УХВАЛА

іменем України

21 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 199/2168/20
провадження № 51-5426ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року в межах кримінального провадження № 0000114 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК.
Встановлені обставини
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 13 травня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 119 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_5 21 січня 2020 року приблизно о 19:00, перебуваючи в орендованій квартирі

АДРЕСА_2 разом із неповнолітньою ОСОБА_6 , вирішив за допомогою піротехнічних виробів петард з маркуванням «К05 Р2000» у кількості не менше

8 одиниць та «ТС5В» не менше 3 одиниць, металевої циліндричної труби діаметром приблизно 4 см, довжиною близько 20 см, а також гніту виготовити саморобний вибуховий пристрій. З цією метою, у вказаний час, ОСОБА_5 , знаходячись за столом, за допомогою канцелярського ножа розрізав паперову обгортку зазначених вище піротехнічних виробів, та їх вміст (речовини, котрі являються компонентами сумішевих вибухових речовин) пересипав до металевої циліндричної труби діаметром приблизно 4 см і довжиною близько 20 см, затуливши один з її кінців невстановленим предметом. Потім ОСОБА_5 , ігноруючи той факт, що поряд з ним у кімнаті знаходиться неповнолітня ОСОБА_6 , не передбачаючи настання смерті останньої, хоча повинен був і міг її перебачити, діючи з більшою обачністю, продовжив виготовляти саморобний вибуховий пристрій, помістивши до іншого кінця металевої труби, в якій знаходились компоненти сумішевих вибухових речовин, гніт довжиною приблизно

5 см та запаливши свічку намагався воском залити зазначений край труби. У цей час, внаслідок злочинної недбалості ОСОБА_5 , який допустив контакт гарячого воску з легкозаймистими компонентами сумішевих вибухових речовин, стався вибух.

У результаті вказаного вибуху ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження голови від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І. І. Мечникова».
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого на зазначене рішення місцевого суду залишив без задоволення,

а оскаржуваний вирок районного суду від 13 травня 2020 року щодо ОСОБА_5 без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку та ухвали з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції із підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що місцевий суд у порушення статей 94 і 370 КПК не врахував стан здоров`я обвинуваченого, що він є особою з обмеженими можливостями, унаслідок вчинення злочину втратив руку та став інвалідом другої групи. Крім того вважає, що місцевий суд належним чином

не врахував, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий та позитивно характеризується. Зазначає, що у вироку відсутні мотиви неможливості призначення ОСОБА_7 більш м`якого виду покарання ніж позбавлення волі, та безпідставно не застосовано положення ст. 75 КК.
Апеляційний суд вказаних порушень не усунув, а тому усупереч статей 404 і 419 КПК необгрунтовано відмовив у задоволенні апеляційної скарги.
Мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої й апеляційної інстанцій.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ч. 1

ст. 119 КК захисником у касаційній скарзі не оспорюються. Водночас посилання захисника на невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 6573 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував, що останній вчинив злочин середньої тяжкості з необережності, не судимий, характеризується позитивно і не перебуває на обліках лікарів нарколога та психіатра. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК обтяжують покарання, не встановлено. При цьому обставинами, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання, враховано повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та встановленню істини у кримінальному провадженні та отримання тілесних ушкоджень від вибуху. Також районний суд врахував негативні наслідки злочину у виді смерті неповнолітньої дівчини.
Обставини, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги обвинуваченого, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив і врахував під час прийняття рішення. Апеляційний суд перевірив викладені в ній доводи щодо призначеного покарання і своє рішення належним чином мотивував. В ухвалі указано на те, що всі доводи, зазначені апелянтом у скарзі, вже були враховані судом при винесенні вироку та призначенні покарання. Вони не спростовують висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_5 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 119 КК з реальним відбуттям покарання. На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що районний суд дотримався загальних засад призначення покарання, принципу його індивідуалізації, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_5 та призначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Порушень апеляційним судом вимог статей 404 та 419 КПК колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_5 є особою з обмеженими можливостями інвалідом другої групи (про що свідчить довідка МСЕК), а тому не може відбувати реальне покарання, є непереконливими. Вказані питання можуть бути вирішені в порядку ст. 86 КПК лише на підставі відповідного висновку судово-медичної експертизи.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
На підставі наведеного, із урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу ОСОБА_5 , тяжких наслідків, що настали у виді смерті неповнолітньої дівчини, думки потерпілого про призначення суворого покарання, Верховний Суд не знаходить підстав для пом`якшення виду покарання та застосування ст. 75 КК.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити

у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 13 травня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3