Справа № 158/448/20 Провадження №11-кп/802/120/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.289 КК України Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:
Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Луцька Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , розлученого, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, одруженого, у якого на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, раніше неодноразово судимого, і востаннє: 22.10.2015 року вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 26.03.2018 року з ДУ «Цуманська виправна колонія №84» згідно ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.03.2018 року у зв`язку із заміною невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у виді виправних робіт терміном 1 рік 11 місяців 25 днів з відрахуванням 10% із заробітку в дохід держави, 27.12.2019 року скеровано обвинувальний акт до Ківерцівського районного суду за ч.2 ст.389 КК України

засуджено за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

Вирішено обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 02.09.2020 року.

Речові докази:

- автомобіль марки «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , який переданий на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_9 повернуто власнику;

- посвідчення водія на ім`я ОСОБА_7 , серія НОМЕР_2 , яке поміщено до спеціального пакету № 4320579, зберігається при матеріалах справи повернуто власнику;

- мобільний телефон чорного кольору марки «Нокіа», який поміщено до спеціального пакету №4320578 повернуто власнику;

- лівий кросівок чорного кольору із білою полосою марки «Nike» та правий гумовий тапок, які поміщено до спеціального пакету №7008528 повернуто власнику;

- фрагмент марлевої серветки зі змивом з керма автомобіля «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщено до спеціального пакету №3815552, фрагмент марлевої серветки зі змивом з ручки коробки передач, який поміщено до спеціального пакету №3815549, контрольний фрагмент марлевої серветки до змивів з автомобіля «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщено до спеціального пакету №3815550, фрагмент марлевої серветки зі зразком крові ОСОБА_7 та контрольний фрагмент марлевої серветки, які поміщено до спеціального пакету №3815551, передані в камеру схову Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області за адресою м. Ківерці, вул. Залізнична, 52 знищено.

Стягнуто із ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз в розмірі 5166 грн. 20 коп.

Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 15 листопада 2019 року близько 22 год., знаходячись в салоні автомобіля марки «ВАЗ 2105", державний номерний знак НОМЕР_1 , 1983 року випуску, біля подвір`я будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою протиправного вилучення транспортного засобу у його користувача, шляхом вільного доступу пересів на водійське сидіння вищевказаного автомобіля, а в подальшому, за допомогою ключа, який знаходився в замку запалювання, запустивши двигун вищевказаного транспортного засобу, який, згідно усного договору купівлі-продажу, перебуває у власності ОСОБА_9 , поїхав з с.Метельне в напрямку с.Кадище Ківерцівського району, де на перехресті дороги сполученням смт.Олика смт.Цумань Ківерцівського району та автодороги Н-22 «Устилуг - Луцьк - Рівне» його намагались зупинити працівники патрульної поліції за порушення Правил дорожнього руху, однак, не виконуючи законних вимог працівників патрульної поліції, продовжив рух на викраденому автомобілі в напрямку м.Луцьк. В подальшому, ОСОБА_7 намагаючись втекти від працівників патрульної поліції, звернув з автодороги Н-22 в напрямку с.Котів Ківерцівського району. Перебуваючи в с.Котів Ківерцівського району, рухаючись по вулиці Суворова, ОСОБА_7 не впорався з керуванням автомобілем марки «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , та здійснив наїзд на металевий паркан на Т-подібному перехресті, вчинивши дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Після цього, ОСОБА_7 з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, залишив салон автомобіля та зник у невідомому напрямку.

Таким чином, ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом, а саме - автомобілем марки «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1983 року випуску, який в подальшому, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зазнав механічних пошкоджень, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 , матеріальної шкоди, яка згідно висновку експерта №132 від 26.12.2019 року становить 23428 грн. 36 коп.

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, вважає вирок необґрунтованим та незаконним в частині призначення покарання, оскільки воно є надто суворим. Так, судом не дано належної оцінки усім пом`якшуючим обставинам, а саме тому, що обвинувачений в ході досудового розслідування та судового провадження вину визнавав повністю, сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся у вчиненому та добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілому. Потерпілий не наполягав на призначенні суворого покарання, а злочин не завдав тяжких наслідків. Крім того, зазначає про те, що обвинувачений є особою молодого віку, має постійне місце реєстрації та проживання, де позитивно характеризується, у нього наявні міцні соціальні зв`язки, до складу його сім"ї входить дружина, яка перебуває у стані вагітності та неповнолітня дитина і батьки. Вважає, що вищевказані обставини дають суду підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі встановленої санкцією ч.2 ст.289 КК України. А тому, просить змінити вирок, призначивши ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.

- прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікацію дій останнього, оскаржує вирок через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого у зв`язку із м`якістю, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який вчинив в період відбування більш м`якого покарання, він неодноразово судимий за умисні корисливі тяжкі злочини, відбував покарання у виді позбавлення волі, однак належних висновків не зробив та не бажає стати на шлях виправлення. При ухваленні вироку суд першої інстанції також не обговорив питання щодо можливості та доцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке передбачено санкцією ч.2 ст.289 КК України. Вказує також, що місцевий суд при призначенні обвинуваченому покарання не врахував вимог ст.69-1 КК України та призначив ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі, яке перевищує дві третини максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.289 КК України, що на його думку є підставою для скасування вироку. Крім того, вказує і про те, що ОСОБА_7 покарання слід призначити на підставі ч.4 ст.70 КК України, оскільки він вироком Ківерцівського районного суду від 26.03.2020 року, який набрав законної сили, визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та йому призначено покарання на підставі ст.71 КК України, у виді 1 року 8 місяців обмеження волі. Злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України ОСОБА_7 вчинив до постановлення та набрання законної сили вироком від 26.03.2020 року. Посилаючись на дані обставини, прокурор просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці з конфіскацією майна. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначеного за даним вироком та вироком Ківерцівського районного суду від 26.03.2020 року, виходячи із передбаченого ст.72 КК України співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, у виді 9 місяців позбавлення волі, остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна. У строк остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень покарання зарахувати покарання, відбуте частково за попереднім вироком Ківерцівського районного суду від 26.03.2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг та доповнень, прокурора, який свою скаргу підтримав, а скаргу захисника обвинуваченого - заперечив, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану ними апеляцію та, відповідно, заперечили скаргу прокурора, перевіривши їх доводи та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та кваліфікація його дій є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Згідно із ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскаржуване судове рішення вказаній правовій нормі в повній мірі не відповідає.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості. Вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання підлягає зміні шляхом призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.289 КК України із застосуванням ст.69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі встановленої санкцією статті.

Проте, такі твердження захисника обвинуваченого до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.

При призначенні покарання суд, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України, повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як зазначено в пунктах 2 та 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК) ( 2341-14 ), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до вимог ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції вказаних вимог матеріального права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України дотримався.

Як убачається із вироку суду, при призначенні обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу. При цьому судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд правильно відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому.

Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Крім того, місцевий суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , врахував, що вчинений ним злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу, зокрема те, що він за місцем проживання характеризується посередньо, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, і знову ж вчинив умисний злочин, що на думку апеляційного суду фактично свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та небажання стати на шлях виправлення, і як вірно вказав суд першої інстанції - про наявність підстав для обрання йому покарання в межах санкції статті ч.2 ст.289 КК України.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України, обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання саме в межах строку, передбаченого санкцією ч.2 ст.289 КК України.

Таким чином, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання у відповідності до положень ст.69 КК України, з мотивів наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, апеляційний суд не знаходить.

Усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі і ті, які були наведені під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони фактично були враховані судом першої інстанції та відповідно не спростовують висновків місцевого суду, і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Що стосується доводів прокурора про допущення судом першої інстанції порушень закону України про кримінальну відповідальність при ухваленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначення основного покарання, яке не відповідає вимогам ст.69-1 КК України, то вони на думку колегії суддів є обґрунтованими.

Так, відповідно до вимог ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 КК України, при відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу.

Призначаючи ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі, місцевий суд дотримався вимог ст.65 КК України у повній мірі, врахувавши тяжкість вчиненого ним злочину та дані про особу обвинуваченого.

Як вже зазначалось вище, до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом віднесено - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому. При цьому, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом встановлено не було.

