КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/4041/20
Провадження № 11-кп/824/3628/2020
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2020 року у кримінальному провадженні №0000082 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Астрахань Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ст. 124, ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, а саме особисте зобов`язання із покладанням на нього певних обов`язків.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2020 року строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строком на 40 діб, по 23 жовтня 2020 року включно.
Таке рішення суду вмотивовано тим, що наявні ризики, передбачені п.п. 1, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі від чотирьох до шести років, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене та вчинити інше кримінальне правопорушення, також суд врахував особу ОСОБА_7 , який обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень за наявності відносно сталих соціальних зв`язків та працевлаштування, перебування на його утриманні малолітньої дитини.

В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою.
Апелянт вказує, що ризик переховування від суду жодними доказами не підтверджений, при цьому, на думку захисника, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, не може бути єдиною підставою для продовження строків тримання під вартою.
Також захисник звертає увагу на те, що жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_7 здійснював, продовжує чи має намір здійснювати якийсь тиск на потерпілого чи свідків прокурором не надано.
Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то захисник зазначає, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу, яким чином ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення перебуваючи, наприклад, під домашнім арештом.
Крім того, апелянт вказує на те, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу неможливості застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
При цьому, захисник звертає увагу на те, що питання про продовження строку тримання під вартою було ініційоване саме судом, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 331 КПК України, якою, як вважає захисник, встановлено, що суд має обмежуватись виключно порядком дій щодо пропозиції сторонам надати свої клопотання про продовження, зміну або скасування запобіжного заходу, і за умови їх відсутності, у суду відсутні будь-які правові підстави з власної ініціативи змінювати, скасовувати, продовжувати строки тримання обвинуваченого під вартою.
Також апелянт зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 понад шість місяців перебуває в місцях позбавлення волі.
Захисник підсумовує, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу, не обґрунтовано та не доведено, що наведені прокурором ризики на даний час існують та чому не можна застосувати інші (альтернативні) запобіжні заходи. Вказує, що ОСОБА_7 має місце реєстрації, проживання, на утриманні у нього перебуває малолітня дитини.

Під час апеляційного розгляду захисник підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, що таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі від чотирьох до шести років, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду з метою уникнути покарання та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Також суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, факт обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень за наявності відносно сталих соціальних зв`язків та працевлаштування, перебування на його утриманні малолітньої дитини, а також вчинення обох кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння, що вказує на підвищений ступінь небезпеки особи для суспільства.
Крім того судом враховано необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.
Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи захисника про те, що суд позбавлений можливості самостійно ініціювати питання про доцільність продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, оскільки положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України прямо передбачений такий обов`язок суду, зокрема вказано, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта.
Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Крім того, твердження захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває малолітня дитина самі по собі не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Також апеляційний суд зазначає, що посилання захисника в апеляційній скарзі на тривалість перебування обвинуваченого під вартою не може бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином усі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2020 року, якою строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строком на 40 діб, по 23 жовтня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4