ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/3357/20
Категорія: ч.2 ст.189, ч.1 ст.125, ч.4 ст.296 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 , -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 діб, тобто до 08 листопада 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Указав, що клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, у порушення порядку, передбаченого розділом ІІ КПК України, не проходять автоматизовану систему документообігу суду, а вручаються стороною обвинувачення безпосереднього у судовому засіданні учасникам судового провадження та суду. Зазначив, що ОСОБА_8 як на стадії досудового слідства, так і після направлення матеріалів до суду, завжди з`являвся за викликом, що на думку захисту, свідчить про відсутність у обвинуваченого намірів переховуватись від слідства . Про відсутність ризику впливу на учасників судового процесу свідчить те, що на момент розгляду клопотання прокурора вже були допитані потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , від яких надійшли заяви про відсутність претензій до обвинуваченого. Крім того, потерпілий ОСОБА_9 зазначав у своїх показах, що ОСОБА_8 виконував дії направлені на припинення конфлікту. Наголосив, що до обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ОСОБА_8 підтримував зв`язок та допомагав членам родини, а саме батьку, який переніс декілька операцій на кінцівках; бабусі, яка є особою похилого віку і ветераном війни; проживав із цивільною дружиною та утримував малолітнього сина, що свідчить про наявність міцних соціальних зав`язків у обвинуваченого. Крім того, працюючи у ТОВ «ЩИТ-ЗАХИЩЕНА ЯКІСТЬ» ОСОБА_8 зарекомендував себе як добрий, совісний, якісно виконуючий свої обов`язки працівник, якого підприємство готово і наразі взяти на постійну роботу з офіційним працевлаштуванням. Також указав, що судимість у ОСОБА_8 знята та погашена у встановленому законом порядку. Відзначив, що у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.1 ст.125 КК України був обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, умови якого останнім не порушувалися. Також відзначив, що іншим обвинуваченим по даному провадженню - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , раніше обирався запобіжний захід у виді домашнього арешту і стороною обвинувачення не було зафіксовано жодного факту впливу на свідків чи потерпілого, а також порушення покладених на них обов`язків. Указав, що посилання на наявність формальних, нічим не підтверджених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, порушує права обвинуваченого, оскільки останній утримується під вартою вже понад 10 місяців. Просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_8 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку та двох тяжких злочинів, передбачених ч.1 ст.189, ч.4 ст.296 КК України, за які може бути призначено покарання до 7 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 інкримінується, поміж іншого, вимога передачі чужого майна з погрозою обмеження прав та свобод (вимагання), вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, а також хуліганство, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 раніше судимий, офіційно не працевлаштований, з ТОВ «ЩИТ-ЗАХИЩЕНА ЯКІСТЬ» звільнився ще у 2015 році, тобто не має постійного джерела доходу, що додатково підтверджує наявність ризику вчинення нового злочину.

Також у цьому кримінальному провадженні ще не були допитані всі свідки, що додатково підтверджує наявність ризику, що обвинувачений може незаконно впливати на учасників процесу.

Доводи захисника про відсутність у ОСОБА_8 судимості позбавлені підґрунтя.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до ст.75 КК України, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасовано з інших підстав, передбачених законом.

Як вбачається із матеріалів провадження, 15.03.2016 року вироком Орджонікідзевського районного суду м.Харкова ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Враховуючи відсутність в матеріалах провадження відомостей про відбуття ОСОБА_8 покарання за злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, останній не є особою, що не має судимості.

Посилання захисника на наявність у ОСОБА_8 батька, бабусі, цивільної дружини та малолітнього сина, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо посилань сторони захисту на відсутність претензій з боку потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , то це може бути визнано пом`якшуючою покарання обставиною, проте також не є достатньою підставою для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що потерпілий ОСОБА_9 у своїх показах зазначав, що ОСОБА_8 виконував дії направлені на припинення конфлікту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 про те, що протягом судового розгляду всі клопотання сторони обвинувачення про продовження строку дії запобіжного заходу не проходили автоматизовану систему документообігу суду, а надавалися безпосередньо у судовому засіданні, то вони є необґрунтованими, оскільки норми кримінального процесуального кодексу не вимагають на стадії судового провадження обов`язкової реєстрації таких клопотань, так само як і подання їх у письмовому вигляді.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 і відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: