УХВАЛА

22 вересня 2020 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу захисника-адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про скасування повідомлення про підозру ОСОБА_5 по кримінальному провадженню № 0004598 від 01.08.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України, -

в с т а н о в и в:

Адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді зі скаргою, у якій просить скасувати повідомлення про підозру ОСОБА_5 по кримінальному провадженню № 0004598 від 01.08.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України, складену 28.12.2019.
Зобов`язати слідчого, прокурора у кримінальному провадженні №0004598 від 01.08.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України.
Сторона захисту вважає, що повідомлення про підозру від 28.12.2019 є передчасним та здійсненим без достатніх підстав, визначених ст. 276 КПК України, зокрема слідчим не конкретизовано обставини події та її кваліфікація, не вказано всі ознаки кримінального правопорушення, способу та обставин його вчинення, а також при повідомленні про підозру було порушено право на захист ОСОБА_5 а також порушено вимог ч. 7 ст. 135 КПК.
У судовому засіданні захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_4 скаргу підтримав з викладених у ній підстав, просив її задовольнити та вказав, що ОСОБА_5 ще до вручення повідомлення про підозру виїхав за межі України в Польщу, де і знаходиться до даного часу. Таким чином, органу досудового розслідування достеменно відомо де перебуває останній, а тому вручення підозри необхідно було проводити з дотриманням ч. 7 ст. 135 КПК України.
Прокурор заперечив щодо задоволення скарги, просив відмовити за безпідставністю, оскільки підозра є обгрунтованою і вручення підозри матері ОСОБА_5 відповідає вимогам КПК.
Слідчий суддя, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані матеріали адвокатом, прокурором та частково дослідивши матеріали кримінального провадження №0004598 від 01.08.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України приходить до наступного висновку.
В провадженні СВ Рівненського ВП ГУНП перебуває кримінальне провадження №0004598 від 01.08.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України.
28.12.2019 слідчим СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 і погоджено прокурором Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_3 по даному кримінальному провадженні було складено повідомлення про підозру ОСОБА_5 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України.
30.12.2019 повідомлення про підозру у вказаному кримінальному провадженні слідчим було вручено матері підозрюваного ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить її підпис та дата отримання.
За Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК чи Кодекс) 2012 року стадія притягнення до кримінальної відповідальності починається з повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК).

Глава 22 КПК регулює питання порядку вручення письмового повідомлення про підозру, де законодавець, окрім термінів "здійснюється" та "складається", вживає також термін "вручається" в контексті повідомлення про підозру (частина перша і друга статті 278 КПК).

Отже, повідомлення про підозру є одним з визначальних етапів стадії досудового розслідування, що повинен обумовлюватися формуванням законної та обґрунтованої підозри, а також забезпеченням підозрюваній особі можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами і способами.

Сама процедура здійснення повідомлення про підозру особи характеризується конкретними вимогами до сторони обвинувачення, що мають бути дотримані нею під час вчинення такої процесуальної дії.

Недотримання встановлених законом приписів повідомлення про підозру особи породжує негативні правові наслідки з точки зору дотримання принципів верховенства права та законності у кримінальному провадженні, які мають безпосередній результат, що повинен розглядатися як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, недійсність процесуальної дії та ненабуття особою процесуального статусу підозрюваного.

Оскільки повідомлення про підозру є визначальним для розпочатку процедури зібрання доказів винуватості щодо конкретно визначеної підозрюваної особи, недійсність даної процесуальної дії має наслідком недопустимість таких доказів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі №536/2475/14-к (провадження №13-34кс19) (далі Постанова ВПВС) вказує, що до повідомлення про підозру особі законодавець виокремлює такі термінопоняття: «складення», «вручення» та «здійснення». При цьому, ВПВС не здійснює аналіз пов`язаності цих термінопонять та їх взаємної ієрархії, що в результаті призводить до низки помилкових, на думку автора, висновків суду.

За ч. 1 ст. 276 КПК повідомлення про підозру обов`язково «здійснюється» в порядку, передбаченому ст. 278 цього Кодексу. У частині 1 статей 277 та 278 КПК вживаються терміни «складення» та «вручення» письмового повідомлення про підозру.

У пунктах 1, 3, 8 абз. 2 ч. 1 ст. 277, ч. 1 ст. 481 КПК так само вживається термін «здійснення» письмового повідомлення про підозру.

Логіко-структурний аналіз приписів, наведених у статтях 276-278, 481 КПК, призводить до висновку, що терміни «здійснення» та «складення», «вручення» співвідносяться як загальне та часткове. Зокрема, термінопоняття «здійснення» є загальним по відношенню до «складення», «вручення» і визначає загалом процедуру письмового повідомлення про підозру особі, яка включає у себе дві нерозривно пов`язані складові: 1) складення письмового повідомлення про підозру особі та 2) його вручення такій особі.

При цьому слід мати на увазі, що термінопоняття «повідомлено про підозру» (ч. 1 ст. 42 КПК) та «здійснено» повідомлення про підозру (ч. 1 ст. 276 КПК, ч. 1 ст. 277, ч. 1 ст. 481) співвідносяться, як тотожні.

Припис ч. 1 ст. 276 КПК визначає, що порядок «здійснення» повідомлення про підозру полягає у врученні останнього. Отже, «складення» повідомлення слід віднести до самостійної, але нерозривної складової його вручення.

Виходячи саме з такого принципу та підходу, і слід здійснювати тлумачення норм права при їх застосуванні в процесі повідомлення особі про підозру.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК, підозрюваною є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 Кодексу:

повідомлено про підозру;

особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення;

або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Таким чином КПК встановлює три випадки набуття особою статусу підозрюваного у кримінальному провадженні. При цьому підозрюваною особа стає лише у разі здійснення щодо неї усіх передбачених Кодексом процедур з дотриманням встановленого порядку їх вчинення, що обумовлено вимогами ч. 1 ст. 8 та ч. 1 ст. 9 КПК.

Як зазначалось, де-факто, повідомлення про підозру є комплексним нерозривним поєднанням процесуального рішення у вигляді складання письмового повідомлення та процесуальної дії у формі власне здійснення повідомлення шляхом його вручення.

Виходячи з вищенаведеного процесуальну дію по здійсненню повідомлення про підозру, яка включає до себе складання і вручення такого письмового повідомлення, має (може) вчинити виключно одна і та ж службова/процесуальна особа, що має відповідні процесуальні повноваження здійснювати повідомлення особи про підозру.

Виходячи з ч. 1 ст. 111 КПК повідомлення (яким також є і повідомлення про підозру особі) є процесуальною дією (однією дією, а не кількома діями), за допомогою якої слідчий, прокурор повідомляє певного учасника кримінального провадження про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію. Отже, вказана кримінальна процесуальна норма також підтверджує висновок, що процесуальна дія у вигляді повідомлення про підозру може бути вчинена виключно однією і тією самою особою (неможливо розпочинати процесуальну/слідчу дію однією особою, а закінчувати її іншою особою) і вона вважається закінченою (належно вчиненою) виключно після повідомлення відповідній особі про це шляхом вручення їй належного повідомлення про підозру.

З аналізу змісту статей 42, 277 КПК України випливає, що процесуального статусу підозрюваного (окрім випадку затримання), особа набуває не після складання тексту відповідного повідомлення, а лише після його належного вручення. Саме з цим моментом пов`язується набуття особою відповідних процесуальних прав після їх роз`яснення слідчим, прокурором.

