Номер провадження: 11-кп/813/1265/20
Номер справи місцевого суду: 505/2183/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Балтським районним судом Одеської області апеляційну захисника ОСОБА_11 на вирок Балтського районного суду Одеської області від 07 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000791 від 16 червня 2018 року відносно

ОСОБА_9 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Котовськ Одеської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодружений, не працює, зареєстрований та фактично проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимого:
12.01.2018 року Котовським міськрайонним судом Одеської області за ч.2 ст.289 КК України до п`яти років позбавлення волі, на підставі статей 75, 76, 104 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Балтського районного суду Одеської області від 07 лютого 2020 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст.71 КК України до призначеного ОСОБА_9 покарання приєднано невідбуту частину покарання за вироком Балтського районного суду Одеської області від 12.01.2018 року та остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років і 1 (один) місяць.
Застосовано до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено питання з заходами забезпечення кримінального провадження, речовими доказами та процесуальними витратами.
Оскаржуваним вироком встановлено, що 15 червня 2018 року о 18 годині 30 хвилин неповнолітній ОСОБА_9 , знаходячись на околиці м. Подільська Одеської області, з незачиненого автомобіля марки «Таврія» «Славута» державний номер НОМЕР_1 , з корисливих мотивів, в присутності власника автомобіля та ігноруючи його вимоги щодо припинення неправомірних дій та повернення викраденого майна, через незачинене вікно дверцят автомобіля, з переднього пасажирського сидіння, викрав мобільний телефон марки «Samsung j 500 h» чорного кольору, вартістю 3899,75 грн.

Заволодівши викраденим майном ОСОБА_9 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріального збитку на вказану суму.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання не пов`язане з позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що призначене ОСОБА_9 покарання є занадто суворим, оскільки суд першої інстанції не врахував вік обвинуваченого, який вчинив злочин неповнолітнім, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину та характеризується за місцем проживання виключно з позитивної сторони.

Крім цього, захисник ОСОБА_11 вважає, що вчинене ОСОБА_9 кримінальне правопорушення не несе великої суспільної небезпеки, є злочином середньої тяжкості, матеріальної шкоди потерпілому завдано не було, цивільний позов не заявлявся.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_12 обвинувачений ОСОБА_9 та його законний представник ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Під час апеляційного розгляду сторона захисту просила апеляційний суд призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що вирок суду є надмірно суворим і наявні підстави для застосування положень ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.
Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст.66 КК України, врахував в якості обставин, що пом`якшують покарання його щире каяття, сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальної шкоди, вчинення злочину в неповнолітньому віці і його критичне ставлення до вчиненого.
Обставиною, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував рецидив злочину.
Крім того, суд першої інстанції прийняв до уваги висновок досудової доповіді Подільського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, відповідно до якого, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку обвинуваченого з метою виправлення та запобігання вчиненню правопорушень неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції. ( а.с. 68-70).
Між тим, як зазначено вище, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, розмір заподіяної шкоди та її відшкодування, стан здоров`я та загального розвитку, ставлення до навчання та праці, поведінку в побуті, умови життя і виховання, дані про сім`ю, побутове оточення, обставини, що негативно впливали на його виховання, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, його ставлення до вчиненого діяння, а також вчинення злочину під час іспитового строку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Апеляційний суд звертає увагу, що санкція ч.1 ст.186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 4 років, при цьому суд першої інстанції з урахуванням усіх обставин, на які захисник посилається в апеляційній скарзі, призначив ОСОБА_9 мінімальне покарання у виді одного року позбавлення волі, яке передбачено положеннями ч.1 ст.63 КК України для такого виду покарань.
Апеляційний суд враховує характеристику ОСОБА_9 , надану помічником начальника «Експлуатаційного вагонного депо Подільськ», відповідно до якої ОСОБА_9 характеризується позитивно.
Проте, на думку апеляційного суду обставини, наведені в апеляційній скарзі захисника, а саме, що кримінальне правопорушення не несе великої суспільної небезпеки, є злочином середньої тяжкості, матеріальної шкоди потерпілому завдано не було, цивільний позов не заявлявся та ОСОБА_9 вчинив злочин неповнолітнім не можуть бути визнані пом`якшуючими обставинами, з огляду на те, що ОСОБА_9 свідомо, повторно вчинив корисливий злочин проти власності під час іспитового строку, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальний збиток.
Апеляційний суд зазначає, що попри відсутність претензій потерпілого до обвинуваченого, злочин, який вчинений ОСОБА_9 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини. Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й такої соціально значимої, як власність, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.
Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про те, що призначене ОСОБА_9 покарання є занадто суворим, оскільки обвинувачений раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та повторно вчинив корисливий злочин проти власності під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за вироком Балтського районного суду Одеської області від 12.01.2018 року.

Така поведінка обвинуваченого свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Крім цього, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст.71 КК України та частково приєднав ОСОБА_9 невідбуту частину покарання за вироком Балтського районного суду Одеської області від 12.01.2018 року і остаточно призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на 5 (п`ять) років і 1 (один) місяць.
Згідно з вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2018 року, ОСОБА_9 був засуджений за ч.2 ст.289 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на п`ять років та на підставі статей 75, 76, 104 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Крім того, положеннями ч.4 ст.71 КК України встановлено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_9 остаточне покарання, у виді позбавлення волі на 5 (п`ять) років та 1 (один) місяць, оскільки саме таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 , попередження вчинення ним нових злочинів, а також повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.
Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.
Керуючись статтями 370, 371, 373, 374, 404, 405, 407, 413, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Балтського районного суду Одеської області від 07 лютого 2020 року, яким ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4