Дата документу 14.01.2021 Справа № 333/154/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/424/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/317/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.187, ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року, якою

відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт;
задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ;
продовжено термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.146, ч.3 ст.289 КК України, строком до двох місяців, а саме до 29 січня 2021 року.

Згідно з матеріалами контрольного провадження, в провадженні колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження №333/154/20 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.146, ч.3 ст.289 КК України.
Прокурором було заявлено письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ще на 60 діб, мотивуючи своє клопотання тим, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли. Вважає, що обвинувачений, у разі не продовження строку тримання під вартою, може переховуватись від суду, вчинити нове кримінальне правопорушення, а також впливати на недопитаного свідка, і жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможуть запобігти цим ризикам.
Зважаючи на те, що суддя ОСОБА_10 , який входить до складу колегії суддів, в провадженні якої перебуває дане кримінальне провадження, перебуває на лікарняному, внаслідок чого в строк, встановлений ч.2 ст.331 КПК України, не можливо розглянути клопотання прокурора у повному складі колегії, тому з урахуванням положень п. 20-5 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, це клопотання прокурора розглядалося суддею ОСОБА_1 .

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні просили змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, в задоволенні клопотання прокурора просили відмовити, посилаючись на його необґрунтованість.
Враховуючи особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ризики того, що обвинувачений може: переховуватись від суду, вчинити нове кримінальне правопорушення, незаконно впливати на недопитаного наразі свідка, продовжують існувати. Стороною захисту не наведено переконливих доводів, що ці ризики зменшились.

За наслідками розгляду клопотань було прийнято рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права просить ухвалу суду скасувати і постановити нову якою, застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що прокурором у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою взагалі не викладено обставин, які свідчать про те, що наведенні при обранні запобіжного заходу не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Зазначає, що суд першої інстанції допитав потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, що унеможливлює існування ризику незаконного впливу на свідків.
Щодо ризику переховування від органу досудового розслідування, апелянт зазначає, що вказаний ризик не підтверджується доказами і спростовується тим, що під час досудового розслідування, ОСОБА_7 за викликом слідчого, разом зі захисником з`явився до слідчого, де його було затримано в порядку ст. 208 КПК України.
Таким чином, апелянт вважає, що явка до органу досудового розслідування спростовує існування ризику переховування від органів досудового розслідування або суду.
Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення. Підтверджує, існуванням відносно обвинувачення кримінального провадження в Мелітопольському міськрайонному суді Запорізької області є недоречним. На думку захисту, альтернативний захід у вигляді домашнього арешту буде забезпечувати виконання обвинуваченим покладених на нього судом обов`язків та унеможливить вчинення нових злочинів.
Суд першої інстанції в силу вимог ч. 1 ст. 194 КПК України не встановив всіх обставин про наявність достатніх підстав існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003); кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року N 16-рп/2009).
Відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки (абзац дев`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2018 року N 10-р/2018).
Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).
Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Отже, для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати.
Так суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також судом враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України (основними і очевидними є ризики переховування від суду, незаконно вливати на недопитаних свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень).
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).
У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, зокрема двох тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено кримінальне покарання лише у вигляді позбавлення волі.
Наведені обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_7 , будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.
Окрім того, судова колегія зауважує, що на розгляді декількох судів перебувають кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів. При цьому злочини, у скоєнні яких обвинувачується ОСОБА_7 у даній справі, мали місце під час дії стосовно нього запобіжного заходу у виді застави, обраного у іншому кримінальному провадженні.
Також, обвинувачений ОСОБА_7 не має стійких соціальних зв`язків, не працюючий, інших джерел доходу не має, не одружений, дітей на утриманні не має.
Зазначені обставини свідчать про існування ризику, як можливості переховування обвинуваченого від суду і вчинення інших кримінальних правопорушень.
Щодо ризику незаконного впливу на недопитаних свідків у даному кримінальному провадженні з боку ОСОБА_7 , то колегія суддів вважає зазначений ризик обґрунтованим, оскільки з аналізу матеріалів провадження вбачається, що не всі свідки допитані судом першої інстанції.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , його можливість переховуватись від суду, впливати на свідків кримінального провадження, скоїти інші кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає, що не може бути застосовані інші запобіжні заходи до обвинуваченого, окрім тримання під вартою.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 має право користування житловим приміщенням у м. Запоріжжі, зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 , де мешкають його родичі, раніше не судимий, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки, навіть з урахуванням наявних у обвинуваченого ОСОБА_7 певних соціальних зв`язків, запобігти яким можливо через застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими, оскільки обставини, на які посилається захисник не можуть у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на переховування від суду, незаконного впливу на свідків, скоєння інших кримінально-караних діянь.
Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також його твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними. При розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали слідчим суддею, не встановлено.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року, якою продовжено термін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4