Номер провадження: 11-кп/813/1408/20
Номер справи місцевого суду: 521/4175/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілих: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000106 внесене до ЄРДР 22.11.2012 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_13 та його законного представника ОСОБА_14 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2020 року, -

встановив:

оскаржуваним вироком районного суду:
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси, громадянин України, українець, офіційно не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винним у скоєнні у кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років.

Обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід, у виді домашнього арешту, до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону від 18.05.2017 року №2046-VIII, зараховано в строк покарання ОСОБА_13 , термін його попереднього ув`язнення, з 04.09.2010 по 14.09.2010 року, та з 21.12.2010 по 29.12.2010 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_13 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 7664 (сім тисяч шістсот шістдесят чотири) грн. 80 коп.
Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_10 в якості відшкодування моральної шкоди, грошові кошти у сумі 1000000 (один мільйон) гривень. В якості відшкодування майнової шкоди стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 18 541 (вісімнадцять тисяч п`ятсот сорок одна) грн. 64 коп.
Стягнуто з ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_9 в якості відшкодування моральної шкоди, грошові кошти у сумі 1000000 (один мільйон) грн. В якості відшкодування майнової шкоди стягнуто з ОСОБА_13 в якості відшкодування майнової шкоди грошові кошти у розмірі 103979 (сто три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 76 коп.
Стягнуто з ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_8 в якості відшкодування моральної шкоди, грошові кошти у сумі 500000 (п`ятсот тисяч) грн. В якості відшкодування майнової шкоди стягнуто з ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 23893 (двадцять три тисячі вісімсот дев`яносто три) грн. 41 коп.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів.
Згідно з оскаржуваним вироком районного суду ОСОБА_13 визнаний винним за те, що він 04.09.2010 року у період часу з 17:30 по 17:45, у дворі будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_13 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, свідомо припускаючи їх настання, а саме позбавлення життя ОСОБА_15 , із мотивів особистої неприязні, правою ногою наніс цілеспрямований удар у скроневу частину голови останнього.
Від отриманого удару ОСОБА_15 впав на землю, а ОСОБА_13 , з метою доведення умислу на позбавлення життя, наніс потужний удар кулаком правої руки в обличчя потерпілого.
В результаті злочинних дій ОСОБА_13 , ОСОБА_15 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу правої скулової частини з переходом в область брови, садни червоної кайми нижньої губи зліва, садни червоної кайми верхньої губи зліва, розриву слизової оболонки лівої щоки, розриву аневризми лівої задньої мозкової артерії та розвитку масивного базального субарахнаїдального крововиливу головного мозку з проривом крові в шлуночки головного мозку, що утворилися від дії тупого (их) предмету (ів) та мають у своїй сукупності ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, а також двох саден на задньо-правій поверхні шиї, двох саден в лівій поперековій ділянці зліва, садна правої поперекової ділянки, синця надолонній поверхні правої кисті, які утворилися від дії тупого (их) предмету (ів) при падінні чи ковзані та мають ознаки легких тілесних ушкоджень.
Від отриманих травм потерпілий ОСОБА_15 , не приходячи до свідомості, помер на місці події.
Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи №637/11 від 21.10.2013 причиною смерті ОСОБА_15 став розрив артеріовенозної мальформації судин головного мозку з розвитком крововиливів під оболонки та в шлуночки головного мозку. Між нанесеними ударами в ділянки голови та настанням смерті ОСОБА_15 вбачається прямий причинний зв`язок, а травма голови має ознаки тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя.
Не погоджуючись з вироком районного суду обвинувачений ОСОБА_13 та його законний представник ОСОБА_14 подали апеляційні скарги, а в подальшому доповнення до них, в яких посилаючись на неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог КПК України, невідповідність висновків районного суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, просили вирок районного суду скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі ст. 284 КПК України.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_13 та законний представник ОСОБА_14 , кожен окремо, змінили свої апеляційні вимоги та просили вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст.115 КК України на інший більш м`який склад кримінального правопорушення, або скасувати вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_13 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його законного представника, із змінами та доповненнями, які є аналогічними за своїм змістом, містять наступні доводи невідповідності вироку районного суду вимогам закону:
- судом допущено неповноту судового розгляду, а саме не надано належної оцінки показам свідків та переписці ОСОБА_15 з обвинуваченим ОСОБА_13 в соціальній мережі;
- судом першої інстанції не дослідженні клопотання сторони захисту щодо недопустимості доказів, а також клопотання щодо виклику для допиту судового експерта;
- в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження спричиненої потерпілим матеріальної шкоди;
- районним судом допущенні порушення вимог КПК України, оскільки у вироку відсутні посилання на наявність мотиву та мети вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України;
Крім того, під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, захисник ОСОБА_12 в доповнення до доводів викладених в апеляційних скаргах обвинуваченого та його законного представника, посилався на таке:

- районний суд допитав свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 без участі законного представника обвинуваченого, а також не допитав всіх свідків, які зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування, що свідчить про недопустимість показів свідків як доказів;

- районним судом не були досліджені всі судові експертизи, які були проведені на стадії досудового розслідування, зокрема і висновок судової експертизи №577-КЭ/2010 від 31.03.2010 року, та йому не надана правова оцінка, а також не був допитаний експерт з числа експертів Київської комісійної судово-медичної експертизи №637/11 від 21.10.2013 року при МОЗ України, що свідчить про неповноту судового розгляду;

- під час судового розгляду в районному суді не було з`ясовано на яких підставах кримінальне провадження було передано в провадження Слідчого управління ГУНП в Одеській області.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого, його захисника та законного представника, які підтримали апеляційні скарги зі змінами та доповненнями, просили їх задовольнити; прокурора, потерпілих та їх представника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст.84 КПК України доказами у кримінальній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність суспільно-небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Перевіривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_13 та законного представника ОСОБА_14 , а також доводи захисника, про відсутність достатніх доказів по справі, які доводять вину обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Викладені у вироку обставини вчинення злочину підтверджуються дослідженими судом доказами, які в свою чергу є належними, допустимими та достатніми для висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину.
Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції визнав ОСОБА_13 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115, КК України, а саме у вчиненні умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
На підтвердження встановлених фактичних обставин справи суд першої інстанції обґрунтовано послався на пояснення свідків: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , які дали суду послідовні, логічні та взаємодоповнюючи показання щодо обставин конфлікту між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , а також обставини за яких ОСОБА_13 скоїв вбивство ОСОБА_15 ..
Обвинувачений та законний представник обвинуваченого, під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, фактично не заперечували відповідність викладених у вироку показань допитаних районним судом свідків, наданим цими свідками показам в судовому засіданні районного суду, та не просили повторно допитати свідків. За таких обставин, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційних скарг щодо неврахування районним судом показань свідків при ухвалені вироку.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав допустимими, належними та достовірними доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_13 , показання свідків по справі, оскільки вони об`єктивно підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, які були надані суду сторонами кримінального провадження, які суд дослідив в повному обсязі, а саме:
- протоколом огляду місця події від 04.09.2010 року, відповідно до якого, під час проведення огляду двора будинку АДРЕСА_3 , біля лавочки було виявлено труп ОСОБА_15 ;
- протоколом особистого огляду ОСОБА_13 від 04.09.2010 року, відповідно до якого було вилучено одяг останнього, в який він був одягнутий на час скоєння злочину;
- протоколом огляду речових доказів від 06.09.2010 року, відповідно до якого було оглянуто кросівки темно-сірого кольору з зображенням емблеми «Найк», футболку синього кольору з емблемою «Адідас», спортивні брюки чорного кольору з емблемою «Адідас» з трьома смужками з боку, 2 паперових конверта зі змивами з рук ОСОБА_13
- протоколами відтворення обстановки та обставин події від 27.10.2011 року зі свідками ОСОБА_23 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та ОСОБА_24 , під час проведення яких свідки розповіли про обставини та спосіб вбивства ОСОБА_15 , який скоїв ОСОБА_13 ;
- протоколом добровільної видачі від 12.10.2011 року відповідно до якого ОСОБА_9 видав речі його сина ОСОБА_15 в які останній був одягнутий на момент вбивства;
- протоколом огляду речей ОСОБА_25 від 12.10.2011 року.
Суд також вірно послався у вироку, як на докази доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_13 на наступні докази:
- акт судово-медичного дослідження трупу ОСОБА_15 за №1796 від 04.09.2010 року;
- акт судово-медичного гістологічного дослідження шматочків органів ОСОБА_15 №2525/1796 від 06.09.2010 року;
- акт судово-медичного дослідження крові та сечі від трупа ОСОБА_15 від 06.09.2010 року №4023/1796, відповідно до якого у сечі та крові ОСОБА_15 етиловий спирт не виявлено;
- акт судово-медичного дослідження тонкого кишечника, печінки, нирок, сечового міхура та сечі ОСОБА_15 від 06.09.2010 року №4023/1796, відповідно до якого у тонкому кишечнику, печінки, нирках не виявлені похідні барбітуратової кислоти, похідні саліцилової кислоти, тощо. У печінці з жовчних міхуром та сечовому міхуру не виявлені опійні алкалоїди;
- висновок судово-медичної експертизи №21 гістологічного архіву від трупу ОСОБА_15 від 05.07.2013 року;
- акт комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_13 від 30.12.2011 року №163, відповідно до якого ОСОБА_13 на час вчинення інкримінованого злочину не виявляв ознак будь-якого психічного захворювання або тимчасового хворобливого психічного розладу, міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, віддавати звіт у своїх діях та керувати ними;
- висновок судової експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів №7924/22 від 29.12.2012 року, згідно якої на сторінці у ТОВ «ВКонтакті, зареєстрованої на ім`я ОСОБА_15 , никнем «Z-BLOCK», зафіксовано обмін повідомленнями з учасником мережи «Дєн», відповідно до яких ОСОБА_13 публікував погрози вбивства до ОСОБА_15 . Зокрема, «Я тебе розвалю голову», «Малий ты не понимаешь что будет», «Я просто розвалю тебя и всё»;
- протокол огляду речових доказів від 04.12.2013 року.
Крім того, районний суд обґрунтовано визнав належним та допустимим доказом висновок комісійної судово-медичної експертизи №637/11 від 30.01.2013 року за фактом смерті ОСОБА_15 , яка проведена у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства. Висновком цієї експертизи констатовано, що «…не виключено, що навіть за відсутності патології судин головного мозку такий удар в ділянку голови міг призвести до розриву судин основи мозку з розвитком крововиливу та настанням смерті. Таким чином, артерійно-венозної мальформації судин головного мозку у ОСОБА_15 являлась лише фактором, що сприяв виникненню розриву судин внаслідок спричинених ударів, тобто між нанесеними ударами в ділянку голови та настанням смерті ОСОБА_15 вбачається прямий причинний зв`язок і «…если бы не было внезапно нанесенного удара ОСОБА_13 (занимающегося футболом) сзади в височную часть головы и контрольного удара кулаком руки в голову…», то ОСОБА_15 міг би залишитись живим».
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи сторони захисту, що даний висновок експертизи є недопустимим доказом, з огляду на те, що на стадії досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_13 не був повідомлений про призначення даної експертизи, що порушило його права, оскільки будучи ознайомленим з матеріалами кримінального провадження на стадії виконання вимог ст.290 КПК України, а далі під час судового розгляду в районному суді, обвинувачений ОСОБА_13 та його захисники не заявляли клопотань про призначення повторної експертизи з мотивів недотримання процесуального порядку призначення експертизи та порушення права на захист.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_13 та законного представника ОСОБА_14 про неповноту судового розгляду, а саме щодо неналежної оцінки судом показам свідків та переписки ОСОБА_15 з ОСОБА_13 в соціальній мережі, є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, під час судового розгляду районним судом досліджено висновок судової експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів №7924/22 від 29.12.2012, згідно якої на сторінці у ТОВ «ВКонтакті», зареєстрованої на ім`я ОСОБА_15 , никнем «Z-BLOCK», зафіксовано обмін повідомленнями з учасником мережи «Дєн», відповідно до яких ОСОБА_13 публікував погрози вбивства до ОСОБА_15 . Зокрема, «Я тебе розвалю голову», «Малий ты не понимаешь что будет», «Я просто розвалю тебя и всё».

Допитані районним судом свідки підтвердили під присягою факт існування конфлікту між ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , який мав місце до події злочину та був досить тривалим, надали суду докладні пояснення обставин вчинення злочину та подій, які передували цьому, через що їх покази поряд з іншими дослідженими в суді доказами, доводять винуватість ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України.

Зокрема свідок ОСОБА_26 пояснила суду, що між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 існував конфлікт, а 04.09.2010 вона була присутня на місці події та побачила ОСОБА_13 , який ховався біля будки та, усвідомивши, що вона його побачила, продемонстрував знак «тихо», після чого швидко підбіг до ОСОБА_15 та з розбігу наніс удар правою ногою потерпілому в скроневу частину голову, після якого ОСОБА_15 впав. Відразу ОСОБА_13 наніс ОСОБА_15 другий удар кулаком руки в його обличчя. Також свідок пояснила суду, що після вчинення вбивства ОСОБА_13 хвалився тим, що він «вирубив» ОСОБА_15 з одного удару.

Допитаний судом свідок ОСОБА_27 пояснив, що між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 виник конфлікт ініціатором якого був ОСОБА_13 .. 04.09.2010 року повинна була статися бійка між ОСОБА_13 та ОСОБА_15 . Свідок безпосередньо бачив, як ОСОБА_13 підбіг до ОСОБА_15 зі спини та наніс правою ногою удар у скроневу частину голови, від якого ОСОБА_15 впав, а ОСОБА_13 , перестрибнувши через лаву, наніс ще один удар рукою в обличчя потерпілого, який вже був непритомним. Свідок ОСОБА_27 також зазначив, що після вчинення вбивства ОСОБА_13 хвалився, що він «вирубив» ОСОБА_15 з одного удару.

Свідок ОСОБА_21 пояснив суду, що 04.09.2010 року бачив як ОСОБА_13 наніс два удари ОСОБА_28 : перший удар правою ногою в скроневу частину голови, а потім наніс ще один удар рукою в область голови.

Свідок ОСОБА_29 пояснив, що 04.09.2010 року він бачив, як ОСОБА_13 раптово підбіг та наніс ОСОБА_15 два удари: перший ногою в скроневу частину голови, від якого ОСОБА_15 впав на землю та не рухався, а після цього наніс другий удар правою рукою в область голови ОСОБА_15 ..

Свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_30 також підтвердили нанесення ОСОБА_13 двох ударів ОСОБА_15 зі слів інших осіб, які були свідками події.

З огляду на викладене апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції об`єктивно дослідив покази свідків та наведені вище докази, надав їм належну оцінку, що знайшло своє відображення в тексті оскаржуваного судового рішення.

При цьому, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_13 під час апеляційного перегляду вироку районного суду, фактично не спростовував покази свідків щодо існування тривалого конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_15 , а також факт події та обставин злочину. Зокрема, обвинувачений детально пояснив обставини та механізм нанесення ударів ОСОБА_15 , які для останнього були об`єктивно неочікуваними, і ці показання обвинуваченого повністю відповідають показанням допитаних судом свідків.

Доводи сторони захисту про існування нерозглянутих клопотань захисника та неповноту судового розгляду, визнаються апеляційним судом безпідставними, оскільки як убачається з журналу судового засідання та звукозапису фіксації судового процесу, всі клопотання сторони захисту під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції були розглянуті у відповідності до вимог КПК України, за наслідками розгляду яких судом прийняті відповідні процесуальні рішення.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому злочину також підтверджується дослідженими районним судом письмовими доказами, в тому числі протоколами відтворення обстановки та обставин події від 27.11.2010 року за участю свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_32 та ОСОБА_33 ..

Зазначені слідчі дії проведені до набрання чинності КПК України в редакції 2012 року. Разом з цим згідно п.8 Перехідних положень КПК України (в ред.2012 року), допустимість доказів отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Відповідно до вимог ст.ст. 194, 195 Глави 36 «Особливості провадження у справах про злочини неповнолітніх» КПК України (в ред. 1960 року), при проведенні такої слідчої дії, як відтворення обстановки та обставин події, участь законного представника неповнолітньої особи, з якою проводиться така слідча дія, не передбачено.

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.168 КПК України (в ред. 1960 року) допит неповнолітнього свідка віком до чотирнадцяти років, а за розсудом слідчого віком до шістнадцяти років проводиться за правилами ст.167 цього Кодексу в присутності педагога, а при необхідності лікаря, батьків чи інших законних представників неповнолітнього.

Приймаючи до уваги, що на час проведення зі свідками ОСОБА_31 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_34 та ОСОБА_35 відтворення обстановки та обставин події, всім неповнолітнім виповнилось 16 років, апеляційний суд не вбачає порушень вимог КПК України (в ред. 1960 року), а тому наведені докази, обґрунтовано визнані судом першої інстанції допустимими.

За таких обставин доводи сторони захисту про недопустимість як доказів протоколів відтворення обстановки та обставин події від 27.11.2010 року за участю свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_32 та ОСОБА_35 , є безпідставними.

Доводи обвинуваченого та його захисника щодо відсутності доказів, які підтверджують спричинену потерпілим майнову та моральну шкоду, апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п.п.3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні інших цивільних прав, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнавав позивач, характеру немайнових втрат, та з урахуванням інших обставин.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 під час кримінального провадження двічі звернулись з цивільним позовом про відшкодування матеріальних збитків та спричиненої моральної шкоди внаслідок скоєного ОСОБА_13 злочину. Вперше на стадії досудового розслідування, про що зазначено в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_13 , вдруге під час судового провадження. Уточнений цивільний позов подано 04.06.2018 року, копію якого разом з копіями усіх документів надано під розпис обвинуваченому ОСОБА_13 , законному представнику обвинуваченого, та його захиснику.

До цивільних позовів долучено документи, які підтверджують спричинення потерпілим матеріальної та моральної шкоди обвинуваченим ОСОБА_13 , а саме: копії чеків, квитанцій, договорів, медичних довідок, висновків експертиз стану здоров`я та інші документи.

Матеріали справи, журнал судового засідання та звукозапис фіксації судового процесу, свідчать про те, що на стадії судового розгляду стороною захисту не висловлювались будь-які заперечення щодо достовірності та допустимості документів, які підтверджують матеріальну та моральну шкоду.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що районний суд обґрунтовано дійшов до висновку про те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_13 потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , окрім завданої матеріальної шкоди, також завдано моральну шкоду, яка полягає в емоційних та душевних стражданнях, погіршення стану здоров`я, внаслідок чого у потерпілих відбулось порушення звичайного укладу життя, а тому на законних підставах задовольнив цивільні позови.

Надаючи оцінку доводам захисника ОСОБА_12 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час розгляду справи районним судом, стороною захисту заявлялося клопотання про виклик та допит експерта ОСОБА_36 (т.8, а.п. 201).

Згідно журналу судового засідання від 17.02.2020 року районний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника, оскільки останнім не було наведено достатніх та переконливих доводів щодо необхідності такого допиту (т.8, а.п.202-205).

Крім того, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, журналу судового засідання та звукозапису фіксації судового процесу в районному суді, предметом дослідження суду першої інстанції, між іншим, були: висновок Харківської комісійної судово-медичної експертизи №577-КЭ/2010 від 31.03.2010 року та висновок Київської комісійної судово-медичної експертизи №637/11 від 21.10.2013 року при МОЗ України.

За результатами судового розгляду кримінального провадження, з урахуванням сукупності досліджених доказів по справі, районний суд прийшов до висновку, що висновок Київської комісійної судово-медичної експертизи №637/11 від 21.10.2013 року при МОЗ України, в порівнянні з висновком Харківської комісійної судово-медичної експертизи №577-КЭ/2010 від 31.03.2010 року, є більш розширеним та конкретизованим, а в сукупності з іншими доказами по справі, є більш вагомими для прийняття остаточного рішення у справі, а тому обґрунтовано поклав цей висновок в основу обвинувального вироку.

