розгляду скарги в суді першої інстанції.
09.07.2020р. слідчий суддя поновив строк на оскарження постанови про закриття кримінального провадження, відкрив провадження у справі та призначив судовий розгляд.
З огляду на вищевикладене вважаю за необхідне зазначити таке.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 75 КПК України визначено, що слідчий суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості, а згідно ч. 1 ст. 80 КПК України, за наявності таких підстав слідчий суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
При цьому у своїй практиці Європейський суд з прав людини розмежував суб`єктивний та об`єктивний підходи до безсторонності та вказав на можливість її перевірки різними способами.

Так, рішенням у справі П`єрсак проти Бельгії (Piersack v. Belgium) від 1 жовтня 1982 року, п. 30) зазначено, що, не дивлячись на те, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередження чи схильності, її відсутність чи, навпаки, наявність може бути перевірена різними способами відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У цьому контексті можна провести розмежування між суб`єктивним підходом, що відображає особисті переконання конкретного судді з конкретної справи, і об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-який сумнів з цього приводу. Будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід. Правосуддя повинне не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться (справа Де Куббер проти Бельгії (De Cubber v. Belgium), рішення від 26.10.1984р., п. 26).
Згідно п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006р., схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006р. за № 2006/23, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді, зокрема у випадку, коли у судді склалося реальне упереджене ставлення до якоїсь зі сторін або судді з його власних джерел стали відомі певні докази чи факти стосовно справи, яка розглядається.
Відповідно рекомендацій у Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01.01.2001р. (далі - Висновок № 1) в частині виключення найменшої підозри в зацікавленості судді в результатах розгляду конкретної справи, навіть, якщо насправді такої зацікавленості немає.
Так, у п. 12 Висновку № 1 передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.
Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.
Відповідно до ст. 15 Кодексу суддівської етики, затверджених ХІ черговим з`їздом суддів України 22.02.2013р., суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р. (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Білуха проти України (заява № 33949/02) від 09.11.2006р. встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, навівши наступні мотиви (пункти 47-55 рішення).
Наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції має визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (рішення у справі Фей проти Австрії (Feyv.Austria) від 24.02.1993р., пп. 27, 28, 30; рішення у справі Ветштайн проти Швейцарії від 28.10.1998р. (Wettstein v. Switzerland) п. 42).
У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (рішення у справі Пуллар проти Сполученого Королівства (Pullar v. UnitedKingdom), від 10.06.1996р., п. 38).
Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного (рішення у справі Ветштайн проти Швейцарії (Wettstein v. Switzerland), пункт 43).
Стосовно об`єктивного критерію означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі Ветштайн проти Швейцарії (Wettstein v. Switzerland), п. 44; та рішення у справі Ферантелі та Сантанжело проти Італії (FerrantelliandSantangelov.Italy), від .07.08.1996р., п. 58).
З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться (рішення у справі Де Куббер проти Бельгії (DeCubber v. Belgium), від 26.10.1984р., п. 26).
Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (рішення у справі Ветштайн проти Швейцарії (Wettstein v.Switzerland) та рішення у справі Кастілло Альгар проти Іспанії (CastilloAlgarv.Spain), від 28.10.1998р., п.45).
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Салов проти України (заява № 65518/01) від 06.09.2005р., надаючи тлумачення поняттю неупередженість суду, в сенсі статті 6 Конвенції, наголосив, що така неупередженість має визначатися суб`єктивною оцінкою, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивною оцінкою - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які законні сумніви з цього приводу. У межах об`єктивної оцінки має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо неупередженості суддів. У цьому зв`язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення (п. 81).
Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З комплексного аналізу положень кримінального процесуального законодавства та, зокрема, ст. 370 КПК України слідує, що недопускається прийняття судового рішення на основі припущень, а в основу останнього мають бути покладенні виключно об`єктивно з`ясовані обставини, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом.
Постановляючи ухвалу за результатами розгляду заявленого відводу суд повинен неухильно дотримуватися приписів кримінального процесуального законодавства, а сама ухвала має відповідати критеріям законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Із заяви про відвід слідчого судді та усних пояснень заявниці слідує, що мотивами заявлення відводу є порушення слідчим суддею процесуального законодавства, яке було констатовано апеляційним судом, а також порушення процесуального законодавства, які на думку заявниці були допущені слідчим суддею. Водночас вказані обставини, самі по собі, без наявності фактів умисного порушення слідчим суддею вимог законодавства в своїх інтересах, в інтересах тієї чи іншої особи, з метою порушенням прав заявниці або з іншою метою чи без такої мети, не свідчать про необ`єктивність чи упередженість слідчого судді.
Оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б свідчили про необ`єктивність та упередженість слідчого судді під час розгляду скарги заявниці, тому мотиви заявленого відводу фактично базуються виключно на суб`єктивних судженнях заявниці щодо дотримання слідчим суддею вимог законодавства та незгоді останньої з його процесуальними рішеннями, а також припущеннях заявниці щодо необ`єктивності чи упередженості слідчого судді, про наявність яких не свідчить жодний з наведених заявницею фактів.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, відвід заявлений потерпілою ОСОБА_3 слідчому судді ОСОБА_4 в цілому є безпідставним та необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 80, 81,370-371 КПК України, -

постановив:

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід слідчого судді ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному 01.10.2018р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000343, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1