ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/478/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/371/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч..2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань№ 0000030 від 06 лютого 2017 року, за апеляційними скаргами потерпілого цивільного позивача ОСОБА_9 , представника цивільного позивача ОСОБА_10 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, з неповною середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого

визнано винним за ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому за даною статтею покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 ( два ) роки.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави 5 074,03 грн. за проведення експертиз по даному кримінальному провадженні.

У задоволенні цивільного позову представника потерпілого та цивільного позивача, ОСОБА_10 - відмовлено.

Звільнено засудженого ОСОБА_7 від основного та додаткового покарання, призначеного вироком Шумського районного суду Тернопільської області від 11.09.2020 року, на підставіст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року

Згідно вироку суду, 06 лютого 2017 року біля 19 год. 30 хв. водій ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем марки «Ford Transit» р.н. НОМЕР_1 та рухався без пасажирів по вул.. Тернопільська в м. Ланівці Тернопільської області в напрямку від центру міста Ланівці до міста Тернопіль. Рухаючись у вказаному напрямку водій ОСОБА_7 в порушення вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10 ( в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», «безпечна швидкість», «темна пора доби», і виконання їх вимог) 2.3 (б,д) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, не був уважним, належно не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не врахував дорожні умови та дорожню обстановку і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров"ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Під час руху водій ОСОБА_7 наближався до зупинки громадського транспорту «Млин» вищевказаної вулиці та мав об`єктивну можливість завчасно виявити велосипедиста ОСОБА_9 , який рухався в попутному напрямку відносно руху автомобіля марки «Ford Transit».

У порушення п. 1.10 ( в частині визначення поняття «перешкода для руху» і виконання його вимог) та 12.3 Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість завчасно виявити велосипедиста ОСОБА_9 , не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до його повної зупинки або безпечного об`їзду перешкоди, хоча мав таку можливість, а продовжував рух та вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 правою передньою ( боковою ) частиною транспортного засобу.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому основи склепіння черепа з розвитком субдорального крововиливу з стисканням головного мозку та забоєм головного мозку важкого ступеня, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя в момент заподіяння.

Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п.п. 2.10 ( а.б.в.г.д.е.) ПДР України негайно не зупинив керований ним автомобіль марки «Ford Transit» на місці ДТП, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки, не вжив можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_9 , не викликав карету швидкої медичної допомоги чи не звернувся за допомогою до присутніх, не повідомив про вчинення ДТП підрозділ поліції, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а залишив місце дорожньо-транспортної пригоди поїхавши на автомобілі марки «Ford Transit».

Порушення водієм ОСОБА_7 вище перелічених пунктів ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням тяжких тілесних ушкоджень із небезпекою для життя потерпілого ОСОБА_9 .

В поданій апеляційній скарзі представник цивільного позивача ОСОБА_10 вважає вирок Шумського районного сулу Тернопільської області від 11 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні цивільного позову незаконним, необґрунтований та таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що судом в повній мірі не з`ясовано всі обставини справи, що мають значення для ухвалення законного та справедливого рішення. Зокрема, судом не досліджено та не з`ясовано підстави виникнення цивільних вимог потерпілого та їх причиново-наслідковий зв`язок із протиправними діяти обвинуваченого.

Зазначає, що при розгляді судом першої інстанції кримінального провадження безпідставно не було дотримано вимог статей 23, 1167, 1168 ЦК України, статей 127-129 КПК України в частині розв`язання цивільного позову.

Вказує, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, що суд першої інстанції в даному випадку не дотримався.

Стверджує, що суд першої інстанції залишив поза увагою та судовим дослідженням факти наявності прямого причинного зв`язку між протиправними діями ОСОБА_7 . І матеріальними та моральними втратами, які поніс та продовжує нести потерпілий.

Вважає, що суд першої інстанції, хоч і правильно встановив, що один з відповідачів, до якого пред`явлений позов, є неналежним відповідачем, однак безпідставно ігнорував той факт, що позов заявлено і до інших відповідачів, один з яких є належним.

Наводячи доводи щодо обґрунтованості позовних вимог до цивільного відповідача ОСОБА_7 , просить скасувати вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року в частині вирішення цивільного позову, цивільний позов задовольнити частково та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 . Завдану матеріальну шкоду у розмірі 48 591 грн. 55 коп., моральну шкоду у розмірі 400 000 грн та шкоду спричинену каліцтвом у розмірі 115 200 грн.

Потерпілий ОСОБА_9 в поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову є незаконним та необґрунтованим, так підлягає скасуванню.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову, чим порушив вимоги ст.128 КПК України.

Стверджує про порушення його права на захист, з тих мотивів, що його мав право представляти лише адвокат, який у даному кримінальному провадженні участі не приймав.

На думку апелянта, судом допущена неповнота судового розгляду при вирішенні цивільного позову потерпілого, що є підставою для скасування судового рішення, а істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення в частині вирішення цивільного позову, відповідно до положень ст.ст.412, 415 КПК України слугують підставами для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Одночасно, ставить питання про незаконність вироку суду в частині звільнення обвинуваченого від покарання з тих мотивів, що внаслідок вчинення злочину потерпілий став інвалідом, а обвинувачений жодним чином не намагався усунути заподіяну ним шкоду.