Однак, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.2 ст.289 КК України, суд першої інстанції, встановивши наявність сукупності вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання винного, визначених ст.69-1 КК України, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, не застосував положення даної норми закону та призначив основне покарання, що перевищує дві третини максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.289 КК України, і цим допустив неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Санкцією ч.2 ст.289 КК України передбачено таке покарання як позбавлення волі на строк він п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

За таких обставин, максимальний строк основного покарання у виді позбавлення волі, який можливо призначити обвинуваченому за ч.2 ст.289 КК України в даному кримінальному провадженні становить 5 (п`ять) років 3 (три) місяці.

А тому, суд апеляційної інстанції, з урахуванням сукупності вищевказаних пом`якшуючих обставин, а також особи винного, в сукупності із встановленими судом першої інстанції обставинами провадження, вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання за ч.2 ст.289 КК України із застосуванням ст.69-1 КК України, а саме - 5 (п`яти) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі, яке і буде достатнім і необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, а також відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При цьому, доводи прокурора про наявність підстав для застосування щодо обвинуваченого додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке передбачено санкцією ч.2 ст.289 КК України до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.

Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчинені злочинів, є конфіскація майна.

Положеннями ч.2 ст.59 КК України передбачено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п.19 своєї постанови №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочину.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ні досудовим слідством, ні судом наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 корисливого мотиву при незаконному заволодінні транспортним засобом не встановлено.

А тому, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність законних підстав для застосування у даному випадку додаткової міри покарання, передбаченої за ч.2 ст.289 КК України у виді конфіскації майна.

Крім того, прокурор у поданій апеляційній скарзі вказує про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, тобто незастосування положень ч.4 ст.70 КК України.

Такі доводи сторони обвинувачення заслуговують на увагу суду з врахуванням наступного.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1 - 3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

З вищевказаних положень закону вбачається, що при призначенні покарання на підставі ст.70 КК України до обвинуваченого застосовується принцип призначення покарань шляхом їх складання.

Апеляційним судом встановлено, і це підтверджується матеріалами провадження, що вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.03.2020 року, який набрав законної сили, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком, виходячи із співвідношення покарань передбачених п.3 ч.1 ст.72 КК України, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.10.2015 року, яке згідно ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.03.2018 замінено на більш м`яке покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік 11 місяців 25 днів із відрахуванням 10% із заробітної плати в дохід держави, у виді 2 місяців обмеження волі, та призначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді 1 (одного) року 8 (восьми) місяців обмеження волі.

Злочин, за який засуджено ОСОБА_7 вироком, що оскаржується в даному провадженні, останній вчинив 15 листопада 2019 року, тобто до постановлення вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.03.2020 року.

Приймаючи до уваги, що злочин, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнаний винним, вчинений ним до ухвалення вироку Ківерцівським районним судом від 26.03.2020 року, то апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку при призначенні обвинуваченому остаточного до відбуття покарання слід застосувати положення ч.4 ст.70 КК України.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для скасування оскаржуваного вироку в частині призначення обвинуваченому покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку.

Скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалюючи в цій частині новий вирок, суд апеляційної інстанції призначає обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України з урахуванням ст.69-1 КК України покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначеного за даним вироком та вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.03.2020 року виходячи із правил, передбачених ст.72 КК України, згідно яких одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, остаточно ОСОБА_7 апеляційний суд призначає до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 9 (дев`ять) місяців без конфіскації майна.

На думку колегії суддів апеляційного суду таке покарання буде достатнім і необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, а також відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Разом з тим, апеляційний суд у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховує частково відбуте покарання за попереднім вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.03.2020 року, який 09.12.2020 року набрав законної сили та 22.12.2020 року був направлений на виконання.

В решті вирок суду в даному провадженні апеляційний суд залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України з урахуванням ст.69-1 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 3 (три) місяці без конфіскації майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначеного за даним вироком та вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.03.2020 року виходячи із правил, передбачених ст.72 КК України, згідно яких одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 9 (дев`ять) місяців без конфіскації майна.

У строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зарахувати ОСОБА_7 частково відбуте покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.03.2020 року.

В решті вирок суду в даному провадженні залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Головуючий

Судді