Відповідно до ст. 278 КПК письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором (оскільки після слова «складення» немає коми, воно має читатися, як складення самим слідчим або прокурором, пов`язаними словами є «складення слідчим або прокурором», а не «вручення слідчим або прокурором»), а у випадку неможливості такого вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Отже, повідомлення про підозру повинно бути вручено особисто або, у випадку неможливості такого вручення через невстановлення місцезнаходження особи, має бути вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений у ст. 135 КПК, для вручення повідомлень, виключно в день його складення. При цьому, відповідно до ст. 135 КПК, повідомлення про підозру вважається належно відправленим для вручення лише у випадку направлення оригіналу такого повідомлення поштою за місцем проживання особи. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повідомлення про підозру для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи (ч. 2 ст. 135 КПК).

Таким чином, спрямування повідомлення про підозру на іншу адресу поштою або його спрямування електронною поштою чи факсимільним зв`язком, по телефону чи телеграмою не може вважатися належним врученням особі повідомлення про підозру. Відсутність підтвердження вручення повідомлення про підозру, спрямованого за місцем проживання, особам, виключний перелік яких вказаний у ч. 2 ст. 135 КПК, свідчить про невиконання кримінальних процесуальних приписів щодо належного вручення такого повідомлення особі, місцезнаходження якої не встановлено, і звісно також не може вважатися належним врученням повідомлення.

Аналогічна позиція щодо особистого вручення повідомлення про підозру особі випливає з правозастосовчої практики Європейського суду з прав людини. Зокрема цей Суд визначив «кримінальне обвинувачення» як «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння» (див. рішення у справі «Екле проти Німеччини» від 15.07.1982, параграф 73).

Якщо у день складення повідомлення про підозру не вручено належною процесуальною особою або належним чином не відправлене для вручення, відповідний слідчий, прокурор втрачає право на його вручення, а це повідомлення вже не може бути вручено особі.

Такий висновок випливає з такого. Законом визначений конкретний строк для чинності повноважень на вчинення процесуальної дії. Отже сплив такого строку припиняє відповідні повноваження (позбавляє слідчого, прокурора права вчиняти процесуальні дії), а відповідно й втрачає чинність процесуальне рішення у вигляді письмового повідомлення про підозру, оскільки воно вже не може бути вручене особі.

Зокрема, відповідно до ст. 113 КПК процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням даного Кодексу. Цього вимагає також ст. 116 Кодексу, у якій зазначається, що процесуальні дії мають виконуватися у встановлені даним Кодексом строки.

Тому вручення особі повідомлення про підозру наступного дня за днем його складення є недійсною процесуальною дією, виконаною (вчиненою) поза граничним строком, а отже за відсутності права на її вчинення.

Такої позиції, очевидно, дотримується й ВПВС, яка у Постанові зазначила: «необхідно враховувати порядок вручення підозри, встановлений у статті 278 КПК України. Так, за частинами першою - третьою статті 278 КПК України письмове повідомлення про підозру повинно бути врученим у день його складення, а в разі, якщо особа затримана, то повідомлення про підозру вручається їй не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту затримання. У разі необхідності вручити повідомлення про підозру одночасно декільком суддям може виникнути ситуація, за якої дотримання відповідних часових меж буде ускладнене або унеможливлене, оскільки відповідні адресати для вручення можуть знаходитися у різних територіально віддалених місцях або ж своєю поведінкою можуть ускладнювати реалізацію процедури такого вручення».

Тому своєчасне невручення повідомлення про підозру самій особі належним слідчим чи прокурором (до 24 годин дня його складання, згідно з ч. 3 ст. 115 КПК) чи ненаправлення його належним чином за місцем проживання особи для вручення (до закінчення роботи поштових відділень у день складення повідомлення про підозру, згідно зі ст. 116 КПК України) має своїм наслідком невиконання обов`язку щодо вручення підозри особі слідчим, прокурором у встановлений проміжок часу та втрату права на його вручення, а також і втрату чинності самого повідомлення, оскільки воно вже не може бути вручене особі. Подальше вручення особі даного повідомлення є незаконною процесуальною дією, яка має наслідком її недійсність, що відповідно до ст. 7 КПК не породжує жодних правових наслідків для особи, яка у такому випадку відповідно не набуває процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, оскільки підозрюваним стає лише особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК, повідомлено про підозру шляхом належного вручення такого повідомлення.