Крім того, вважає, що обвинувачений вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, у зв1язку з чим його звільнення від додаткового покарання є явно несправедливим.

Просить вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду; міркування прокурора, який вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і обґрунтовано прийняв рішення про застосування до обвинуваченого амністії, однак неправильно вирішив цивільний позов потерпілого і тому в цій частині просить скасувати вирок та повернути на новий розгляд в порядку цивільного судочинства; представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу подану представником потерпілого ОСОБА_10 ; обвинуваченого ОСОБА_7 , який вирок суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити у задоволенні апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом і в апеляційних скаргах не оскаржується.

Доводи потерпілого про незаконність вироку суду першої інстанції в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі акту амністії від покарання з тих мотивів, що внаслідок вчинення злочину потерпілий став інвалідом, а обвинувачений жодним чином не намагався усунути заподіяну ним шкоду, є необґрунтованими.

Відповідно до п.в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 року, який набрав законної сили 07 вересня 2017 року, звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які не позбавлені батьківських прав і на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_7 , який погодився на застосування відносно нього Закону України Про амністію у 2016 році має на утриманні двох дітей, яким, на день набрання чинності вказаним Законом не виповнилось 18 років, що не перешкоджало суду першої інстанції застосувати відносно нього акт амністій і відповідно, звільнити його від основного та додаткового покарань, призначених вироком Шумського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року.

Твердження потерпілого ОСОБА_9 про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину в стані алкогольного сп`яніння, в зв`язку з чим суд неправильно звільнив його від додаткового покарання, про що він зазначає в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає надуманими, оскільки жодними доказами це не підтверджується.

З урахуванням наведеного, підстав для скасування вироку Шумського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_7 від основного та додаткового покарання на підставі Закону України Про амністію у 2016 році, колегія суддів не вбачає.

Необґрунтованими є доводи потерпілого про порушення його права на захист.

Як слідує з матеріалів провадження, інтереси потерпілого ОСОБА_9 , як цивільного позивача представляла його законний представник ОСОБА_10 , про що свідчить ухвала Шумського районного суду Тернопільської області від 04 лютого 2019 року.(т.2 а. п.35-37)

Угода з адвокатом про надання правової допомоги під час розгляду кримінального провадження Шумським районним судом Тернопільської області потерпілим не укладалася, а до категорії осіб щодо яких участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні, потерпілий ОСОБА_9 не належить.

Матеріалами провадження також підтверджено, що потерпілий ОСОБА_11 та його законний представник цивільного позивача ОСОБА_10 належним чином повідомлялися про час та місце розгляду кримінального провадження.

Аналіз матеріалів кримінального провадження дає колегії суддів підстави для висновку, що доводи апелянтів про неправильне вирішення судом першої інстанції позовних вимог потерпілого в частині відшкодування шкоди, заподіяної злочином, заслуговують на увагу та є обґрунтованими.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілого місцевим судом не дотримано.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, представник цивільного позивача ОСОБА_10 звернулася з цивільним позовом у кримінальному провадженні до ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ПАТ Страхова компанія ТАС. (т.1 а. п.35-49)

Суд першої інстанції встановив, що ПАТ «Страхова компанія «ТАС» є неналежним відповідачем по справі, оскільки на момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу була застрахована ПАТ «Страхова група «ТАС» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ3937517, укладеним на підставі Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1961-IV (надалі Закон № 1961-IV)

Згідно зі ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до ст.1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Усупереч викладеному, незважаючи на встановлення того факту, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу було застраховано у ПАТ «Страхова група «ТАС» та був наявний договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.48 ЦПК України, не вирішив питання щодо заміни неналежного відповідача чи залучення належного відповідача (ПАТ «Страхова група «ТАС» ) і дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ПАТ «Страхова група «ТАС» надало суду докази стосовно того, що у відповідності до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ3937517, транспортний засіб «Ford Transit» р.н. НОМЕР_1 , керуючи яким, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив ДТП, забезпечений можливістю страхового відшкодування шкоди, заподіяної життю і здоров`ю громадянам у випадку настання страхового випадку. (т.2 а. п.47-48, 69-70, 94-95)

Окрім того, ПАТ «Страхова група «ТАС» неодноразово зверталося до суду першої інстанції із заявами про заміну відповідача ПАТ «Страхова компанія «ТАС» належним відповідачем ПАТ «Страхова група «ТАС».

Проте, всупереч приписів, викладених у розділі ІІІ Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким регламентовано порядок здійснення страхового відшкодування, ст.1194 ЦК України, ст.48 ЦПК Укрїани суд першої інстанції не з`ясував усіх учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, оскільки не залучив до розгляду справи страховика ПАТ «Страхова група «ТАС», і, як наслідок, безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову.

Наведені обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що, на думку колегії суддів, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, в контексті положень ст.412 КПК України, оскільки таке порушення перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Згідно ст.412 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Характер такого порушення, враховуючи положення ст.404 КПК України, не дає можливості усунути його під час апеляційного розгляду, а тому у відповідності до ст.415 КПК України, з урахуванням загальних засад кримінального провадження, визначених приписами ст.7 цього Кодексу, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову слід скасувати з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 412, 414, 419, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги потерпілого - цивільного позивача ОСОБА_9 та представника цивільного позивача ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову представника цивільного позивача ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни.