Постанова

Іменем України
17 листопада 2020 року
м. Київ

справа № 521/16204/13-к
провадження № 51-2511км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000056, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Васильків Київської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця цього АДРЕСА_2 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 10 вересня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 133 грн, 125 000 грн та 4 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу відповідно.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 10 428,07 грн, 4 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу відповідно.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 10 серпня 2013 року близько 07:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «БМВ 735і» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Космонавтів в м. Одесі, яка має дві смуги руху у кожному напрямку, розділених між собою горизонтальною розміткою, у напрямку вул. Валентини Терешкової, у порушення вимог пунктів 11.4, 12.1 Правил дорожнього руху, не переконавшись в безпеці свого руху, не обравши безпечної швидкості, не врахувавши дорожньої обстановки, у результаті чого навпроти будинку № 24 вказаної вулиці, виїхав на зустрічну смугу дороги та допустив зіткнення із автомобілем марки «ЗАЗ-968м» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), внаслідок чого ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких цього ж дня помер у приміщенні Одеської клінічної лікарні № 11.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 28 лютого 2020 року змінив вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 10 вересня 2018 року щодо ОСОБА_6 . Виключив з його мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на вчинення ОСОБА_6 злочину у стані алкогольного сп`яніння та на підставі пунктів «в», «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнив ОСОБА_6 від відбування основного і додаткового покарання, призначеного зазначеним вироком. В решті вирок залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що апеляційний суд без дослідження всієї сукупності доказів безпідставно виключив з мотивувальної частини вироку місцевого суду посилання на вчинення ОСОБА_6 злочину у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, звільнивши останнього від відбування покарання на підставі пунктів «в», «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Крім того, прокурор вказує, що апеляційний суд не звернув належної уваги на доводи сторони обвинувачення про невідповідність призначеного місцевим судом покарання ОСОБА_6 .
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора засуджений ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просять постановлену у кримінальному провадженні ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу сторони обвинувачення без задоволення.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу обґрунтованою та просила її задовольнити.
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 , висловивши свої доводи проти задоволення касаційної скарги, кожен окремо, просили постановлену у кримінальному провадженні ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому прокурор не оспорює доведеності винуватості ОСОБА_6

у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання унаслідок м`якості є безпідставними.
За ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 , зокрема за апеляційною скаргою прокурора в частині призначеного покарання, залишив цю скаргу без задоволення.
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що місцевий суд з дотриманням вимог, зазначених у статтях 50, 65 КК України, обґрунтовано призначив ОСОБА_6 основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та додаткове у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Апеляційний суд належним чином дослідив і оцінив тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також усебічно дослідив дані про особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за останнім місцем роботи, є інвалідом другої групи, має на утриманні двох малолітніх дітей.
При цьому під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції цей суд звернув увагу на те, що ОСОБА_6 активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, шо виразилося, у тому числі у повному добровільному відшкодуванні потерпілому та цивільному позивачу матеріальної та моральної шкоди, його з`явлення до органу досудового розслідування із зізнанням, а тому правильно визнав ці обставини такими, що пом`якшують покарання.
Разом із цим апеляційний суд звернув увагу на те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, спричинив смерть одній людині, а іншій легкі тілесні ушкодження, а тому обґрунтовано погодився із розміром призначеного місцевим судом покарання.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу засудженого, зокрема встановлених під час апеляційного розгляду в сукупності, розмір визначеного місцевим судом ОСОБА_6 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Таким чином, у ході перевірки матеріалів провадження колегія суддів не встановила підстав для задоволення касаційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного покарання ОСОБА_6 .
Що стосується доводів прокурора про те, що апеляційний суд безпідставно виключив з мотивувальної частини вироку місцевого суду посилання на вчинення ОСОБА_6 злочину у стані алкогольного сп`яніння, то колегія суддів касаційного суду дійшла такого висновку.
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні чи зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.
При цьому підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Припис ч. 4 ст. 95 КПК України зобов`язує суд обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції при перегляді вироку в апеляційному порядку не дотримався.
Як убачається із оскаржуваної ухвали, апеляційний суд зазначив, що свій висновок про вчинення ОСОБА_6 злочину у стані алкогольного сп`яніння суд першої інстанції обґрунтував лише одним доказом протоколом освідування особи від 10 серпня 2013 року.
При цьому апеляційний суд зазначив, що встановлення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням практики Верховного Суду відбувається шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки та не спростував версію ОСОБА_6 про те, що на момент дорожньотранспортної пригоди (далі ДТП) він був абсолютно тверезий. Вказана версія ОСОБА_6 підтверджувалася і показаннями свідка ОСОБА_11 .

Між цим, на думку колегії суддів касаційного суду, такі твердження апеляційного суду є необґрунтованими, оскільки як видно із вироку місцевого суду цей суд, врахувавши свідчення ОСОБА_11 та ОСОБА_6 про обставини вживання останнім алкоголю у сукупності із свідченнями інших свідків про поведінку обвинуваченого безпосередньо після вчинення ДТП та з урахуванням результатів освідування ОСОБА_6 дійшов висновку про доведеність факту перебування обвинуваченого під час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Таким чином, висновок апеляційного суду, що факт вчинення ОСОБА_6 злочину у стані алкогольного сп`яніння підтверджується лише одним доказом, а саме протоколом освідування особи від 10 серпня 2013 року, є необґрунтованим.
При цьому, як убачається з матеріалів провадження, апеляційний суд безпосередньо в судовому засіданні не допитував свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , однак дав їхнім показанням, наданим суду першої інстанції, іншу оцінку.
Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд не мав права давати іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, безпосередньо не дослідивши їх.

Враховуючи наведене, апеляційний суд без дослідження всієї сукупності доказів, дійшов передчасного висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини вироку Малиновського районного суду міста Одеси від 10 вересня 2018 року посилання на вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та, як наслідок, звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».
Отже, під час розгляду провадження суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для скасування такого рішення.
За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга прокурора задоволенню частково.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати все наведене в постанові, перевірити усі доводи апеляційних скарг, звернути увагу на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17), та в залежності від встановленого, постановити законне і обґрунтоване рішення з викладенням у ньому аналізу доказів і ґрунтовних мотивів його прийняття. Якщо під час цього розгляду суд дійде висновку про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у стані алкогольного сп`яніння, з урахуванням тих же обставин та даних про його особу встановлених під час апеляційного розгляду, призначене покарання за цей злочин у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців слід вважати справедливим.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3