Однак матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б свідчили про належне виконання органом досудового розслідування чи прокурором вимог, передбачених ст.ст. 135-136 КПК, щодо вручення повідомлення про підозру ОСОБА_5 .

Крім того, з досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 виїхав за межі України в р. Польща ще 03.06.2018, а підозра складена аж 28.12.2019.

02.01.2020 досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України було зупинено та останнього оголошено в розшук. З мотивовальної частини даної постанови слідує, що органу досудового розслідування достеменно відомо, що ОСОБА_5 знаходиться за межами України в р. Польща.

Повідомлення про підозру особі, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого за допомогою дипломатичного (консульського) представника (ч. 7 ст. 135 КПК).

Як слідує з даної статті, повістка про виклик особи, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов"язковість якого надана Верховною радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва.

Аналізуючи дану статтю, слідчий суддя виходить з наступного, якщо особа, яка підлягає виклику, проживає за кордоном, повістка про виклик вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов"язковість якого надана Верховною радою України, а за відусутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва. Зокрема, ст. 9 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (Кишинів, 7 жовтня 20002 р.) передбачає відповідну процедуру виклику свідків, потерпілих та інших учасників кримінального провадження, які перебувають на території іншої держави.

Варто зауважити, що право знати та розуміти, в чому особа підозрюється (обвинувачується), є одним зі складових елементів визначеного у статті 6 Конвенції права на справедливий суд.

Так, в пункті 3 статті 6 Конвенції вказано на необхідність особливо ретельно повідомляти "обвинувачення" зацікавленій особі. Обвинувальний акт відіграє вирішальну роль у кримінальному переслідуванні: починаючи від його пред"явлення особі, проти якої порушено кримінальну справу і яка є офіційно повідомленою про юридичну і фактичну базу сформульованих проти неї обвинувачень ( Камазінскі проти Автрії , Пеліс"є і Сассі проти Франції).

Також стаття 6 Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про "причину" обвинувачення, тобто про висунені проти нього матеріальні факти, на яких грунтується обвинувачення, а й про "характер" обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів "Маточча проти Італії, Пенєв проти Болгарії). Обов"язок повідомити обвинуваченого про зміст пред"явленого обвинувачення повністю покладається на сторону обвинувачення, і він не може бути дотриманий у пасивний спосіб, шляхом створення інформації без повідомлення про неї стороні захисту ( Маточча проти Італії).

Письмове повідомлення про підозру не може набути в процесуальному аспекті якості дійсності, реальності тільки внаслідок створення, складання та погодження його певними уповноваженими суб"єктами кримінального процесу. Сам факт складання письмового тексту повідомлення про підозру без його безпосереднього вручення відповідною особою не може бути розцінений як виконання нею усього комплексу дій, передбачених поняттям "здійснити повідомлення про підозру".

Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обгрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення. Викладена у письмовому повідомленні підозра є підгрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізація засади змагальності у кримінальному провадженні, і у такий спосіб з"являються можливості для підозрюваного впливати на наступне формулювання обвинувачення.

За таких підстав, слідчий суддя приходить до переконання, що органом досудового розслідування порушено вимоги ст. 135 КПК щодо вручення повідомлення про підозру, а тому скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 підлягає до задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303-309,395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ :

Скаргу - задовольнити.

Скасувати повідомлення про підозру від 28.12.2019 ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0004598 від 01.08.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України.

Зобов"язати слідчого, процесуального прокурора у даному кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 194 КК України вчинити дії щодо виключення з ЄРДР відомостей про дату та час повідомлення про підозру від 28.12.2019 ОСОБА_5 .

Ухвала може бути оскаржена протягом пяти днів з дня проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1