Дата документу 13.01.2021 Справа № 336/7407/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7404/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/63/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м . Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000170, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 2 грудня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365-2 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Прокурор Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, зареєстроване за ОСОБА_8 , а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження та розпорядження.

В обґрунтування клопотання зазначив, що СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000170 від 02.12.2020 року за фактом зловживання повноваженнями особами, які надають публічні послуги при здійсненні реалізації квартири у Шевченківському районі м. Запоріжжя.
У ході досудового слідства встановлено, що невстановлені особи, шляхом зловживання своїми повноваженнями здійснили незаконні дії щодо реалізації квартири на прилюдних торгах, попри наявність заборони на відчуження об`єкта нерухомості.
На підставі вищевикладеного, у діях невстановлених осіб вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365-2 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 16.07.2020 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001842 за фактом смерті ОСОБА_9 .
Разом з тим, в рамках кримінального провадження, 31.07.2020 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя винесено ухвалу про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_9 із забороною відчуження та розпорядження вказаною квартирою.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №336/4022/20 від 31.07.2020 встановлено, що померла власниця квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проживала самостійно та родичів на момент ухвалення рішення не встановлено, а тому вказана квартира може бути визнаною відумерлою спадщиною.
Також, 10.08.2020 року державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_10 внесено відомості про арешт квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі №336/4022/20 від 31.07.2020 року.
У подальшому, 27.11.2020 року на адресу Запорізької місцевої прокуратури №1 надійшло клопотання про скасування арешту майна, а саме квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Опрацюванням даних автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що 20.07.2020 року після смерті ОСОБА_9 відкрито виконавче провадження №62610163 на підставі виконавчого напису приватного нотаріусу Васильківського районного нотаріального округу Київської області №789 від 04.08.2017 року про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 заборгованості 602 000,00 грн.
В рамках виконавчого провадження на підставі ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем здійснено розшук майна боржника шляхом перевірки інформації про майно, що містять в базах даних та реєстрах.
Так, приватним виконавцем виявлено квартиру померлого боржника за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим в державному реєстрі наявна інформація про обтяження даної квартири на підставі ухвали суду з зазначенням номеру справи про арешт квартири.
Водночас, ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №336/4022/20 від 31.07.2020 року наявна у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з якої вбачається що власниця квартири АДРЕСА_3 померла.
Водночас, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті боржника.
Незважаючи на вказане, приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області ОСОБА_12 виконавче провадження про стягнення заборгованості у розмірі 602 тис. грн. з померлої ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 не закінчено.
Всупереч заборони відчуження та розпорядження квартирою боржника, приватним виконавцем продовжено дії щодо відчуження квартири шляхом вчинення виконавчих дій з опису та арешту квартири та оприлюднення на електронних торгах системи електронних торгів арештованим майном (ДП «СЕТАМ»).
Приватним виконавцем 20.11.2020 року видано акт про реалізацію, що є документом, що підтверджує виникнення права власності на квартиру померлої ОСОБА_9 .
Згідно акту про реалізацію майна, що відбулися 16.11.2020 року, переможцем електронних торгів стала ОСОБА_8 .
У подальшому, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_13 видано свідоцтво від 23.11.2020 року, яким посвідчено право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 на підставі акту ВП62610163 про реалізацію.
Попри наявну інформацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про арешт квартири, приватним нотаріусом здійснено дії з посвідчення відчуження квартири всупереч чинного законодавства приватним виконавцем.
Постановою слідчого вказану квартиру визнано речовим доказом.
В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що досудовим розслідуванням встановлені ризики відчуження вищевказаної квартири та є достатні підстави вважати, що відчуження квартири здійснено всупереч чинного законодавства та імовірно з метою отримання неправомірної вигоди.
Слідчий суддя задовольнив клопотання прокурора та наклав арешт на майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), зареєстроване за ОСОБА_8 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження та розпорядження, посилаючись на те, що клопотання про арешт майна відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить правові (законні) підстави.

В апеляційній скарзі представник власника майна адвокат ОСОБА_7 зазначає, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем, придбання квартири відбувалося на електронних торгах, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження».

Просить скасувати ухвалу слідчого судді, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того, в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.
Виходячи зі змісту клопотання, як на підставу поважності пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянт посилається на те, що ОСОБА_8 не була присутня у Шевченківському районному суді м. Запоріжжя при розгляді клопотання про арешт майна.
Разом з тим з матеріалів провадження вбачається, що апелянтом строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, постановленої без виклику власника майна, не пропущено.
Так, як вбачається з матеріалів справи, ані ОСОБА_8 , ані її представник до судового засідання відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України викликались та не були присутні під час розгляду клопотання про арешт майна у суді першої інстанції (а.с. 25-29), відомості щодо отримання ними копії оскаржуваної ухвали слідчого судді від 4 грудня 2020 року в матеріалах провадження відсутні.
У судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_7 підтримала подану нею апеляційну скаргу, просила її задовольнити, вказавши, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем, придбала квартиру відповідно до закону під час проведення електронних торгів, де остання була одною з 10 покупців. Крім того, зазначила, що ухвалою слідчого судді за їх клопотанням вже був скасований накладений арешт на спірну квартиру. Також зауважила, що померла ОСОБА_9 , якій належала вказана квартира мала борги.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, вказавши, 16 липня 2020 року за фактом смерті ОСОБА_14 було відкрито кримінальне провадження, на квартиру, яка їй належала було накладено 31 липня 2020 року арешт. Крім того зазначив, що після смерті ОСОБА_14 20 липня 2020 року було відкрито виконавче провадження щодо стягнення заборгованості, однак наразі встановлюється заявник відкриття такого провадження. Також вказав, що після смерті ОСОБА_14 відкрите виконавче провадження повинно було бути закрито, проте були проведені електронні торги для реалізації її квартири.
Заслухавши доповідь судді, представника власника майна та прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України, арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З матеріалів провадження вбачається, що Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000170 від 2 грудня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365-2 КК України.

Під час досудового розслідування постановою старшого слідчого СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_15 від 2 грудня 2020 року визнано речовим доказом в вищезазначеному кримінальному провадженні: майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), зареєстроване за ОСОБА_8 , а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони відчужувати, розпоряджатися.

На переконання колегії суддів, майно, на яке слідчий суддя наклав арешт, має істотне значення для проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, оскільки може бути предметом, який був об`єктом кримінально протиправних дій, набутого кримінально протиправним шляхом, а тому існує необхідність забезпечення його збереження шляхом накладення на нього арешту.
Необхідність використання вказаного майна в якості речового доказу у кримінальному провадженні, можливе проведення певних слідчих дій, необхідність його збереження задля недопущення подальшого відчуження, розпорядження виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
Слідчий суддя при винесенні рішення про задоволення клопотання про арешт майна, керувався зібраними на той час доказами, які у сукупності вказують на можливе вчинення кримінального правопорушення, предметом якого є нерухоме майно, на яке накладено арешт.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає, оскільки обставини в кримінальному провадженні вимагають вжиття саме такого заходу державного регулювання як арешт майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна здійснено на початковій стадії кримінального провадження, а обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК має тимчасовий характер і повинно бути негайно припинено в порядку ст. 174 КПК України, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, доказом злочину, а тому такі доводи апеляційної скарги як те, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем відповідно до чинного законодавства не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення.

Крім того, слід зазначити, що слідчий суддя наклав арешт на майно тільки шляхом заборони його відчуження та розпорядження, що не спричинить значних наслідків для третіх осіб.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно необґрунтованості судового рішення слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0000170, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 2 грудня 2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365-2 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4