ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 643/1364/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/3527/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , без участі його захисника ОСОБА_8 , за умови, що обвинувачений взяв захист своїх інтересів на себе, без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Московського районного суду м. Харкова від 21 09 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз

-04 07 2018 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, ч.2 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на три роки та з урахуванням ст. 70 КК України з призначенням остаточного покарання у виді 3 років позбавлення волі та звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. Вказаний вирок не набрав законної сили, оскільки справа перебуває на розгляді у Харківському апеляційному суді;

-22 03 2019 року Харківською місцевою прокуратурою №4 направлено до Московського районного суду м. Харкова обвинувальний акт у кп № 0000123 за ч.2 ст. 185 КК України;

-31 03 2020 року Харківською місцевою прокуратурою №4 направлено до Московського районного суду м. Харкова обвинувальний акт у кп № 0008999 за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України,

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України з призначенням йому покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 850 грн.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 23 03 2020 року, слідуючи по вул. Р. Плоходька у м. Харкові зі своїм знайомим ОСОБА_10 , побачив незнайомого йому раніше ОСОБА_9 , з яким у ОСОБА_10 виник короткочасний словесний конфлікт. В результаті конфлікту, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, ОСОБА_7 наздогнав ОСОБА_9 біля будинку №5 по вул. Р. Плоходька у м. Харкові, та кулаком правої руки умисно наніс останньому один удар в обличчя, а саме у ніс.
При зазначених обставинах, згідно висновку судово-медичної експертизи № 09/925-С/2020 від 25 04 2020 року у ОСОБА_9 має місце: садно на обличчі, яке утворилося від ударної дії тупого твердого предмету. За ступенем тяжкості це пошкодження викликало незначні скороминущі наслідки, тривалість якого не перевищує 6 діб і за цією ознакою відноситься до легкого тілесного ушкодження (відповідно до п.п. 2.3.2 «б», п. 2.3.5 Наказу МОЗ України від 17 січня 1995 року №6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень).

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилось у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України покарання у виді 130 годин громадських робіт та на підставі ст.ст. 71,72 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 04 07 2018 року остаточно призначити за сукупністю вироків 3 роки 10 днів позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання безпідставно не застосовано положення ч.1 ст. 71 КК України, оскільки, як встановлено судом злочин за епізодом від 23 03 2020 року обвинуваченим було вчинено після постановлення щодо нього вироку Московського районного суду м. Харкова від 04 07 2018 року в період іспитового строку, встановленого цим вирком.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Прокурор у кримінальному провадженні просила про задоволення апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку колегії суддів суд першої інстанції навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, за який його засуджено.
Крім того, враховуючи встановлені обставини та характеризуючі обвинуваченого дані, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових проступків та злочинів.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо незастосування при призначенні ОСОБА_7 покарання положень ст. 71 КК України, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, частиною 1 статті 71 КК України встановлено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Проте, вивченням матеріалів кримінального провадження, встановлено, що вирок Московського районного суду м. Харкова від 04 07 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України на даний час не набрав законної сили, у зв`язку з його апеляційним оскарженням. Розгляд апеляційної скарги на вказане судове рішення призначено Харківським апеляційним судом на 23 березня 2021 року.

Колегія судів переконана, що у даному випадку вона має виступити гарантом забезпечення конституційних прав, свободи та обов`язків людини і громадянина та не допустити їх порушення. Зокрема, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Це положення співвідноситься з нормами п.3 ст. 129 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Крім того, з метою забезпечення формування судової практики шляхом єдиного застосування норм права необхідно враховувати зміст постанов Верховного Суду, прийнятих за результатами касаційного розгляду у складі колегії суддів.

З урахуванням правового висновку, викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 23 липня 2019 року по справі № 192/515/18, констатації підлягає той факт, що остаточно винність особи у вчиненні кримінального правопорушення встановлюється обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили у встановленому законом порядку і саме до цього моменту особа вважається невинуватою у вчиненні злочину.

Зазначені права і свободи мають своє відображення й у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпеченні доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 КК особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Таким чином, до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність у суду першої інстанції законних підстав для призначення покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України при наявності попереднього вироку, який не набрав законної сили, у зв`язку з чим апеляційні вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

У разі набрання вироком Московського районного суду м. Харкова від 04 07 2018 року стосовно ОСОБА_7 чинності, питання про призначення остаточного покарання, з урахуванням положень ст. 71 КК України, може бути вирішено в порядку п.11 ч.1 ст. 537 КПК України.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п. 1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 21 09 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ___________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4