Дата документу 10.12.2020 Справа № 314/4814/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/1940/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/4814/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Вільнянським районним судом Запорізької області, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 20 грудня 2020 року включно.

Продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 20 грудня 2020 року включно.

Згідно зі змістом судового рішення, під час судового розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 та 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, тим самим перешкоджати кримінальному провадженню, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. Наявність вказаних ризиків підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, а саме ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні корисливих особливо тяжких злочинів проти власності, безпеки руху та експлуатації транспорту, скоєне ними за попередньою змовою та з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, останні зникли з місця скоєних ними злочинів, а тому, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень і невідворотного покарання, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з урахуванням встановлених обставин, можуть переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Крім того, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не одружені, дітей не мають та не мають стійких соціальних зв`язків, не працюють, законних джерел до існування не мають, що вказує на те, що останні можуть у будь-який момент залишити територію Запорізької області та переховатись від суду, чим перешкоджатимуть судовому розгляду кримінального провадження.

Продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти встановленим ризикам і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вказує на незаконність ухвали суду, яка підлягає скасуванню. В обґрунтування доводів зазначає, що жодних доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, прокурор не надав.

Також зазначає, що ухвала про продовження йому строку тримання під вартою була винесена незаконним складом суду, головуючий суддя не приймав участі в розгляді клопотання прокурора.

На підставі викладеного, просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг. Ухвала суду першої інстанції відносно ОСОБА_9 в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому підстави для перегляду апеляційним судом ухвали в цій частині відсутні.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, існують і на час розгляду клопотання, поданого прокурором.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених ч.3 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна.

Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також на дані про особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України не судимий, офіційно не працює, законне джерело доходів відсутнє, не одружений, на утриманні дітей не має, міцних соціальних зв`язків не має.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії щодо переховування від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи обвинуваченого про необхідність зміни запобіжного заходу, є безґрунтовними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав та інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З огляду на вищевикладене, твердження обвинуваченого про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є непереконливими.

Посилання обвинуваченого на відсутність заявлених ризиків є неспроможними, оскільки існування цих ризиків неодноразово перевірялось, у тому числі і під час обрання йому вказаного запобіжного заходу, і під час його продовження, та які на теперішній час хоча і дещо зменшились, але не перестали існувати до тієї межі, яка викликає необхідність пом`якшення обраного запобіжного заходу.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, суд першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою обґрунтовано не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у злочині, вчиненому із застосуванням насильства.

Доводи апеляційної скарги про незаконність складу суду через те, що клопотання прокурора про продовження йому строку тримання під вартою було розглянуто не головуючим суддею, а членом колегії суддів, є безпідставними, оскільки Верховною Ради України прийнято Закон «Про внесення зміни до розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу №558-IX від 13.04.2020 року, яким доповнено Кримінальний процесуальний кодекс України пунктом 20-5, відповідно до якого у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, воно може бути розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , даних про особу обвинуваченого, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, а тому апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жотвня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.3 ст.289 КК України, строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 20 грудня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4