Постанова

Іменем України
22 вересня 2020 року
м. Київ

судова справа № 755/10044/16-к
провадження № 51-1953км20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002892, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , такої, що судимості не має,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року ОСОБА_8 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдано.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_8 у тому, що вона 02 березня 2016 року близько 02:00, перебуваючи в кімнаті АДРЕСА_2 , в ході конфлікту із ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних відносин умисно завдала останньому ножового удару в серце, від якого потерпілий помер на місці події до приїзду швидкої медичної допомоги.
Такі дії ОСОБА_8 орган досудового розслідування кваліфікував як злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, а саме умисне вбивство.
У результаті розгляду кримінального провадження місцевий суд з урахуванням сукупності досліджених у судовому засіданні доказів дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела, що ОСОБА_8 вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, а тому виправдав останню.
Не погоджуючись із виправдувальним вироком, прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, оскаржив його до апеляційного суду.
Київський апеляційний суд ухвалою від 23 січня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо (Шаїхової) ОСОБА_10 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 370 КПК України, виправдавши ОСОБА_8 , оскільки її винуватість в інкримінованому їй злочині доведено обсягом доказів, які, за твердженням сторони обвинувачення, є належними та достовірними. При цьому апеляційний суд, як вважає прокурор, формально зазначивши у своєму рішенні доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, всупереч вимогам ч. 2 ст. 419 КПК України належним чином їх не перевірив і не навів належних мотивів на їх спростування.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора виправдана ОСОБА_8 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить залишити постановлені у кримінальному провадженні судові рішення без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Під час касаційного розгляду прокурор, зазначаючи про безпідставність доводів касаційної скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, просив подану скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Представник потерпілої ОСОБА_7 , висловивши свої доводи, підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити.
Захисник ОСОБА_6 просив касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів касаційного суду виходить із фактичних обставин вчинення злочину, встановлених судом.
Частинами 1, 2 ст. 2 КК України передбачено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вини не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
За ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з положеннями ч. 4 вказаної статті усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на користь такої особи.
При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 цього Кодексу, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
У Рішенні від 06 грудня 1998 року «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб під час виконання своїх обов`язків судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування покладено на сторону обвинувачення.
Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого. Тобто тягар доведення винуватості обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У встановленому законом порядку місцевий суд дослідив зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, навів їх детальний аналіз і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
Виправдовуючи ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України, місцевий суд зазначив, що сторона обвинувачення не довела того факту, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_8 , а тому виправдав останню за вказаною нормою кримінального закону на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Вивчивши матеріали провадження та проаналізувавши зібрані у справі докази, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком районного суду.
Частиною 1 ст. 115 КК України передбачено відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
При цьому, як було встановлено в ході судового розгляду провадження, вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, представниками державного обвинувачення не доведено, в тому числі поза розумним сумнівом.
Місцевий суд установив, що в ході судового розгляду ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнала.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_9 органи досудового розслідування поклали показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; дані, що містяться у протоколах огляду місця подій від 02 березня 2016 року, від 03 березня 2016 року, у протоколі проведення слідчого експерименту від 22 березня 2016 року, у протоколі проведення слідчого експерименту від 04 квітня 2016 року, у протоколі огляду відеозапису від 06 червня 2016 року, у акті про застосування розшукової собаки кінологічного центру при ГУМВА України в м. Києві від 02 березня 2018 року № 15433, у актах судово-медичних досліджень /обстежень/ від 03 березня 2016 року №476, від 04 березня 2016 року №166, від 23 березня 2016 року № 392, від 12 квітня 2016 року № 109-МК, у висновках експертів від 18 квітня 2016 року №564/2, від 19 квітня 2016 року № 12/564/2, від 23 березня 2016 року № 79/ц, від 25 березня 2016 року № 81/ц, від 25 березня 2016 року № 80/ц, від 24 березня 2016 року № 128, від 01 квітня 2016 року № 130, від 31 березня 2016 року № 127, від 12 квітня 2016 року №1576/д, від 20 квітня 2016 року № 99/ікт, у висновку судово-психіатричного експерта від 12 квітня 2016 року №283.
