Справа № 361/1204/19
Провадження № 1-кп/359/287/2020
О К Р Е М А Д У М К А
судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1
щодо ухвали суду від 20 жовтня 2020 року про продовження
обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою
В провадженні колегії суддів Бориспільського міськрайонного суду Київської області, на стадії судового розгляду, перебуває вищезазначене кримінальне провадження, що надійшло до суду за підсудністю з Київського апеляційного суду, з обвинувальним актом відносно ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України.
До початку розгляду справи, через канцелярію суду прокурор ОСОБА_3 подала клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, визначені ст. 177 КПК України, на момент розгляду даного питання в суді не припинили існувати, а інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити його процесуальну поведінку. Також, у поданому клопотанні посилається на те, що ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів. Зокрема, за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, а за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. Ці обставини свідчать про те, що під впливом тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, він може переховуватись від суду. Крім того, перебуваючи на волі, ОСОБА_2 може незаконно впливати на потерпілу ОСОБА_4 . З метою запобігання ризиків, передбачених п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 27.08.2020 року строк тримання обвинуваченого під вартою був продовжений на 60 діб. Термін дії цього запобіжного заходу закінчується о 24 годині 00 хвилин 26.10.2020 року. Однак, наведені ризики не зменшились, жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти їм. Тому прокурор просить суд продовжити строк тримання ОСОБА_5 під вартою на 60 днів та утримувати обвинуваченого в ДУ "Київський слідчий ізолятор" Міністерства юстиції України.
В судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримав та просив задовольнити.
Захисники обвинуваченого просили суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора, зважаючи на те, що останнім не доведено про існування ризиків, визначені ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим просили змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на інший більш м`який, а саме цілодобовий домашній арешт. Та підтримали аналогічне подане 06.10.2020 року на електрону адресу суду клопотання захисників обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Обвинувачений заперечив щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зважаючи на відсутність підстав для подальшого його утримання в умовах слідчого ізолятору та просив задовольнити клопотання захисників.
Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання захисників обвинуваченого про зміну запобіжного заходу.
Заслухавши думку учасників судового провадження, та ознайомившись з наявними матеріалами кримінального провадження, колегія суддів більшістю голосів ухвалила: клопотання прокурора Бориспільської місцевої прокуратури ОСОБА_3 задовольнити, та продовжити обвинуваченому ОСОБА_2 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, до 24 год. 00 хв. 19.12.2020 року, а у задоволенні клопотання від 06.10.2020 року захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підтриманого захисниками в судовому засіданні 20.10.2020 року, про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді цілодобового арешту, - відмовити.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 375 КПК України судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду. Кожен з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
Так, із рішенням колегії суддів Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.10.2020 року, в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, я не погоджуюся, виходячи із наступного.
Вважаю, що під час розгляду вищезазначеного клопотання, більшість колегії суддів, прийшла до висновку, про продовження існування єдиного ризику, визначеного п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.
При цьому, приходжу до висновку, що забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, та запобігти існуючому ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, могло і застосування більш м`якого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою.
Так, на мою думку, щоб забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, та запобігти існуючому ризику, до ОСОБА_2 достатньо було застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, встановлених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за першою вимогою; носити електронний засіб контролю; утримуватися від спілкування із потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Моя незгода з рішенням більшості колегії щодо рішення про необхідність продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_2 обґрунтовується таким.
Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими доводами для продовження строку тримання під вартою (рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 року у справі Волосюк проти України).
При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Так, у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 р. у справі "Харченко проти України" ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі. Після цього прокурори і суди не навели жодних підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно. Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у пункті 60 рішення у справі "Єлоєв проти України".
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про продовження (зміну) запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначеним у клопотанні.
За результатами, встановлених у судовому засіданні обставин, та з урахуванням доводів, викладених стороною захисту та стороною, яка підтримує державне обвинувачення, я прийшов до переконання, що після обрання обвинуваченому запобіжного заходу ступень ризиків, які були встановлені судом, змінився.
Так, під час розгляду даного клопотання прокурором зазначалося про те, що ризики, передбачені п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувались при обранні запобіжного заходу та були підставами для продовження строку запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_2 , не зменшилися та продовжують існувати. Разом із тим, такі посилання прокурора не були доведені відповідними доказами під час розгляду даного клопотання.
Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою ("Ідалов проти Росії", п. 140). Так, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що в цій справі загальний термін тримання ОСОБА_10 під вартою становить майже два роки, доводи сторони обвинувачення про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може убезпечити від настання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою на даний час, не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки з огляду на рішення Європейського суду ризик втечі зменшується зі спливанням часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), вагомість наявних доказів може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, само по собі не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини, §38), ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу (Яжинський проти Польщі, §43).
Як вбачається з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_2 обвинувачуються у вчиненні одного особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років, та у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання строком до 7 років позбавлення волі.
Досліджені в судовому засіданні докази обґрунтованості пред`явленого обвинувачення ОСОБА_2 є вагомими, більш детальну оцінку яким суд надасть під час перебування в нарадчій кімнаті при прийнятті остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.
Дані обставини можуть свідчити про наявність ризику, що під впливом тяжкості покарань, які загрожують обвинуваченому, він може переховуватись від судового слідства.
Ступінь ризику втечі оцінюється в сукупності факторів, пов`язаних з характером особи обвинуваченого, моральністю, його відношенням до інкримінованого кримінального правопорушення, місцем проживання, родом занять, майновим станом, особистими та соціальними обставини його життя, сімейними зв`язками та зв`язками з суспільством.
Так, необхідно врахувати, що ОСОБА_2 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Як вбачається з матеріалів, наданих стороною захисту, в обґрунтування даного клопотання, обвинувачений ОСОБА_2 зареєстрований та має місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання офіційно працював в ТОВ "КТ-Україна" на посаді менеджера, має повну вищу освіту за спеціальністю "Правознавство" (т.3 а.с.78), одружений (т.3 а.с.73), має на утриманні малолітню дитину дочку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.3 а.с.74). Ці обставини свідчить про те, що ОСОБА_2 має достатньо міцні соціальні зв`язки за місцем свого постійного проживання.
Крімтого, стороною захисту надано докази можливості працевлаштування ОСОБА_2 в умовах домашнього арешту та гарантування працевлаштування від роботодавця.
Так, слід враховувати, що запобіжний захід не є мірою покарання, а сама лише тяжкість кримінального правопорушення і покарання за нього, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою, оскільки потреба подовжити строк тримання його під вартою не можна оцінювати з суто абстрактної точки зору, зважаючи лише на тяжкість злочину.
Такої позиції дотримується Європейський Суд з прав людини. Зокрема, в п. 74 його рішення у справі "Мамедова проти Росії" (Mamedova v. Russia), заява №7064/05 від 01.06.2006 року зазначено: "…Розглядаючи законність і обґрунтованість подальшого тримання заявниці під вартою, районний і обласний суди увесь час посилалися на серйозність висунутого обвинувачення як на головний чинник для оцінки можливості того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме відправленню правосуддя або вчинятиме нові злочинні дії. Однак, як не раз зазначав Суд, хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі…".
З огляду на зазначені обставини, оцінивши в сукупності ступень тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_2 за вчинення інкримінованих йому злочинів, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який являється особою молодого віку, раніше не судимий, зареєстрований, має місце постійного проживання в м. Києві, де проживає разом із родиною, наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та утриманців, вважаю, що на даний момент ризик переховування обвинуваченого, у разі його звільнення з-під варти, значно зменшився.
При цьому, на мою думку, що ризику переховування від суду, за встановлених в ході судового розгляду обставин, може запобігти цілодобовий домашній арешт із покладенням на ОСОБА_2 обов`язку носити електронний засіб контролю, за допомогою якого сторона обвинувачення може відслідковувати порушення умов домашнього арешту.
Також, у даному випадку слід врахувати, кількість процесуальних дій, які уже вчинені під час судового розгляду, а саме проведення допиту потерпілої та свідків обвинувачення, та дослідження доказів обвинувачення, які на думку прокурора, підтверджують винуватість ОСОБА_2 , в інкримінованих йому злочинах. Так, на даній стадії судового розгляду кримінального правопорушення допитано потерпілу та всіх, заявлених стороною обвинувачення свідків, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати наявним ризики незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілу.
Також, як вбачається зі змісту клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, остання зазначає, що продовжує існувати ризик незаконного впливу на потерпілу ОСОБА_4 , водночас, при прийнятті рішення 06.07.2020 року та 27.08.2020 року, я погодився, з думкою більшості колегії про те, що існування вказаного ризику не доведено стороною обвинувачення, з огляду на відсутність конкретних фактів, а не абстрактних припущень сторони обвинувачення, які б підтверджували наявність такого ризику.
Крім того, на мою думку, перебування ОСОБА_2 під цілодобовим домашнім арештом з носінням електронного засобу контролю, так само як і тримання під вартою, здатне унеможливити вчинення відносно потерпілої ОСОБА_4 протиправних дій. Адже, в разі цілодобового домашнього арешту обвинувачений перебуватиме лише в одному місці за місцем фактичного проживання, а його пересування на виклик до суду знаходитиметься під контролем правоохоронних органів з допомогою електронного засобу контролю.
Отже, вищенаведене свідчить, що в порівнянні із тим, якими під час обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження 08.05.2020 року були ризики, вони, станом на дату продовження такого запобіжного заходу 20.10.2020 року, дійсно зменшилися. І при цьому нові ризики не з`явилися. Але цих обставин, вирішуючи 6 липня 2020 року та 27 серпня 2020 року питання про продовження ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, більшість колегії суддів не врахувала.
Таким чином, вважаю, що прокурором, на даному етапі судового розгляду, не доведено наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також не наведено переконливих мотивів, того, що наявність ризику, передбаченого п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не може бути мінімізована за рахунок інших запобіжних заходів. При цьому, слід зазначити, що обвинувачений знаходиться під вартою майже два роки, що хоч і є співмірним з тяжкістю обвинувачення, однак прокурор не зазначив нових аргументів, які б з огляду на вищезазначені положення законодавства, виправдовували подальше тримання ОСОБА_2 під вартою.
Тому, на моє переконання, більшість колегії суддів прийшла до безпідставного висновку про те, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_2 , покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризику: переховування ОСОБА_2 від суду.
З огляду на вище викладене, вважаю, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_2 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, встановлених ч. 5 ст. 194 КПК України, замість продовження тримання його під вартою дозволило б забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_2 , покладених на нього процесуальних обов`язків, та досягнути під час судового розгляду тих самих результатів із запобігання ідентифікованого ризику, що і продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
20.10.2020 р. Суддя ОСОБА_1