Справа №585/3704/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/327/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні спільного подання начальника Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» та голови спостережної комісії при Роменській районній державній адміністрації Сумської області відносно засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернулись начальник Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» та голова спостережної комісії при Роменській районній державній адміністрації Сумської області із спільним поданням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого за ч.3 ст.187, ч.1 ст.357 КК України ОСОБА_7 , мотивуючи його тим, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні вказаного подання. Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_7 своїм ставленням до праці та поведінкою не довів свого виправлення, а тому відсутні підстави для застосування умовно-дострокового звільнення. Крім того, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вже неодноразово мав можливість довести своє виправлення, оскільки двічі був умовно-достроково звільнений з місць позбавлення волі, проте, в період умовно-дострокового звільнення вчиняв нові злочини.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вважаючи ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає перегляду через невідповідність висновків суду викладеним в ухвалі фактичним обставинам справи та особі засудженого, неповноту, однобічність та необ`єктивність судового слідства, просить скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06.12.2019 та постановити нову, якою задовольнити спільне подання про застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 вказує, що висновки суду не підтверджені доказами, мають суттєві суперечності та зроблені на припущеннях. Наголошує, що судом першої інстанції не було враховано, що подання про застосування до нього процесуальної норми виховного характеру було складене із дотриманням вимог законодавства та ініційоване адміністрацією установи, оскільки він на той час мав 3 заохочення і ставилось питання про його чергове заохочення.

Зазначає, що всі дані, які вказані в поданні є не лише авторитетною думкою компетентних осіб професіоналів у сфері перевиховування та спостереження а й конкретними фактами, задокументованими в особовій справі, що є безпосередньо прямим доказами по справі, однак на думку апелянта, суд першої інстанції дані факти до уваги не взяв.

Крім того, вказує, що судом не враховано той факт, що він працював спочатку без складання трудового договору, а саме здійснював благоустрій місць позбавлення волі, брав участь у культурно-масових заходах, за що неодноразово заохочувався, а за час відбування покарання оформив сучасний паспорт громадянина України, ідентифікаційний код та мав можливість 5 місяців працювати за трудовим договором та заробляти гроші. Також зазначає, що в установі відбування покарання він перебуває з 29.04.2017 року, що станом на 06.12.2019 року становить 2 роки 7 місяців, а до цього він перебував у слідчому ізоляторі, тому твердження суду, що він офіційно працював з 4 років - 6 місяців не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що перше його заохочення було застосовано у жовтні 2017 року, тобто за період з квітня 2017 року по жовтень він своєю поведінкою та ставленням до праці був заохочений подякую від керівника установи, крім того зазначає, що суд бере до уваги обставини 2 річної давності, відкидаючи наявні та безпосередні докази.

Також, вказує, що суд взяв до уваги лише наявність 6 стягнень, а не 3 заохочень, крім того, наголошує, що дані стягнення були погашені у законному порядку майже 2 роки тому та із наявних 6 стягнень - 4 були накладені на нього в слідчому ізоляторі, а 2 стягнення, що накладені у колонії були не значними про що засвідчував і представник колонії.

Звертає увагу, на те, що суд не належно дослідив його характеристику від 23.09.2019 року, складену начальником відділення для спостережної комісії, яка залучена до його особової справи та зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, а саме поверхнево дослідив докази і обставини та неуважно вивчив його особову справу не звертаючи уваги на закон.

Крім того, апелянт в своїй апеляційній скарзі не заперечує той факт, що він неодноразово звільнявся умовно-достроково, однак зазначає, що згідно чинного законодавства України він за це вже був покараний.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як вбачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 539 КПК України, дослідивши матеріали додані до подання, вислухавши доводи представника ВК, захисника та засудженого, висновок прокурора, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення подання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за таких умов:

1) особа відбуває основне покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі;

2) засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення;

3) він фактично відбув встановлену ч. 3 ст. 81 частину призначеного судом покарання.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги засудженого колегія суддів вважає, що винесення рішення судом першої інстанції відбувалося з урахуванням вказаних норм закону та з ними узгоджується.

Так, ОСОБА_7 був засуджений вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 грудня 2016 року за ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 357, ст. 70, 71 КК України до покарання у виді 8 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю обвинуваченого. Відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, який вираховується з моменту взяття обвинуваченого під варту до набрання вироком законної сили.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 грудня 2016 року, щодо ОСОБА_7 змінено. Скасовано вирок у частині засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст. 357 КК України і кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КК України. Зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 04 травня 2016 року по 13 квітня 2017 року.

Також ухвалою Роменського міськрайонного суду від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_7 зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 22 жовтня 2006 року по 18 березня 2008 року, та з 09 травня по 19 листопада 2008 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення враховано характеристику Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)», від 23.09.2019 року відносно ОСОБА_7 . Відповідно до якої, останній під час перебування в установі характеризується позитивно. За сумлінну поведінку, ставлення до праці, за сумлінне виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, дотримання правил трудового розпорядку неодноразово заохочувався, хоча мав стягнення, які погашені у встановленому законом порядку. Працевлаштований на основному виробництві установи на дільниці «Пилорами». Приймає активну участь з благоустрою колонії і прилеглої території, а також у допоміжних роботах. Виконавчих листів не має. Задіяний до програми диференційованого впливу на засуджених «Фізкультура і спорт». Висновок враховуючи, що засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, тому заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Крім того, судом першої інстанції надавалась оцінка довідки про наявність заохочень засудженого ОСОБА_7 , згідно якої вбачається, що останній мав 3 заохочення у виді подяки, перше з яких оголошене 30.10.2017, друге - 29.12.18, і третє - 04.07.2019 та довідки про наявність стягнень засудженого ОСОБА_7 - мав 6 стягнень, перше з яких накладене 20.07.2016 у виді догани, після чого 31.08.2011 карцер на 8 діб, 20.10.2016 карцер 5 діб, 11.03.2017 карцер 10 діб, 21.02.2018 р. догани. 07.03.2018 року сувора догана. В 5 випадках підставою для стягнення є зберігання заборонених предметів. Всі стягнення вважаються погашеними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що висновок начальника Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56) та голови спостережної комісії при Роменській районні державній адміністрації Сумської області про те, що засуджений довів своє виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці є передчасним.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що навіть при наявності у поведінці засудженого ОСОБА_7 відповідно до характеристики від 23.09.2019 року позитивних тенденцій, однак не можна зробити висновок про позитивну динаміку змін в поведінці засудженого та його ставленню до праці за час відбування покарання, оскільки висновок суду про виправлення особи повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про її поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передував вирішенню питання про звільнення.

Так, до Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)» ОСОБА_7 прибув 29.04.2017 року із Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№27)». Початок строку відбування покарання - 04.05.2016 року, кінець строку 20.09.2021 року. Дата настання можливого розгляду на умовно-дострокове звільнення по відбутті ? строку покарання для засудженого після 23.08.2018 року. Станом на 23.09.2019 року відбув 6 років 3 місяці 3 дні, не відбув 1 рік 11 місяців 27 днів.

Тобто з початку строку відбування покарання, а саме з 04.05.2016 року, засуджений почав отримувати заохочення лише з 30.10.2017 року, наступні з тривалими проміжками часу - 29.12.2018 та 04.07.2019 року, що свідчить про те, що своє виправлення засуджений почав безпосередньо доводити перед настанням часу можливого вирішення питання про умовно-дострокове звільнення.

Разом з тим, наявні стягнення починаючи ще з 20.07.2016 року - догана, 31.08.2016, 20.10.2016, 11.03.2017 карцер, носять систематичний характер за злісне порушення вимог режиму, які були накладені начальником Харківського слідчого ізолятора (№27) та стягнення від 21.02.2018 та 07.03.2018 які накладені рішенням комісії Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)». Тому всупереч доводам та думці засудженого, судом при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення враховуються всі наявні стягнення за весь період відбування засудженим покаранням, навіть якщо вони є погашені.

Крім того, вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення є прерогативою тільки суду, через що доводи апелянта, стосовно того, що подання про умовно-дострокове звільнення ініційоване адміністрацією установи не є безумовною підставою для його звільнення.

Доводи засудженого, що спочатку він працював без складання трудового договору, а саме здійснював благоустрій місць позбавлення волі, брав участь у культурно-масових заходах, за що неодноразово заохочувався, також не є підставою для умовно-дострокового звільнення його від відбування покарання, оскільки зазначене є лише виконанням покладених обов`язків та додержання правил поведінки встановлених КВК України та ПВР, дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці, що є прямим обов`язком засуджених осіб, та не свідчить про його виправлення.

Крім того, як вбачається з наявної в матеріалах та дослідженою в суді першої інстанції довідки в.о. директора підприємства ДП «Підприємство ДКВС України (№56)» засуджений ОСОБА_7 за період перебування в Державній установі «Роменська виправна колонія (№56)» був працевлаштований на ДП «Підприємство ДКВС України (№56)» в червні та липні 2017 року та в травні, червні, серпні 2019 року (а.с.31). Аналізуючі зазначене, вбачається, що з часу перебування в установі відбування покарання з 29.04.2017 року, засуджений працює епізодично та вибірково, що аж ніяк не свідчить, що своїм ставленням до праці він довів своє виправлення.

Доводи апелянта, що судом належним чином не досліджена його характеристика від 23.09.2019 року та взято до уваги лише наявність 6 стягнень, а не 3 заохочень, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами провадження, оскільки, суд оцінив всі обставини, які можуть вплинути на рішення про умовно-дострокове звільнення в тому числі вказану характеристику і довідку в цілому та дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення спільного подання начальника Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» та голови спостережної комісії при Роменській районній державній адміністрації Сумської області відносно засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення.

Також, неможливо не брати до уваги той факт, що засудженого ОСОБА_7 17 червня 2013 року та 10 березня 2016 року вже було звільнено умовно - достроково з місць позбавлення волі, проте останній в період умовно-дострокового звільнення вчиняв нові злочини. Вказане свідчить, що навіть при наявній характеристиці від 23.09.2019 року на яку посилається апелянт в якій мають місце позитивні тенденції, однак з урахуванням вищевказаних обставин, не доводить про те, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Визнання засудженим факту його неодноразового умовно-дострокового звільнення в своїй апеляційній скарзі та доводи, що він за це вже був покараний також не створюють у нього готовність до самокерованої, правослухняної поведінки в суспільстві та не можуть свідчити, що він став на шлях виправлення.

Інших достатніх даних на підтвердження факту свого виправлення засуджений ОСОБА_7 не навів ні в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою й належним чином вмотивованою та підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом для її зміни або скасування під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні спільного подання начальника Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» та голови спостережної комісії при Роменській районній державній адміністрації Сумської області відносно засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4