Апеляційний суд, за клопотанням сторони захисту повторно дослідив висновки Харківської комісійної судово-медичної експертизи №577-КЭ/2010 від 31.03.2010 та висновок Київської комісійної судово-медичної експертизи №637/11 від 21.10.2013 року при МОЗ України та, з урахуванням доводів сторони захисту щодо необхідності допиту експертів, не встановив обставин, які обумовлюють необхідність такого допиту, оскільки висновки експертиз з достатньою повнотою дають відповіді на питання, які були постановлені на вирішення експертиз. При цьому, апеляційний суд погоджується з мотивами покладення в основу обвинувального вироку висновку Київської комісійної судово-медичної експертизи №637/11 від 21.10.2013 року при МОЗ України, оскільки він дійсно є більш розширеним та конкретизованим, а в сукупності з іншими доказами по справі, є більш вагомими для прийняття остаточного рішення у справі.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що висновок комісійної судово-медичної експертизи від 27.12.2010 року № 577-КЭ/2010 за фактом спричинення тілесних ушкоджень та смерті ОСОБА_15 районний суд обґрунтовано не прийняв до уваги.
Доводи сторони захисту про неврахування районним судом інших судових експертиз, проведених на стадії досудового розслідування, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки як свідчать матеріали кримінального провадження, зокрема журнал судового засідання та звукозапис фіксації судового процесу в районному суді, прокурор, потерпілі та сторона захисту не заявляли клопотань про дослідження будь-яких інших доказів, крім тих, які були надані прокурором та стороною захисту.
При цьому, доводи сторони захисту про те, що районний суд був зобов`язаний дослідити всі докази, які були отримані на стадії досудового розслідування, є безпідставними, оскільки у відповідності до вимог ст.22 КПК України, суд досліджує лише ті докази, які надаються сторонами під час судового розгляду, а наявність у прокурора будь-яких доказів не покладає на прокурора обов`язок надавати ці докази суду. В свою чергу, як свідчать матеріали кримінального провадження, сторона захисту не скористалася своїм правом на заявлення клопотань про дослідження будь-яких доказів, які були відкриті під час виконання вимог ст.290 КПК України.
Таким чином, апеляційний суд констатує, що матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції з достатньою повнотою дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, дав їм належну оцінку у сукупності, а тому посилання обвинуваченого, законного представника та захисника на неправильність та неповноту судового розгляду не заслуговують на увагу.

Доводи сторони захисту про те, що допит районним судом свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 було проведено без участі законного представника обвинуваченого, а також про те, що районний суд не допитав всіх свідків, які зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування, апеляційний суд також вважає безпідставними.

Згідно журналу судового засідання від 26.12.2019 року та звукозапису фіксації судового засідання судового процесу в районному суді, в судове засідання не з`явилась законний представник ОСОБА_14 , але в судовому засіданні приймала участь захисник обвинуваченого ОСОБА_37 (т.8, а.п.144-146).

З урахуванням зазначених обставин районний суд поставив на розсуд учасників процесу питання про можливість продовження розгляду справи за такої явки. Заслухавши думки сторін, які не заперечували проти подальшого розгляду справи, суд ухвалив рішення про продовження судового розгляду. Наведене свідчить про те, що право обвинуваченого ОСОБА_13 порушено не було.

Щодо доводів сторони захисту про те, що під час розгляду справи районним судом не допитано всіх свідків, які зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування, то вони є безпідставними, оскільки суд першої інстанції допитав всіх свідків про необхідність допиту яких заявлялися клопотання учасниками судового розгляду.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що чинний КПК України не позбавляє сторону захисту можливості заявити клопотання про допит свідка. Однак, як убачається з матеріалів справи, журналу судового засідання та звукозапису фіксації судового процесу, сторона захисту не використала таке право під час судового розгляду даного провадження, оскільки не заявляла клопотання про допит інших свідків.

Доводи сторони захисту про те, що в оскаржуваному вироку суду відсутні посилання на мотив та мету вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, апеляційний суд не приймає з огляду на таке.

Як встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_13 перебував у неприязних стосунках з ОСОБА_15 , та з метою реалізації злочинного наміру на позбавлення життя останнього, з 02.09.2010 року по 03.09.2010 року, в соціальній мережі «ВКонтакті» на сторінці, зареєстрованій на ім`я ОСОБА_15 , никнем «Z-ВLОСК», публікував погрози вбивства останнього.

Так, згідно дослідженого районним судом висновку судової експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів №7924/22 від 29.12.2012 року, убачається, що на сторінці у ТОВ «ВКонтакті», зареєстрованої на ім`я ОСОБА_15 , никнем «Z-BLOCK», зафіксовано обмін повідомленнями з учасником мережи «Дєн», відповідно до яких ОСОБА_13 публікував наступні фрази: «Я тебе розвалю голову», «Малий ты не понимаешь что будет», «Я просто розвалю тебя и всё».
Неприязні відносини між ОСОБА_13 та ОСОБА_15 підтвердили допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_38 , ОСОБА_19 та ОСОБА_18 .

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 115 КК України, а також без ознак, передбачених ст.ст. 116-118 КК України, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК України.

Враховуючи викладене, апеляційний приходить до висновку, що районним судом встановлено мотив скоєння злочину, а в мотивувальній частині оскаржуваного вироку з урахуванням сукупності досліджених по справі доказів, обґрунтовано зазначено про те, що ОСОБА_13 скоїв вбивство із мотивів особистої неприязні.

Доводи сторони захисту про невірну кваліфікацію дії обвинуваченого ОСОБА_13 за ч.1 ст.115 КК України, з посиланням на відсутність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя ОСОБА_15 , апеляційний суд визнає безпідставними, з огляду на таке.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, районний суд в повній мірі дослідив всі обставини справи шляхом допиту обвинуваченого, свідків, дослідження висновків експертиз, інших письмових доказів по справі та обґрунтовано прийшов до висновків про доведеність винуватості ОСОБА_13 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Твердження сторону захисту в частині того, що ОСОБА_13 не бажав настання смерті ОСОБА_15 та не мав умислу на вбивство, спростовуються дослідженими судом доказами.

Так, як вірно встановлено районним судом, з чим погоджується апеляційний суд, обвинувачений ОСОБА_13 свідомо йшов на завершення тривалого конфлікту між ним та ОСОБА_15 , висловлював погрози в соціальній мережі, які з урахуванням їх змісту, слід розцінювати як його бажання та намір заподіяти шкоду здоров`ю ОСОБА_15 , в тому числі шляхом позбавлення його життя.

Судом беззаперечно встановлено, та не заперечується обвинуваченим ОСОБА_13 , що обвинувачений, свідомо та цілеспрямовано прибув на місце події з метою спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_15 , потайки наблизився до останнього та навмисно наніс йому перший удар ногою в голову.

Безпосередньо після завданого удару ногою в скроневу частину голови ОСОБА_15 , після якого останній втратив свідомість і не чинив опору, обвинувачений не припинив свої дії та відразу наніс другий удар кулаком в голову ОСОБА_15 , що об`єктивно свідчить про наявність у обвинуваченого умислу на позбавлення ОСОБА_15 життя.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що після вбивства ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_13 хизувався тим, що «вирубив» ОСОБА_15 з одного удару, що підтвердили допитані у судовому засідання свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_27 , ОСОБА_18 , та ОСОБА_17 .

Допитаний районним судом свідок ОСОБА_22 пояснив, що після вбивства ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_13 , в телефонній розмові з ним, висловився, що йому шкода, що не «поклав» його поряд з ОСОБА_15 .

Об`єктивний аналіз викладених обставин свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_13 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки та бажав їх настання, що є необхідною умовою суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину.

Перевіривши доводи обвинуваченого ОСОБА_13 , законного представника ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_12 про існування підстав для закриття провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 115 КК Українияк умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, а доводи апеляційних скарг сторони захисту висновків суду не спростовують.

Що стосується доводів сторони захисту про порушення права обвинуваченого на захист під час судового провадження в суді першої інстанції, то вони також є безпідставними

Твердження обвинуваченого, його законного представника та захисника ОСОБА_12 про неефективність захисту на стадії досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції внаслідок неналежного виконання захисниками своїх обов`язків не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах справи.

Ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Як убачається з матеріалів справи, захист обвинуваченого ОСОБА_13 під час досудового розслідування та в суді першої інстанції здійснювали професійні адвокати.

Апеляційний суд звертає увагу, що на протязі майже десяти років, тобто на стадії досудового розслідування та розгляду кримінального провадження в районному суді, ОСОБА_13 та його законний представник від послуг цих адвокатів не відмовлялися, на якість юридичних послуг не скаржилися, особисто захисника не залучали і не порушували перед районним судом питання про залучення інших адвокатів для здійснення захисту обвинуваченого.

З матеріалів справи убачається, що обвинувачений та його законний представник не заявляли відводу захисникам, які здійснювали захист на стадії досудового розслідування та приймали участь під час судового розгляду в районному суді та не заявляли про неналежне виконання захисниками своїх обов`язків. При цьому, у разі незгоди з діями захисників, обвинувачений та його законний представник не були позбавлені права на укладання договору з захисником на власний розсуд, або клопотати про призначення іншого захисника в порядку ст.49 КПК України.

Таким чином, об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_13 , передбачених ч.3 ст.6 Конвенції, ст.59 Конституції України, ст.20, ч.ч.3,4 ст. 42 КПК, у матеріалах справи не міститься, а тому доводи сторони захисту про порушення права обвинуваченого за захист є безпідставними.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 115 КК Українияк умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, а доводи апеляційних скарг сторони захисту висновків суду не спростовують, а тому вимоги апеляційних скарг щодо скасування вироку або перекваліфікації дії обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Разом з цим, керуючись положеннями ч.2 ст.404 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання підлягає зміні на підставі ст.414 КПК України, з таких підстав.

Положеннями ст. 65 КК України визначені загальні засади призначення покарання, згідно з якими, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував обставини, які у відповідності до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: вчинення злочину у неповнолітньому віці, позитивні характеристики за місцем проживання та навчання, а також те, що до обвинувачений притягується до кримінальної відповідальності вперше.

Крім того, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому обґрунтовано врахована відсутність обставин які, відповідно до положень ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого.

При цьому, призначаючи обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, районний суд виходив з того, що обвинувачений не визнав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Разом з тим, за результатами апеляційного розгляду, судом встановлено, що ОСОБА_13 визнав фактичні обставини вчинення злочину, встановлені районним судом, але не погодився з кваліфікацією його дії за ч.1 ст.115 КК України.

Таким чином, слід констатувати, що обвинувачений ОСОБА_13 частково визнав себе винуватим у вчиненні злочину, що не було взято до уваги судом першої інстанції.

Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_13 , як і в суді першої інстанції, попросив пробачення у потерпілих, висловив свій жаль щодо наслідків вчиненого ним злочину та заявив про готовність сприйняти будь-яке рішення суду щодо нього, що свідчить про його глибоке каяття.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_13 менш суворого покарання, в зв`язку з чим оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання підлягає зміні, з призначенням обвинуваченому менш суворого покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК України.

На підставі викладеного, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 та його законного представника ОСОБА_14 підлягають частковому задоволенню, а вирок районного суду підлягає зміні в частині призначеного покарання на підставі ч.2 ст.409 та ст.414 КПК України.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 та його законного представника ОСОБА_14 - задовольнити частково.
Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2020 року, яким ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджений за ч.1 ст.115 КК України змінити в частині призначеного покарання.
Призначити ОСОБА_13 за ч.1 ст.115 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років 6 (шість) місяців.
В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.
В зв`язку з набранням вироку законної сили засудженого ОСОБА_13 взяти під варту в залі суду негайно
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим який тримається під вартою в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4