Справа №577/3122/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/440/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/3122/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2020, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження щодо нього за відсутністю в його діянні складу злочину. Також просить скасувати ухвали суду від 24.10.2019 та 27.11.2018, як такі, що винесені з порушення норм процесуального права. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він сплатив кошти за цивільним позовом фінансового управління Конотопської міської ради і суд безпідставно стягнув з нього 325,18 грн. Він не порушував вимоги ПДР, а порушення допустив потерпілий, здійснивши обгін на перехресті, за що на нього був складений протокол про адміністративне правопорушення, проте провадження закрите на підставі ст. 38 КУпАП. Вказує, що у вироку не зазначено яким чином він перешкоджав обгону, який заборонено, не дана оцінка показанням потерпілого про те, що в нього заклинила ручка газу, не оцінено відеозапис події, безпідставно відмовлено в задоволенні його клопотань про призначення додаткової автотехнічної експертизи та допиті експерта, а суддя ОСОБА_13 після того як розглянула справу про адміністративне правопорушення щодо потерпілого необ`єктивно розглянула його заяву про відвід.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу:

- законний представник потерпілого ОСОБА_14 ОСОБА_15 вказує, що суд ухвалив законний та обґрунтований вирок, ОСОБА_10 усіляко затягував судовий розгляд, а потерпілий на час вчинення злочину був неповнолітнім, перебував у лікарні, що завадило йому в повній мірі підготуватися до ЗНО, палець згинається частково, а витрати на лікування і ремонт мотоцикла ніхто не повернув;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_16 просить залишити вирок суду без змін, оскільки він належним чином умотивований. Вказує, що суд обгрунтовано відмовив в призначенні повторної автотехнічної експертизи, оскільки обвинувачений просив поставити питання, які не були предметом дослідження первинної експертизи, а також зазначає про відсутність порушень при вирішенні питання відводу;

- представник потерпілого ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_17 просить залишити вирок суду без змін, оскільки вирок суду відповідає висновкам автотехнічної експертизи.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2020 ОСОБА_18 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та йому призначене покарання у виді 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн з позбавленням права керувати т/з строком на 2 роки. Стягнуто на користь фінансового управління Конотопської міської ради 216,79 грн витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_14 , на користь держави 2002 грн витрат за проведення автотехнічних експертиз.

Згідно вироку, 21.05.2018 близько 08:30 ОСОБА_10 , керуючи автомобілем ВАЗ 21061 д. н. з. НОМЕР_1 на перехресті вул. Б. Хмельницького з вул. 6 Вересня в м. Конотопі, проявив неуважність, не впевнився в безпеці виконання повороту, чим порушив вимоги п. 10.1, 14.3 ПДР, внаслідок чого зіткнувся з мотоциклом «Вайпер» під керуванням потерпілого ОСОБА_14 , який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 і його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження, доводи законного представника потерпілого ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує т/з, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Судом першої інстанції визнано доведеним, що ОСОБА_10 , керуючи автомобілем, на перехресті вулиць проявив неуважність, не впевнився в безпеці виконання повороту, чим порушив вимоги п. 10.1, 14.3 ПДР, внаслідок чого зіткнувся з мотоциклом під керуванням потерпілого ОСОБА_14 , який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Допитаний в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, категорично заперечив і пояснив, що він не порушував ПДД. 21.05.2018 керуючи автомобілем по вул. Б. Хмельницького в м. Конотоп, маючи намір здійснити поворот ліворуч, він зменшив швидкість, включив лівий покажчик повороту та на перехресті доріг почав пересікати середину проїзної частини, і в цей момент відчув удар мотоцикла в ліву передню частину автомобіля.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого та правовою позицією сторони захисту, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину повністю доведена дослідженими в ході судового розгляду доказами, а саме показаннями потерпілого, свідка, відеозаписом події, протоколами: огляду місця ДТП і автомобіля, проведення слідчих експериментів, висновками судово-медичної експертизи та судових автотехнічних експертиз.

Однак такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам кримінального процесуального закону та рішенням ЄСПЛ щодо вмотивованості та обґрунтованості судового рішення, як складової права на справедливий суд.

Так, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а також якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності (п. 3, 4 ч. 1 ст. 411 КПК). При цьому судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

На підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції у вироку зазначив, зокрема, висновки судових автотехнічних експертиз № 19/119/9-1/196е від 26.06.2018 та 19/119/9-1/226е від 24.07.2018.

Разом з тим, судове рішення не містить жодних мотивів того, чому дії саме ОСОБА_10 , які виразилися в порушенні ним п. 10.1, 14.3 ПДР, знаходяться в причинному зв`язку з ДТП, так як суд першої інстанції послався у вироку на існування невідповідності вимогам ПДР також і в діях водія ОСОБА_14 , а саме п. 14.6 а), які теж з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням пригоди, тобто за наявності очевидних суперечностей у висновках вказаних експертиз, суд першої інстанції взагалі не вмотивував, у якій частині ці висновки бере до уваги, а в якій ні, допустивши тим самим істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При цьому судом першої інстанції не умотивовано й необґрунтовано у вироку, хто конкретно з водіїв та внаслідок яких саме порушень ПДР об`єктивно створив небезпечну дорожню обстановку, що призвело до зіткнення т/з, оскільки у випадку ДТП за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність в діях того чи іншого учасника події складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК, в обов`язковому порядку необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушеннями правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв, того, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступень участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками. Також суд першої інстанції не умотивував та не обґрунтував у вироку, чи міг ОСОБА_10 уникнути зіткнення з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та, чи повинен він був перед початком здійснення повороту ліворуч передбачати можливість порушення ПДР іншим водієм, на необхідності чого Верховний Суд наголосив у своїй постанові від 05.04.2018 у справі № 585/8/16-к.