Разом із цим місцевий суд відповідно до положень статей 7, 23 КПК України, дослідивши вказані докази, дійшов висновку, що вони не доводять вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Місцевий суд, аналізуючи показання свідків, заявлених стороною обвинувачення, дійшов висновку, що вони не були свідками події злочину.
Також, як убачається із матеріалів провадження, місцевий суд врахував, що протоколи огляду місця події від 02 березня 2016 року та від 03 березня 2016 року ні самі собою, ні в сукупності з іншими дослідженими судом доказами вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй злочину не доводять, оскільки в них зафіксовані лише факти виявлення трупа ОСОБА_9 , огляду цього трупа, а також вилучення відповідних речей (а. к. п. 85-99, 100-104, 106-111, 113-116, 118-119, т. 1).
Крім того, місцевий суд, досліджуючи висновки експертів № 127 від 31 березня 2016 року, № 79/ц від 23 березня 2016 року та № 81/ц від 25 березня 2016 року, встановив, що на вилучених речах, які належали ОСОБА_10 , на клинку ножа та у піднігтьовому місці рук ОСОБА_10 не було знайдено крові, яка б належала останній.
Також місцевий суд, перевіряючи висновки судово-медичної експертизи, акти судово-медичних та криміналістичних досліджень, висновки дактилоскопічних, трасологічних, імунологічних, комп`ютерно-технічних та токсикологічних експертиз, не взяв їх до уваги, оскільки дійшов висновку, що вони не є доказами винуватості саме ОСОБА_8 в інкримінованому їй злочину.
При цьому місцевий суд, досліджуючи акти судово-медичних досліджень, зазначив, що ці докази містять лише зафіксований факт і спосіб вбивства ОСОБА_9 , характер отриманих ним тілесних ушкоджень, факт відношення крові останнього до відповідної групи, а також факт перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння.
Разом із цим місцевий суд, вивчивши інші докази у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку, що вони не підтверджують факту вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину.
Зокрема, місцевий суд, досліджуючи протоколи проведення слідчих експериментів від 22 березня 2016 року та від 04 квітня 2016 року, протокол огляду відеозапису від 06 червня 2016 року та дані отримані під час перегляду в судовому засіданні дисків з відеозаписами зазначених слідчих дій, встановив, що наявна на них інформація не містить доказів вини обвинуваченої, оскільки під час слідчих експериментів ОСОБА_8 та ОСОБА_13 давали показання, які в повній мірі узгоджуються з показаннями, наданими ними в судовому засіданні, а на відеозаписі з нагрудного відеореєстратора інспектора поліції зафіксовано прибуття працівників поліції та працівників швидкої допомоги на місце пригоди і пояснення (Шаїхової) ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , які вони надали патрульним відразу після їх прибуття. При цьому про обставини вбивства ОСОБА_9 вони нічого не повідомляли.
Жодних інших доказів на підтвердження вчинення вбивства ОСОБА_9 саме ОСОБА_8 матеріали провадження не містять.
Крім того, місцевий суд з урахуванням вимог ст. 95 КПК України обґрунтовано не взяв до уваги переглянутий під час судового засідання відеозапис протоколу допиту підозрюваної ОСОБА_8 .
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками місцевого суду про те, що матеріали провадження не містять достатніх доказів для доведення факту вчинення ОСОБА_8 умисного вбивства, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
За таких обставин суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, належно оцінивши їх у сукупності та кожен окремо з точки зору допустимості й достатності, витлумачивши всі сумніви на користь обвинуваченої, дійшов обґрунтованого висновку, що сторона обвинувачення не довела того факту, що ОСОБА_8 вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України.
Крім того, апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, дослідивши за клопотанням прокурора докази в порядку ст. 404 КПК України, обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність того, що інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення вчинено останньою.
При цьому з огляду на зміст апеляції, поданої прокурором на оскаржуваний вирок, жоден із її доводів не залишився поза увагою апеляційного суду та на кожен із них суд в оскаржуваній ухвалі дав належну відповідь, навівши докладні мотиви свого рішення щодо залишення апеляції прокурора без задоволення, а оскаржуваного вироку без зміни.
Отже, ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Наведені в касаційній скарзі прокурора мотиви не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при їх постановленні.
З огляду на те, що колегія суддів касаційного суду не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, то підстав для задоволення касаційної скарги прокурора вона не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3