Справа №949/313/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2020 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000091 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, освіти середньої-спеціальної, одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и в:

23 лютого 2020 року біля 20 год. 25 хв. ОСОБА_4 , знаходячись в будинку за місцем проживання, що по АДРЕСА_1 , де під час словесного конфлікту із пасинком ОСОБА_5 , що виник на побутовому ґрунті, шляхом завдання одного удару тупою частиною сокири по чолу, умисно спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді забійно-рубаної рани ділянки чола зліва,, які, згідно висновку судового-медичної експертизи №42 від 25.02.2020 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Допитаний в суді обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні інкримінованого злочину визнав повністю, підтвердивши зазначені у обвинувальному акті обставини. У вчиненому обвинувачений щиро розкаюється.

Неповнолітній потерпілий ОСОБА_5 та його законний представник ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю підтвердили показання надані ними на досудовому слідстві.

Крім повного визнання вини обвинуваченим, його винність у вчиненні вказаного кримінального правопорушення повністю доводиться доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Суд, за відсутності заперечень учасників судового провадження, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченою та іншими учасниками судового провадження змісту цих обставин та за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши їм, що в такому разі вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а тому кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 125 КК України є правильною.

Суд, відповідно до ст.ст. 86, 94 КПК України, оцінюючи досліджені у судовому засіданні показання обвинуваченого, вважає, що ці докази отримані у порядку, встановленому цим Кодексом, а тому є допустимими та прямо підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме, що обвинувачений наніс умисне легке тілесне ушкодження потерпілому, що спричинило короткочасний розлад здоров`я останнього.

При вирішенні питання про призначення покарання, суд, відповідно до ст. ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, негативно ставиться до скоєного, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра КЗОЗ "Дубровицька ЦРЛ" та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання,

До обставин, які пом`якшують покарання, суд відносить те, що обвинувачений ОСОБА_4 вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом визнається вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Касаційний кримінальний суд у своїй постанові від 22.03.2018 року у справі №759/7784/15-к вказав, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Пленум Верховного Суду України в пункті 3 своєї постанови від 24.10.2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" зазначає, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Тому, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить з того, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, у відповідності до ст. 12 КК України, є кримінальним проступком.

При призначенні покарання суд також враховує і думку потерпілого ОСОБА_5 та його законного представника ОСОБА_6 , які вказали, що будь-яких претензій до обвинуваченого ОСОБА_4 не мають, просять суд суворо обвинуваченого не карати, призначити йому покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Отже, факт щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України в повному обсязі знайшов своє відображення в ході судового розгляду.

Слід зазначити, що як передбачає ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При цьому судом враховано положення п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", де зазначено, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Однак, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, враховуючи характеризуючі дані особи винного, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який щиро розкаявся у вчиненому, з урахуванням вищенаведених пом`якшуючих обставин, суд приходить до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, у виді штрафу.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що визначене покарання буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження нових злочинів, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства та призначення реальної міри покарання.

Керуючись ст.ст. 373, 374, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, призначивши покарання у виді штрафу в розмірі 55 (п`ятдесят п`ять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 935 грн. (дев`ятсот тридцять п`ять гривень)

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Голова Дубровицького
районного суду: ОСОБА_1