Справа № 305/1424/19
Номер провадження 1-кп/305/159/20
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року. Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді ОСОБА_1

з участю: секретаря с/з ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Рахів кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.06.2019 за № 0000529 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, військовозобов`язаного, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 у ніч із 14 на 15 червня 2019 року, близько 00 годин, будучи у АДРЕСА_1 , діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном та особистого незаконного збагачення за рахунок чужого майна, шляхом відкручування шурупів на навісному замку на вхідних дверях, проник до належного ОСОБА_6 будинку без номера, знаходячись у приміщенні та скориставшись тим, що його ніхто не бачить, таємно викрав рюкзак фірми «Bebguven 45», всередині якого знаходився спальний мішок, вартістю 856 гривень, перфоратор фірми «BOSCH GBH 2-24 DSR 620 W 0-870 mm 4-24 mm», вартістю 1260 гривень, чим спричинив потерпілому шкоду на загальну суму 107002116 гривень.

Крім того, ОСОБА_5 , продовжуючи свою злочинну діяльність, у ніч із 16 на 17 червня 2019 року близько 00 годин, будучи у АДРЕСА_1 , діючи умисно, повторно, з метою заволодіння чужим майном та особистого незаконного збагачення за рахунок чужого майна, шляхом відкриття вхідних дверей будинку проник до належного ОСОБА_6 будинку без номеру, звідки таємно викрав чотири оленячі роги на дерев`яних підставках вартістю по 2000 гривень, загальною вартістю 8000 гривень, дві пари баранячих рогів на дерев`яних підставках вартістю по 600, загальною вартістю по 1200 гривень, опудало голови косулі на дерев`яній підставці вартістю 1500 гривень, чим спричинив потерпілому шкоду на загальну суму 10700 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_5 , будучи допитаним у судовому засіданні, свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України визнав повністю та підтвердив обставини його вчинення, вказані в обвинувальному акті.

Зокрема пояснив, що, у минулому році, у червні місця він вночі, близько опівночі два рази проник до житлового будинку, належного ОСОБА_6 , звідки викрав спальний мішок, перфоратор, оленячі та баранячі роги і голову косулі. У вчиненому щиро розкаявся, просив суворо його не карати, оскільки він усвідомив свою провину і більше такого не допустить. Все викрадене потерпілому повернув.

Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, натомість подав до суду заяву у якій просив провести розгляд справи за його відсутності, жодних претензій до обвинуваченого не має, оскільки йому повністю відшкодовано завдані збитки.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 визнав себе винним, він та інші учасники судового провадження не оспорюють докази щодо обставин справи, суд, з`ясувавши, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин та немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснивши учасникам кримінального провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів у даному провадженні, тому, розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Окрім наведеного, за ініціативою сторін кримінального провадження в судовому засіданні досліджено документи, які характеризують особистість обвинуваченого ОСОБА_5 .

Так, згідно характеристики, виданої Ясінянською селищною радою, ОСОБА_5 є мешканцем смт. Ясіня, характеризується з позитивної сторони.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Ясінянською селищною радою, сім`я ОСОБА_5 складається з наступних осіб: ОСОБА_7 , 1969 року народження, батько; ОСОБА_8 , 1972 року народження, мати; ОСОБА_9 , 1991 року народження, брат.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 17.07.2019 ОСОБА_5 проживає у житловому будинку батьків.

Згідно вимоги ВОІ УМВС України від 15.07.2019 ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Згідно довідок Рахівської районної лікарні ОСОБА_5 на обліках при психіатричному, фтизіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває.

Так, з досудової доповіді, складеної провідним інспектором Рахівського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Закарпатській області ОСОБА_10 , стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 вбачається, що згідно зібраної інформації на обвинуваченого, його способу життя, історії правопорушень, а також середньої оцінки ризику ймовірного вчинення повторного правопорушення, його виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі окремих громадян. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів у межах визначених законодавством.

Вимогами ст. 85 КПК України регламентовано, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

При цьому, докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом. (Рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 по справі № 42310/04 «Нечипорук і Йойкало проти України»).

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вказано на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.

Оскільки, показання обвинуваченого ОСОБА_5 під час судового слідства послідовні, не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі, чіткі, узгоджені між собою, отже достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим у п. 150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п. 57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».

З огляду на викладене, суд вважає, що вказані показання обвинуваченого ОСОБА_5 є належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 - «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06.12.1998 (пункт 253), "Козинець проти України" від 06.12.2007 (пункт 54), "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21.04.2011 (пункт 150), "Зякун проти України" від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Так, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_5 , за обставин, зазначених органом досудового розслідування, в обвинувальному акті, відтак, дії його вірно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана із проникненням у житло, вчинена повторно.

Щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Окрім цього, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Окрім цього, відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Так, дослідивши матеріали справи, суд на підставі вимог ст. 66 КК України, визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків. Обставин, які у відповідності до вимог ст. 67 КК України, обтяжували б покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

При цьому, призначаючи вид та міру покарання ОСОБА_5 суд враховує правові позиції Верховного Суду щодо судової дискреції, у яких зазначено, що саме суду належать повноваження, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Таким чином, при призначенні виду, міри покарання та можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд, з урахуванням положень ст.ст. 50, 65-67 КК України, враховує тяжкість вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії тяжких злочинів, не перебування ОСОБА_5 на спеціальних обліках, те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем свого проживання, а також, досудову доповідь, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_5 оцінюється як середній, а ризик небезпеки для суспільства та окремих громадян не становить високої небезпеки, тому суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімальної межі визначеної санкцією статті, з подальшим звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Запобіжний захід, який був застосований у відношенні стосовно ОСОБА_5 припинив свою дію, підстав для обрання такого немає.

Цивільного позову не заявлено.

Процесуальні витрати відсутні.

Речові докази, а саме: рюкзак фірми «Bebguven 45», всередині якого знаходиться спальний мішок, перфоратор фірми «BOSCH GBH 2-24 DSR 620 W 0-870 mm 4-24 mm», чотири оленячі роги на дерев`яних підставках, дві пари баранячих рогів на дерев`яних підставках, опудало голови косулі на дерев`яній підставці, які передані на зберігання потерпілому ОСОБА_6 , на підставі ст.100 КПК України, по вступу вироку у законну силу слід залишити йому, як законному власнику.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази: рюкзак фірми «Bebguven 45», всередині якого знаходиться спальний мішок, перфоратор фірми «BOSCH GBH 2-24 DSR 620 W 0-870 mm 4-24 mm», чотири оленячі роги на дерев`яних підставках, дві пари баранячих рогів на дерев`яних підставках, опудало голови косулі на дерев`яній підставці, які знаходяться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_6 , по вступу вироку у законну силу, залишити ОСОБА_6 , як законному власнику.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити засудженому та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку в канцелярії суду.

Головуюча суддя: ОСОБА_1