Справа № 162/512/16-к Провадження №11-кп/802/73/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,
захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000006 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_10 і ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 26.09.2019 щодо ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Залізниця Любешівського району Волинської області, мешканець АДРЕСА_1 , одружений, приватний підприємець, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_11 звільнений від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку два роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджатиме за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_11 про стягнення матеріальної і моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 41152 гривні 62 коп. витрат на лікування, 110 585 гривень втраченого заробітку, 20 000 гривень витрат на правову допомогу та 150 000 гривень моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вироком вирішене питання процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_11 визнаний винним у тому, що 02 березня 2012 року близько 20 години 30 хвилин він, керуючи технічно справним автомобілем, марки «УАЗ» р.н.з. НОМЕР_1 , на вул. Лісоградська, у с. Залізниця Любешівського району, не врахував дорожню обстановку, відповідно не зреагував на її зміну, рухаючись заднім ходом виїхав на проїзну частину дороги, де допустив зіткнення із мотоциклом, марки «Вайпер» р.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 . У результаті дорожньо- транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_11 п.п.2.3.б), 10.1, 10.9 та 12.3 Правил дорожнього руху.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження і кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Зазначає, що судом при обранні ОСОБА_11 покарання не в повному обсязі враховано дані про його особу, ступінь суспільної небезпеки та обставини вчинення злочину. Зокрема, місцевим судом не враховано, що ОСОБА_11 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, не визнав своєї вини у скоєнні злочину, щиро не розкаявся у вчиненому та активно не сприяв розкриттю злочину, збитків потерпілому, який отримав тяжкі тілесні ушкодження внаслідок злочину, не відшкодував у повному обсязі, у зв`язку з чим потерпілий наполягав на суворому покаранні у виді позбавлення волі. З огляду на ці обставини, суд безпідставно дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_11 покарання ближче до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України, та звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.ст.75, 76 КК України, не мотивувавши свого рішення. Крім цього, при призначенні обвинуваченому додаткового покарання суд не конкретизував про позбавлення права керування транспортними засобами, а зазначив лише про позбавлення права керування. Крім того, в порушення вимог ч.4 ст.376 КПК України, в резолютивній частині вироку не вказав про початок строку відбування покарання. З урахуванням наведеного, прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_11 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Не погоджуючись з рішенням суду, потерпілий ОСОБА_7 також просить його скасувати та ухвалити нове, яким призначити ОСОБА_11 більш суворе покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, а в частині цивільного позову стягнути моральну шкоду у сумі 500 000 гривень. Посилається на те, що позитивні дані про особу обвинуваченого, які суд врахував при призначенні покарання, не відповідають дійсності. Не враховано, що ОСОБА_11 у 2001 році притягувався до кримінальної відповідальності, що не було відображено у його характеристиці. Особа, яка складала останню, висловила лише своє суб`єктивне ставлення, тому таку характеристику не можна брати до уваги. Суд також не врахував, що ОСОБА_11 не визнав своєї вини, а також наслідків для потерпілого від скоєного. Звертає увагу, що за ці шість років він переніс чотири операції із застосуванням хірургічного втручання в ногу. Функції ноги не відновлені, що утруднює працевлаштування. Також вказує, що протягом семи років він змушений залучати адвокатів та брати участь у провадженні, щоб доводити вину обвинуваченого у скоєнні злочину, а також спростовувати безпідставні доводи сторони захисту, в тому числі про те, що він як потерпілий на час ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить вирок суду щодо ОСОБА_11 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що у кримінальному провадженні допущена невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Просить звернути увагу на те, що впродовж березня квітня 2012 року за фактом ДТП, яке мало місце 02.03.2012 у с. Залізниця Любешівського району, органом дізнання проводилася дослідча перевірка, в порушенні кримінальної справи було відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року), прокуратурою ці рішення були скасовані. В подальшому у кримінальному провадженні слідчими неодноразово приймалися рішення про закриття справи/провадження, які також з вищевказаних підстав скасовувались прокурором за скаргою потерпілого і його представника. Зазначає, що підозра, а в подальшому і обвинувачення ОСОБА_11 були висунуті прокурором з використанням доказів технічно неспроможних показань потерпілого ОСОБА_12 , висновків експертиз у кримінальному провадженні, у яких, в порушення вимог п.1 ч.3 ст.87 КПК України, містяться посилання експертів на показання ОСОБА_11 в процесуальному статусі свідка та без надання стороні захисту в порядку ст.290 КПК України оглянути речі (транспортні засоби), які були об`єктами експертних досліджень. Крім того, транспортні засоби, які, на думку прокурора, потерпілого та експертів, зберігають на собі сліди події ДТП, під час досудового розслідування не визнавалися речовими доказами і в присутності захисника обвинуваченого не оглядалися, що позбавляє сторону захисту можливості використовувати усі засоби захисту, передбачені законом, які спростовують підозру чи обвинувачення та виключають кримінальну відповідальність ОСОБА_11 . Також судом не взято до уваги показання свідків, які підтвердили, що на момент ДТП автомобіль «УАЗ» не рухався, тобто ОСОБА_7 , керуючи мотоциклом, здійснив наїзд на нерухомий транспортний засіб. Також суд при ухваленні вироку взяв до уваги суперечливі докази, які не узгоджуються між собою. Захисник звертає увагу, що прокурором у кримінальному провадженні не залучено до матеріалів провадження висновок експерта від 12.09.2012, яким встановлено, що показання водія мопеда «Вайпер» визнані технічно неспроможними, а тому подальші автотехнічні дослідження не проводяться.

Захисник ОСОБА_9 , оскаржуючи вирок, просить його скасувати із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що з вироком суду не можна погодитись, оскільки він не відповідає вимогам ст.ст.374, 370 КПК України. За наявності суперечливих доказів у вироку має бути зазначено, чому суд бере до уваги одні з цих доказів і відкидає інші, тобто необхідно вказати, які конкретні обставини були підставою для визнання судом одних доказів достовірними, а інших такими, що не заслуговують довіри. Також суду необхідно було безпосередньо дослідити всі фактичні дані, які містяться у показаннях потерпілого, свідків, підсудного, у висновках експертиз та інших джерелах доказів, відкритих в порядку ст.290 КПК України, які підтверджують чи спростовують обвинувачення. В порушення вимог кримінального процесуального закону мотивувальна частина вироку не містить будь-яких фактичних даних, що водій ОСОБА_11 у вказаний час на вул. Лісоградській, у с. Залізниця, керував автомобілем, рухаючись заднім ходом, після чого виїхав на проїзну частину дороги. Сформульоване обвинувачення ОСОБА_11 є неконкретним, не розкриває усіх необхідних ознак об`єктивної сторони та елементів інкримінованого обвинуваченому злочину. В ході судового розгляду суд безпідставно дослідив, приєднав до матеріалів провадження та взяв до уваги при ухваленні вироку докази, подані стороною обвинувачення, які, на думку сторони захисту, є неналежними та недопустимими. Натомість докази, які за письмовим клопотанням сторони захисту, досліджені судом в порядку ст.23 КПК України і приєднанні до матеріалів провадження, безпідставно не були враховані судом при ухваленні судового рішення. Не надано оцінки діям обох водіїв, хто з них перший допустив порушення вимог Правил дорожнього руху, та у чому виражені такі порушення. Також суд, в порушення вимог закону, безпідставно не задовольнив клопотання сторони захисту про допит у судовому засіданні свідків, які могли б підтвердити факт вживання алкогольних напоїв разом з ними в день ДТП (після обіду) потерпілим водієм ОСОБА_7 . Також вважає, що висновки експертиз, які зроблені на підставі вихідних даних, отриманих від свідка ОСОБА_11 , який потім був визнаний підозрюваним і обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, є недопустимими доказами. З огляду на наведене, вважає, що при ухваленні вироку місцевим судом допущені неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисників, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту і заперечили апеляційні скарги потерпілого та прокурора, пояснення потерпілого, його представника і прокурора, які підтримали свої апеляційні скарги та заперечили проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту і просили скасувати вирок, та ухвалити новий, призначивши ОСОБА_11 більш суворе покарання, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст.94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при прийнятті рішення вказані вимоги закону дотримані.
Судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Такий висновок суду ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах.
Зокрема, у поданій апеляції захисник ОСОБА_10 стверджує, що сформульоване обвинувачення ОСОБА_11 є неконкретним, не розкриває усіх необхідних ознак об`єктивної сторони та елементів інкримінованого обвинуваченому злочину.

Апеляційний суд вважає такі твердження такими, що не заслуговують на увагу, з таких мотивів.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: 1) вчиненні дій, які заборонені правилами; 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту.

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху, тобто в процесі пересування транспортних засобів.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Як вбачається з вироку, місцевим судом встановлено, що 02 березня 2012 року близько 20 години 30 хвилин ОСОБА_11 , керуючи технічно справним автомобілем, марки «УАЗ» р.н.з. НОМЕР_1 , на вул. Лісоградська, у с. Залізниця Любешівського району, не врахував дорожню обстановку, відповідно не зреагував на її зміну, рухаючись заднім ходом виїхав на проїзну частину дороги, де допустив зіткнення із мотоциклом, марки «Вайпер» р.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_11 п.п.2.3.б), 10.1, 10.9 та 12.3 Правил дорожнього руху (а.к.п.73, т.7).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що дії ОСОБА_11 , які виразилися у порушенні ним п.п.2.3.б), 10.1, 10.9 та 12.3 Правил дорожнього руху, перебувають прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками.

Сторона захисту посилається на те, що впродовж березня квітня 2012 року за фактом даного ДТП органом дізнання проводилася дослідча перевірка, в порушенні кримінальної справи було відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року), а прокуратурою ці рішення були скасовані. В подальшому у кримінальному провадженні слідчими неодноразово приймалися рішення про закриття справи/провадження, які також з вищевказаних підстав скасовувались прокурором за скаргою потерпілого і його представника.

Згідно з приписами ч.2 ст.214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а положення п.3 ч.2 ст.283 КПК України визначають, що прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Наявним у матеріалах провадження обвинувальним актом стверджується, що 28 листопада 2012 року до ЄРДР були внесені відомості № 00006 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.к.п.2-5, т.5).

20 квітня 2016 року ОСОБА_11 повідомлений про підозру у вчиненні вказаного злочину (а.к.п.2, т.5).

30 травня 2016 року обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, був направлений до місцевого суду (а.к.п.2, т.5).

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає у прийнятті рішень про закриття кримінального провадження, які були скасовані, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, такі рішення органу досудового розслідування жодним чином не спростовують досліджених місцевим судом доказів винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

У поданих апеляційних скаргах сторона захисту стверджує, що позиція суду, за якої одні докази беруться до уваги, а інші відхиляються, є такою, що прийнята в порушення вимог закону.
Положення п.1 ч.3 ст.374 КПК України регламентують, що у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На думку апеляційного суду, вказаних вимог кримінального процесуального закону місцевий суд дотримався.
Винуватість ОСОБА_11 повністю стверджується протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 02 березня 2012 із додатками (т.1 а.п.5-14); протоколом огляду мотоцикла марки «Вайпер», реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 03 березня 2012 року (т.3 а.п.139-141); протоколом огляду автомобіля марки УАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , від 03 березня 2012 року (т.1 а.п.25-28); протоколом огляду предметів від 12 грудня 2014, із додатком (а.п.139-141, 145-147 т.3, а.п. 25-28 т.1); висновком експерта № 47 від 31 липня 2012 року (т.1 а.п. 150-159); висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 266 від 29 листопада 2012 (т.1 а.п.187); висновком судової експертизи обставин та механізму ДТП № 221 від 05 грудня 2013 року (т.2 а.п. 129-133).
У своїх показаннях в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_7 вказав, що 02 березня 2012 року він повертався додому на мотоциклі на вул. Лісоградській, в с. Залізниця Любешівського району, та бачив, як біля кафе «Олеся» автомобіль заїхав на узбіччя, і коли він був до даного транспортного засобу приблизно за 10 метрів, автомобіль різко рушив заднім ходом. Хоч він і рухався зі швидкістю 30-40 км/год., однак не мав можливості уникнути зіткнення.
Відповідно до висновку експерта № 101 від 06 червня 2013 року щодо ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зафіксовані такі тілесні ушкодження: відкритий перелом обох кісток правої гомілки в середній третині; забійно-рвані рани ділянок правого променево-зап`ястного суглобу і V пальця лівої кисті; садна лівих коліна і кисті. За ступенем тяжкості відкритий перелом обох кісток правої гомілки в середній третині за ознакою небезпеки для життя належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень (п.2.1.3. «Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року); забійно-рвані рани ділянок правого променево-зап`ястного суглобу і V пальця кисті відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (від 6 до 21 дня) розлад здоров`я (п.2.3.3. вказаних вище Правил..»); решта тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, відносяться до легких тілесних ушкоджень (п.2.3.5. вказаних вище «Правил…») (т.1 а.с.130 131).
Дослідженим місцевим судом висновком експерта № 188/14 від 16 липня 2014 року комісійної судово - медичної експертизи, проведеної в Державній установі «Головне бюро судово медичної експертизи МОЗ України» стверджено, що у ОСОБА_7 мають місце ушкодження, які за ознакою небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (т.3 а.п.80 88).
А згідно з висновком № 74/1 5;9-18 від 01 вересня 2015 року комплексної судової медико-автотехнічної експертизи, наявні комплексні експертні дані, які відповідно до викладених у синтезуючому розділі мотивів, свідчать про те, що при ДТП 02 березня 2012 року у мотоцикліста ОСОБА_7 утворились значні грубі тілесні ушкодження з правосторонньою локалізацією та суттєво менш значні зовнішні тілесні ушкодження зліва (т.4 а.п.17 34).
Вищевказані підсумки підтверджуються також висновком комплексної судово-медичної автотехнічної № 106/17; 19/12-1 /44/45-СЕ/17 від 26 травня 2017 року, з якого вбачається, що первинне контактування мало місце в правій задній боковій частині автомобіля, а саме заднє крило, з послідуючим контактуванням з правою з правою кутовою частиною заднього бамперу, правим заднім блок - ліхтарем та металевою трубою, розташованою під заднім бампером. Зазначене свідчить про зближення обох рухомих транспортних засобів з контактом мотоцикліста з рухомим автомобілем УАЗ, яке призвело до падіння ОСОБА_7 з мотоциклом на лівий бік у напрямку руху автомобіля, що має значно більшу масу (т.5 а.п.226 247).
Також слід зазначити, що згідно вказаного висновку у ОСОБА_7 діагностовано стан алкогольного сп`яніння (т.5 а.п.230).
Однак, стан алкогольного сп`яніння потерпілого не спростовує порушенням водієм ОСОБА_11 п.п.2.3.б), 10.1, 10.9 та 12.3 Правил дорожнього руху, а враховується в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження.

Дані експертні висновки піддавати сумніву у апеляційного суду немає підстав.
Отже, доводи захисників про те, що на момент ДТП автомобіль «УАЗ» не рухався, тобто ОСОБА_7 , керуючи мотоциклом, здійснив наїзд на нерухомий транспортний засіб, є голослівними і не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, оскільки повністю спростовуються наведеними доказами в даному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає твердження сторони захисту про те, що надані прокурором докази здобуті з істотним порушенням вимог КПК України, такими, що не ґрунтуються на законі, а стратегія захисту, висунута адвокатами і обвинуваченим, спростована судом першої інстанції, і, на думку суду апеляційної інстанції, є нічим іншим, як способом уникнення ОСОБА_11 кримінальної відповідальності.
Викладену в апеляціях позицію сторони захисту про штучне створення органами досудового розслідування доказів винуватості їх підзахисного, апеляційний суд також вважає надуманою і такою, що не знайшла свого підтвердження під час апеляційного розгляду, адже у матеріалах провадження відсутні будь-які заяви чи скарги обвинуваченого та його захисників на дії працівників правоохоронних органів.
Підсумовуючи вищенаведені обставини, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку і приймаючи до уваги наявність доказів, які повністю доводять вину ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано кваліфікував його дії як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилання, наведені в апеляційних скаргах прокурора і потерпілого, про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, на переконання апеляційного суду, не заслуговують на увагу.
Так, при призначенні покарання місцевим судом враховано, що ОСОБА_11 вчинив злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких, вчинений з необережності.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , судом не встановлено.
Судом першої інстанції враховано особу винного, який до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, одружений, на утриманні перебуває неповнолітня дитина.
Наведені обставини стали підставою для призначення ОСОБА_11 покарання із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.ст.75, 76 КК України.
Апеляційний суд вважає дане покарання таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів та не може вважатись надто м`яким.
Наведені в апеляціях прокурора і потерпілого твердження, на переконання суду апеляційної інстанції, не є підставою для застосування до ОСОБА_11 більш суворої міри покарання.
Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Щодо апеляційних вимог потерпілого змінити вирок в частині вирішення цивільного позову і стягнути з обвинуваченого на його користь моральну шкоду у сумі 500 000 гривень, на думку апеляційного суду, вони є необґрунтованими.

Положення ч.1 ст.128 КПК України регламентують, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно з вироком суду з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 стягнуто 150 000 гривень моральної шкоди.

Твердження потерпілої сторони про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судом, у повній мірі відповідає обсягу та характеру, спричинених ОСОБА_7 душевних страждань, нервових потрясінь і психічних страждань, що призвели до різкого погіршення стану його здоров`я, а також вимушених змін у його життєвих стосунках.
На переконання апеляційного суду, у даному випадку при вирішенні цивільного позову потерпілого місцевим судом в повній мірі взяті до уваги вказані обставини.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Решта доводів апеляційних скарг не спростовують висновків місцевого суду, викладених в судовому рішенні, та не є безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Маневицького районного суду Волинської області від 26.09.2019 щодо ОСОБА_11 без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді