ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/570/20 Номер провадження 11-кп/814/959/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора захисника засудженогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 30 червня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Ніжин Чернігівської області, громадянину України, з середньою освітою, одруженому, засудженому вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 31 січня 2002 року за ч.3 ст.185 КК України, п.«а» ст.93, ч.3 ст.142, ст.42, ст.43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна,

відмовлено в задоволенні клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 31 січня 2002 року, на більш м`який вид покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив про те, що положеннями ст.82 КК України не передбачено можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким стосовно покарання у виді довічного позбавлення волі, а засуджений ОСОБА_8 з клопотанням про помилування в порядку ст.87 КК України не звертався.

В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову, якою звільнити його від відбування покарання достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.

При цьому вважає про наявність у нього права на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк з огляду на положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, висловлену, зокрема, у рішенні «Петухов проти України (№ 2)».

Звертає увагу на положення ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 28 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність поводженню чи покаранню.
При цьому зазначає, що покарання у виді довічного позбавлення волі є нелюдським поводженням за своєю суттю.

Стверджує, що він, не зважаючи на довічне позбавлення волі, має право на реальну перспективу звільнення, оскільки інститут помилування, передбачений законодавством України, не задовольняє вимоги статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Наголошує на законодавчих прогалинах, що створюють обмеження в таких правах засуджених до довічного позбавлення волі.
Інші учасники провадження ухвалу не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування прокурора про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 31 січня 2002 року за ч.3 ст.185 КК України, п.«а» ст.93, ч.3 ст.142, ст.42, ст.43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі.
Твердження апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає принципу верховенства права, Конституції України та нормам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також прецедентним рішенням Європейського суду з прав людини, в даному випадку не можуть бути предметом розгляду апеляційного суду, оскільки питання призначення покарання вирішується під час судового провадження, а не на стадії виконання вироку.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що у п.42 рішення у справі «Хатчінсон проти Сполученого Королівства» від 17 січня 2017 року Європейський суд з прав людини зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві.
Стосовно доводів засудженого ОСОБА_8 про відсутність у чинному законодавстві України положень, які б визначали наявність у нього права на реальну перспективу звільнення, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст.87 КК України встановлено, що помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Дійсно, діюче законодавство не передбачає можливості умовно-дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі.
Разом з тим, відповідно до ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у п.187 рішення у справі «Петухов проти України (№ 2)» від 12 березня 2019 року дійшов до висновку, що було порушено статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі неможливо скоротити.
Тому колегія суддів наголошує про таке.
Сама по собі можливість умовно-дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі не може бути безумовною підставою для задоволення відповідного клопотання засудженого.
Зі змісту статей 81, 82 КК України вбачається, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є можливим за наявності такої обов`язкової умови як те, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміни не відбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, з огляду на змагальність сторін, суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які б свідчили, що засуджений ОСОБА_8 досяг такого стану, за якого від нього не доводиться очікувати в майбутньому нових злочинів.
Більше того, засуджений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі не наводить жодних доводів про те, що за тривалий час відбування покарання він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, або став на шлях виправлення, не наводить переконливих доводів про те, що відбутий ним строк позбавлення волі виконав своє призначення.
При цьому, засуджений в апеляційній скарзі обмежився лише декларуванням норм національного і міжнародного права та їх аналізом.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 та його клопотання про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Керуючись статтями 404, 405, 407 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 30 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а його апеляційну скаргу - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4