Ухвала
іменем України
09 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 204/6932/19
провадження № 51-4239ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2020 року щодо нього,
встановив:
За вироком Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
30 листопада 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська

за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, на підставі ст.75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;
15 липня 2016 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 358,

ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців. На підставі ст. ст. 71, 72 КК приєднано невідбутий строк за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року до відбуття один рік один місяць позбавлення волі;
20 липня 2017 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ст. 71 КК частково приєднано один рік один місяць за вироком Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 15 липня 2016 року, до відбуття два роки один місяць позбавлення волі. Звільнений 16 листопада 2018 року умовно-достроково

на невідбутий строк 6 місяців 24 дні,
засуджено: за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Строк відбуття покарання ОСОБА_4 ухвалено рахувати з моменту його затримання, а саме з 25 вересня 2019 року.

Також вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він,

25 вересня 2019 року, приблизно о 03 год. 40 хв., прибув до гаражного приміщення

№ НОМЕР_1 , розташованого у кооперативі «Жигулі-1» за адресою: м. Дніпро,

вул. Автотранспортна, 16-Г, де підійшов до вказаного гаражного приміщення та діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, відчинив шляхом зняття навісного замку металеві ворота та проник до гаражного приміщення № НОМЕР_1 , де побачив шини для автомобільних коліс марки «Premiorri Solazo», розмір 205/55 R16, у кількості 4 шт., металеві тиски та автомобільний трос, які належать потерпілому ОСОБА_5 .
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , 25 вересня 2019 року, приблизно о 03 год. 40 хв., знаходячись в середині гаражного приміщення № НОМЕР_1 , розташованого у кооперативі «Жигулі-1» за адресою: м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 16-Г, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав чуже майно, а саме: шини для автомобільних коліс марки «Premiorri Solazo», розмір 205/55 R16, у кількості

4 шт., вартість яких згідно висновку експерта № 19/12.1/1113 від 30.09.2019 року складає 1798 грн. 68 коп., металеві тиски та автомобільний трос, які матеріальної цінності для потерпілого ОСОБА_5 не мають.
Після чого, ОСОБА_4 , з вищевказаним викраденим майном з місця скоєння злочину пішов, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальний збиток на загальну суму 1798 грн.68 коп.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі засуджений просить вищезазначені судові рішення скасувати

у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Стверджує, що суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, безпідставно призначив йому покарання без урахування положень ст. 75 КК. Вважає що суди першої та апеляційної інстанції, при ухваленні судових рішень щодо нього та призначенні покарання, належним чином не врахували обставини, які пом`якшують покарання,

а саме щире каяття та сприяння органам досудового розслідування, відшкодування збитків потерпілому та примирення з ним. Крім того, суди не врахували дані про особу засудженого, а саме наявність малолітньої дитини на утриманні, те, що засуджений являється єдиним годувальником у сім`ї, має на утриманні своїх батька та мати.
Також, засуджений указує, що суд першої інстанції невірно зазначив у судовому рішенні позицію потерпілого, який висловив думку про призначення йому покарання, яке

не пов`язане з позбавленням волі.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (даліКПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати

та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого не знаходять свого підтвердження з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності

й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, відомості про винну особу, обставини, що впливають

на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається зі змісту вироку, призначивши ОСОБА_4 покарання, суд належним чином враховував всі обставини, серед яких і ті, на які він посилається в касаційній скарзі, зокрема характер і ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше неодноразово судимий, у тому числі і за вчинення корисливих злочинів проти власності, офіційно не працевлаштований, має дитину, на утримання якої не сплачує аліменти, вчинив кримінальне правопорушення через два місяці після закінчення умовно-дострокового звільнення від відбування попереднього покарання. Крім того, суд взяв до уваги обставини що пом`якшують покарання щире каяття та добровільне відшкодування заподіяного збитку,

а також обставини що обтяжують покарання, а саме рецидив злочинів.
З урахуванням вказаних обставин, та з огляду на дискреційні повноваження суду при призначенні покарання та вирішенні питання про застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, а також навів у вироку достатні підстави ухвалення такого рішення.
Суд апеляційної інстанції, в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, належним чином перевірив доводи, наведені засудженим та його захисником ОСОБА_6 в апеляційних скаргах, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, проаналізував їх, відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційні скарги засудженого та його захисника без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.Зокрема, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, у тому числі і за вчинення корисливих злочинів проти власності, офіційно не працевлаштований, має дитину, яка проживає зі своєю матір`ю, але на її утримання аліменти не сплачує, вчинив кримінальне правопорушення через два місяці після закінчення умовно-дострокового звільнення від відбування попереднього покарання, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість. Крім того, судом апеляційної інстанції перевірено доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом позиції потерпілого в частині призначення покарання ОСОБА_4 , та вірно зазначив, що районний суд, призначаючи покарання, діяв цілком у межах своїх дискреційних повноважень, оскільки позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання

є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілої особи, яка може бути врахована

в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Ухвала суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належним чином вмотивованою

та обґрунтованою.
З указаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням положень статей 50, 65 КК.
Доводи про явну несправедливість призначеного покарання через суворість були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить

до дискреційних повноважень суду, які було належним чином реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні.
Покарання призначене ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК колегія суддів вважає правильним та таким, що відповідає меті покарання та загальним засадам його призначення.
Взявши до уваги усі обставини, досліджені судами, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, а також дані про особу винного, відношення

до скоєного, суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду

про можливість виправлення засудженого та його перевиховання лише в умовах ізоляції від суспільства.
Доводи засудженого про звільнення його від відбування покарання з випробуванням

на підставі ст. 75 КК є необґрунтованими.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови

і підстави, визначені ст. 75 КК.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням

є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість

її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості,

що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення

в процесуальному документі суду тощо.
В касаційній скарзі засуджений посилається як на підставу звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та оцінені судом апеляційної інстанції під час апеляційної перевірки судового рішення. Зазначені обставини стали підставою для призначення покарання в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК, проте

не містять підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з іспитовим строком. Касаційний суд погоджується

з висновками судів попередніх інстанцій.
Касаційний суд вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі засудженого, та вважає,

що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2020 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3