Фактично суд першої інстанції обмежився у своєму рішенні звичайним перерахунком усіх досліджених ним доказів, не оцінивши окремо кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність усіх цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_10 .

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia). Кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудження особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece). При цьому аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу кримінального правопорушення, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим.

У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції «не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого».

Консультативна рада європейських суддів у своєму висновку № 11 (2008) також зазначає, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. Судове рішення високої якості це рішення, яке досягає правильного результату у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб, а згідно із теоретичними підходами, зробленими на основі аналізу прецедентної практики ЄСПЛ, існують такі критерії мотивованості судового рішення: 1) у рішенні вмотивовано питання факту та права; 2) у рішенні містяться відповіді на головні аргументи сторін; 3) у рішенні чітко та доступно зазначені доводи і мотиви, на підставі яких обґрунтовано позицію суду; 4) рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом; 5) рішення є результатом неупередженого вивчення судом зауважень, доводів та доказів, що представлені сторонами; 6) у рішенні обґрунтовано дії суду щодо вибору аргументів та прийняття доказів сторін.

З огляду на викладене, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення) є підставами, які прямо передбачені для скасування вироку (п. 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК).

Вирішуючи питання подальшого руху кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів враховує, що порушення судом першої інстанції вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 і ст. 370 КПК щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку та загальних засад судочинства (ст. 8, 129 Конституції України; розділ І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ч. 1 ст. 7, ст. 8-10, 17-18, 20-26 КПК) не охоплюється напряму (безпосередньо) переліком підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ч. 1 ст. 415 КПК.

У той же час, положеннями ч. 2 ст. 8 і ч. 5-6 ст. 9 КПК визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України (ст. 1 КПК) застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються напряму загальні засади, визначені ч. 1 ст. 7 КПК.

Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п. 1, 2, 10, 13, 15 ч. 1 ст. 7 КПК верховенство права, законність, презумпція невинуватості та можливість реалізації права на захист, а також забезпечення змагальності сторін та одночасно обґрунтованість і вмотивованість судового рішення, визначені як обов`язкові вимоги у ст. 370 КПК.

Відповідно ст. 9 Конституції України та ЗУ «Про міжнародні договори України» норми міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, необхідно застосовувати у внутрішньодержавному правопорядку України у спосіб, передбачений для норм національного законодавства. Іншими словами, норми таких міжнародних договорів України повинні мати силу не меншу, ніж закони України, але не силу Конституції України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж передбачені національним законом, повинні застосовуватися правила міжнародного договору, що ґрунтується на ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р., учасницею якої є Україна: «…учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору».

Необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується, як зазначалось вище, судовою практикою ЄСПЛ та змістом норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., які згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, тобто є джерелом права, яке має пріоритет загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права (окрім норм Конституції України), зокрема прецедентних рішень ЄСПЛ перед ч. 2 ст. 412 і ч. 1 ст. 415 КПК, які визначають вичерпний перелік безумовних підстав для скасування судового рішення і призначення нового судового розгляду у суді нижчого рівня.

Таким чином, необґрунтованість та невмотивованість судового рішення, в цьому випадку, є безумовними підставами як для скасування судового рішення у порядку ч. 2 ст. 412 КПК, так і для призначення нового розгляду в суді першої інстанції за обставин, визначених ч. 1 ст. 415 КПК, що відповідає як усталеній судовій практиці ЄСПЛ з цього питання, так і положенням національного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК) та правовій позиції національних судів (лист ВССУ від 01.01.2017), згідно якої при допущенні певних порушень вимог кримінального процесуального закону, які за своєю суттю максимально наближені до тих порушень, що визначені у ч. 2 ст. 412 і ч. 1 ст. 415 КПК і які у свою чергу могли перешкодити чи перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, і при цьому ці порушення не могли бути усунені судом апеляційної інстанції, скасування судового рішення із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції з підстав, не передбачених ст. 415 КПК, є обґрунтованим.

Колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду підстав для повторного дослідження обставин/доказів згідно ст. 404 КПК не встановлено (відсутні відповідні клопотання сторін кримінального провадження), що унеможливлює усунення колегією суддів невідповідності висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущених судом першої інстанції, безпосередньо в судовому засіданні з ухваленням апеляційним судом нового рішення з підстав, передбачених ст. 420 КПК. При цьому необхідно зауважити, що неможливість усунення судом апеляційної інстанції істотних порушень КПК, допущених судом першої інстанції, пов`язана насамперед із характером (природою) таких порушень.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього правопорушення, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження, умотивувавши та обґрунтувавши свій вирок належним чином та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, так як порушені в ній питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, оскільки суд апеляційної інстанції згідно положень ч. 2 ст. 415 КПК при скасуванні судового рішення не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2020 відносно ОСОБА_19 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4