ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3125/20 Справа № 206/4163/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000480 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, освіта середня, одруженого, неповнолітніх дітей не маючого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Окрім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні.
ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, за таких обставин.
Так, ОСОБА_8 05 травня 2019 року приблизно о 17 год. 50 хв., знаходився в маршрутному таксі №21 сполученням «Ігрень-Центр», слідуванням з житлового масиву Ігрень Самарського району до центру міста Дніпро де між ним, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , під час руху і проїжджаючи Самарський міст і на відстані близько 400 метрів нижче від нього по вул. Маршала Малиновського у м. Дніпро, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виникла сварка, яка супроводжувалась нецензурною лайкою на адресу один одного. Під час конфлікту, у ОСОБА_8 , виник умисел направлений на протиправне позбавлення життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , реалізуючи який, у той же день, час та місці, знаходячись в проході салону вище зазначеного маршрутного таксі в безпосередній близькості до останніх, дістав з чохла на брючному ремні справа туристичний ніж моделі «2487» марки «GRAND WAY», та утримуючи його в правій руці, розуміючи небезпеку настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті двох потерпілих та бажаючи їх настання, умисно, послідовно наніс ним два удари ОСОБА_9 в ліву частину грудної клітини, в область життєво важливих органів. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу направленого на позбавлення життя двох осіб, розуміючи небезпеку настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті двох потерпілих та бажаючи їх настання, ОСОБА_8 , діючи умисно, продовжуючи утримуючи ніж в правій руці наніс ним два удари ОСОБА_10 в передню черевну стінку праворуч та два удари у грудну клітину ліворуч, в область життєво важливих органів. Вважаючи, що всі дії, спрямовані на заподіяння смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ним виконані, ОСОБА_8 покинув вище зазначене маршрутне таксі, яке зупинилось в зазначеному місці нижче Самарського мосту, вийшов з нього та намагався втекти з місця скоєння злочину, при цьому чинив опір, відмахуючись ножем, але не зміг втекти, оскільки був затриманий іншими пасажирами маршрутного таксі. Разом з тим, злочинний умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не було ОСОБА_8 доведено до кінця з причин, що не залежали від волі обвинуваченого, оскільки потерпілим було вчасно надано медичну допомогу, що забезпечило збереження їх життя.
Своїми умисними діями ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_9 тілесні ушкодження, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, також заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження, які відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок як незаконний з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений, вказує, що судом першої інстанції при ухваленні вироку не взято до уваги показань свідків щодо поведінки як потерпілого, так і обвинуваченого під час вчинення злочину та після нього. Разом з цим, обвинувачений зазначає, що із показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 слідує, що ініціатором конфлікту був потерпілий ОСОБА_9 , який вів себе агресивно по відношенню до нього та його жінки, що і підтвердив сам ОСОБА_9 в судовому засіданні та наголошує на тому, що в нього не було умислу на заподіяння смерті потерпілим. Обвинувачений звертає увагу на те, що з потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на той момент він не був знайомий, а також й на те, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 було заподіяно випадково в процесі бійки між ним та ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого просить вирок змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України. При призначенні покарання врахувати у якості пом`якшуючої покарання обставини скоєння злочину обвинуваченим в стані сильного душевного хвилювання.
Вимоги скарги захисник обґрунтовує невідповідністю висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Так, захисник вказує, що в діях його підзахисного був відсутній умисел на заподіяння смерті потерпілим та судом не було надано оцінку факту наявності у ОСОБА_8 можливості довести злочин до кінця і при бажанні вбити потерпілих, оскільки ніхто з присутніх не намагався зупинити його та перешкодити доведенню умислу на вбивство до кінця. Окрім того, захисник наголошує, що судом не враховано характер та технічні характеристики знаряддя злочину - туристичного ножа, й не обґрунтовано доводів сторони захисту про хаотичний характер ударів обвинуваченого, який свідчить про відсутність цілеспрямованості усіх його ударів в життєво важливі органи. Також, судом не взято до уваги стан алкогольного сп`яніння потерпілого, який обумовив його агресивну поведінку, та спровокував обвинуваченого на неадекватну реакцію. Захисник звертає увагу й на те, що за суперечливості доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази та відкинув інші.
Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого та сам обвинувачений, подані ними апеляційні скарги підтримали, як і підтримали скарги один одного, наполягали на їх задоволенні.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого заперечував, посилався на їх безпідставність та необґрунтованість, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про необхідність частково задовольнити апеляційні скарги, вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд першої інстанції в порушення закладених у зазначеній нормі закону завдань, не провів стосовно ОСОБА_8 повного та неупередженого судового розгляду, вимог кримінального процесуального законодавства України не дотримався, зокрема, суд першої інстанції в ході судового розгляду не здійснив належної перевірки позиції сторони захисту та обвинуваченого про те, що у ОСОБА_8 був відсутній прямий умисел на позбавлення життя потерпілих та необхідності кваліфікації дій останнього за ч. 1 ст. 121 КК України.
Так, за змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з частиною другою ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Склад злочину, передбачений частиною другою ст. 121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом -завданням тілесних ушкоджень.
Умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
Так, з системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним судом у постановах №760/4968/15-к від 09 жовтня 2018 року та №569/2944/16-к від 18 грудня 2018 року, яка є обов`язковою для врахування іншими судами при ухваленні своїх рішень.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, 05 травня 2019 року приблизно о 17 год. 50 хв., в маршрутному таксі №21 сполученням «Ігрень-Центр», між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин розпочалася сварка, яка супроводжувалась нецензурною лайкою на адресу один одного та під час якої ОСОБА_8 ножем завдав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кілька ударів у область життєво-важливих органів.
Згідно показів обвинуваченого, наданих в ході судового провадження, сам ОСОБА_8 не заперечує факту нанесення ножових поранень потерпілим, проте стверджує, що умислу на позбавлення їх життя не мав. Вказує, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 наніс на ґрунті особистих неприязних стосунків, що виникли раптово, через конфлікт, який почався з ініціативи потерпілих, які образили його дружину. Про те, як наносив ножові поранення потерпілій ОСОБА_10 взагалі не пам`ятає, хоча і не виключає, що міг це зробити при боротьбі з ОСОБА_9 , але умислу на вбивство у нього не було.
Надані обвинуваченим покази в частині того, що конфлікт в маршрутному таксі виник саме з ініціативи потерпілих, узгоджуються із показами самого потерпілого ОСОБА_9 та показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .
Однак суд першої інстанції належним чином вказаних обставин кримінального провадження не перевірив, належної оцінки показам обвинуваченого не надав, питання суб`єктивного ставлення ОСОБА_8 до наслідків вчинюваних ним дій, також, належним чином не з`ясував та не перевірив, лише формально перерахувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій органами досудового розслідування за ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.
Крім того, судом першої інстанції належним чином не надано оцінки тим обставинам, що у ОСОБА_8 була можливість довести злочин до кінця та вбити потерпілих, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження та показів допитаних свідків, ніхто з присутніх під час виниклого раптового конфлікту в маршрутному таксі не намагався зупинити обвинуваченого, а більшість свідків взагалі не бачили моменту нанесення ножових поранень під час бійки потерпілим. Також, без належної оцінки та поза увагою суду першої інстанції залишитись характер та технічні характеристики знаряддя злочину - туристичного ножа, який не є холодною зброєю, є різновидом ножів господарсько-побутового призначення, що підтверджується висновком судової експертизи зброї №7/3.3/522 від 18 липня 2019 року.
Поміж іншого, роблячи висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, суд першої інстанції посилався на висновки судово-медичних експертиз №2201е від 11 липня 2019 року та №2221е від 15 липня 2019 року. Однак, колегія суддів приходить до висновку про формальність посилання суду першої інстанції на вказані експертизи, оскільки належним чином суд дослідження висновків експертів не провів в ході судового провадження та не звернув увагу на характер та локалізацію отриманих потерпілими тілесних ушкоджень (ножових поранень), зокрема, на хаотичність та відсутність чітких спрямованих ударів в життєво важливі органи потерпілих. Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.
Визнаючи доводи сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України безпідставними, суд першої інстанції вказав, що про наявність умислу на заподіяння смерті потерпілим свідчить відсутність дії з боку обвинуваченого по наданню потерпілим медичної допомоги та намагання втекти з місця вчинення злочину, чому завадила затримка іншими пасажирами маршрутного таксі.
Однак, наведені висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є суперечливими за своїм змістом, оскільки з матеріалів провадження, зокрема, з показань самого потерпілого ОСОБА_9 , які він давав під час судового розгляду, вбачається, що після того, коли ОСОБА_8 вийшов з маршрутного таксі, його наздогнав сам потерпілий разом з іншими пасажирами. Крім того, коли вони наздогнали засудженого, то почали наносити йому удари палицями по різних частинах тіла, в тому числі, це робив і сам потерпілий. Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_9 , після нанесених йому ударів ножем перебував у стані, в якому проявляв всі ознаки життя, а ОСОБА_8 бачив це і намагався втекти з місця скоєння злочину, погодиться з висновками суду першої інстанції про те, що дії засудженого після вчинення злочину свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_8 та вчинення ним закінченого замаху саме на умисне вбивство двох осіб, колегія суддів не може. Більш того, судом не перевірено належним чином позиції обвинуваченого в тій частині, що намагання покинути місце злочину було спрямоване на подальше уникнення від раптово виниклого конфлікту та утримання від продовження бійки з ОСОБА_9 .
Таким чином, враховуючи характер стосунків між обвинуваченим та потерпілими, обставини події, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, поведінку обвинуваченого після завдання ним потерпілому ножових поранень, суд першої інстанції зробив передчасний висновок щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України та не надав належного обґрунтування стосовно наявності в обвинуваченого саме умислу на закінчений замах на вбивство потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що судових розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 здійснювався формально, без з`ясування належним чином всіх обставин, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, у зв`язку з чим, вирок суду першої інстанції відповідно до ст. ст. 409, 412, 415 КПК України підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого суду необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, в тому числі перевірити інші доводи, викладені обвинуваченим та його захисником в апеляційних скаргах, врахувати все наведене та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
Водночас, оскаржуваним вироком суду обвинуваченому до набрання вироку законної сили було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України та з метою запобігання в подальшому переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовжити обраний судом першої інстанції запобіжний захист у вигляді тримання під вартою до проведення судом першої інстанції попереднього судового засідання, але не більше ніж 60 діб.
На підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 177, 178, 404, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , який дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання від вартою до підготовчого судового засідання, але не більше ніж на 60 діб.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4