Номер провадження: 11-сс/813/430/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , діючого в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 31.08.2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000059, внесеному до ЄРДР 15.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 31.08.2018 року задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 та накладено арешт на нерухоме майно (квартиру), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Своє рішення про накладення арешту на майно, слідчий суддя мотивував тим, що незастосування заборони на використання вказаного майна, може привести до наслідків, які перешкоджатимуть кримінальному провадженню.
Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_8 , діючий в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді про арешт нерухомого майна від 31.08.2018 року, а саме квартири, розташованої по АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 не брав участі у судовому засіданні, на якому було прийнято ухвалу слідчого про арешт майна. Апелянт є добросовісним набувачем арештованої квартири. З 07.09.2018 року і по теперішній час відкрито володіє квартирою, сплачує комунальні платежі та несе усі інші експлуатаційні видатки. Арештовуючи майно в рамках досудового розслідування, слідчий суддя обмежив права скаржника на відчуження та розпорядження майном як власника.
Зазначає, що рішенням слідчого судді про арешт вказаної квартири обмежено його право на відчуження та розпорядження його майном як власника та заподіяно шкоду його інтересам, оскільки ним здійснюється покриття видатків на утримання та поліпшено стан нерухомого майна, з метою належного утримання, експлуатації та забезпечення цільового призначення своєї власності.
Стверджує, що посилання органу досудового розслідування на можливе відчуження майна власником є недостатньою підставою для накладення арешту на його квартиру.
На його думку, слідчим суддею необґрунтовано необхідність накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів, формально здійснено послання в оскаржуваній ухвалі на норми КПК України та безпідставно накладено арешт на квартиру.
Крім того, вважає, що внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування щодо несвоєчасного внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після набрання оскаржуваною ухвалою законної сили, він придбав у власність квартиру, яка перебуває під арештом.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи власника майна та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Мотиви суду.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).
Перевіривши матеріали судового провадження, апеляційним судом встановлено, що під час розгляду клопотання прокурора слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод, що потягнуло за собою прийняття невмотивованого та необґрунтованого рішення.
Так, з поданого слідчому судді клопотання прокурора убачається, що органом досудового розслідування проводиться розслідування кримінального провадження №0000052 від 30.07.2018 року за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння нерухомим майном, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
В ході досудового розслідуванні встановлено, що невстановлені особи, використовуючи підроблені документи, посвідчують в установленому законом порядку правочини, відповідно до яких зацікавлені особи у подальшому набувають право власності.
Так, відповідно до клопотання, 31.03.2018 року до Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення від оператора «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_1 померла ОСОБА_10 , труп без ознак насильницької смерті, про що 01.04.2018 року було внесено відомості до ЄРДР за №0001148 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (природня смерть).
В подальшому 05.07.2018 року на квартиру за вищевказаною адресою, в якій померла ОСОБА_10 КП «Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» зареєстровано право власності на зазначену квартиру на ОСОБА_11 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням ЖКГ Одеської міської ради (свідоцтво від 28.01.2011 року №219124).
Однак згідно відповіді УЖКГ Одеської міської ради від 13.08.2018 року вищезазначене свідоцтво на вказану квартиру не видавалось, квартира на ім`я ОСОБА_11 не приватизувалась.
За даним фактом Одеською місцевою прокуратурою №2 15.08.2018 року було внесено відомості до ЄРДР за №0000059 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Відповідно до матеріалів клопотання прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 28.08.2018 року в рамках кримінального провадження №0000059 від 15.08.2018 року звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, в якому просив накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що слідчим суддею при вирішенні питання про накладення арешту на вищевказане майно допущено суттєві порушення вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до вимог ч.1 ст.172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Як убачається з матеріалів провадження, оскаржувана ухвала слідчим суддею постановлена без участі власника майна. Проте рішення слідчого судді в цій частині жодним чином не мотивоване, що вказує на обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо безпідставності розгляду слідчим суддею клопотання прокурора про арешт майна без власника такого майна, враховуючи, що прийняте рішення стосується безпосередньо права власності особи, яка володіє вищевказаною квартирою.
На думку апеляційного суду, саме по собі посилання прокурора в прохальній частині клопотання про арешт майна про його розгляд без виклику особи, яка є його власником, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, не є безумовною підставою для проведення такого розгляду слідчим суддею без участі власника майна, на яке прокурор просив накласти арешт.
Крім того, апеляційний суд констатує, що оскаржувана ухвала слідчого судді, всупереч вимогам п.п. 4,5 ч. 5 ст. 173 КПК України, не містить посилання на спосіб арешту майна та порядку виконання ухвали, що фактично свідчить про неможливість виконання ухвали, суперечить принципу визначеності судового рішення, не слугує забезпеченню завдань кримінального провадження, що вказує на необґрунтованість ухвали та є окремою підставою для її скасування. При цьому слідчий суддя не звернув уваги на відсутність у клопотанні прокурора зазначення способу арешту майна та безпідставно не зазначив про це в своїй ухвалі.
Також апеляційний суд доходить висновку, що рішення слідчого судді є невмотивованим, оскільки з тексту оскаржуваної ухвали убачається, що слідчий суддя обмежився лише перерахуванням встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені у клопотанні прокурора, та навів положення вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно, але належним чином не мотивував свого рішення.
Враховуючи наведене, встановлені апеляційним судом порушення вимог КПК України, допущені слідчим суддею під час розгляду клопотання прокурора, є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді.
Вирішуючи питання щодо вмотивованості клопотання прокурора про накладення арешту на квартиру та чи підлягає воно задоволенню, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Положеннями ч. 1 ст. 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Таким чином, доводи представника власника майна про те, що квартира не є речовим доказом у даному кримінальному провадженні апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на те, що у відповідності до матеріалів провадження, арештована квартира відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, оскільки є об`єктом кримінально протиправних дій, та набута кримінально протиправним шляхом.
Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що накладення арешту на квартиру, пов`язане з необхідністю встановлення обставин вчиненого правопорушення, встановлення кола осіб, причетних до скоєння зазначеного злочину, враховуючи, що підозрювана ОСОБА_11 , яка продала ОСОБА_7 зазначену квартиру, на даний час переховується, а також з метою попередження подальшого відчуження нерухомого майна.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає клопотання прокурора в частині необхідності накладення на даній стадії досудового розслідування арешту на майно обґрунтованим, оскільки, як встановлено судом, квартира є речовим доказом у даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки дійсно є об`єктом кримінально протиправних дій, та набута кримінально протиправним шляхом, що є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні.
Апеляційний суд вважає, що метою накладення арешту на майно, в даному конкретному випадку, є збереження речового доказу, з метою запобігання можливості його відчуження.
За таких обставин, доводи представника власника майна про відсутність підстав для накладення арешту на квартиру, апеляційний суд визнає безпідставними та необґрунтованими.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, з метою досягнення справедливого балансу між правами та інтересами власника майна та завданнями досудового розслідування, закріпленими в ст. 2 КПК України, виконуючи вимоги ст.170 та 173 КПК України, апеляційний суд приходить висновку про необхідність накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, апеляційний суд також враховує вимоги ст.173 КПК України, зокрема наслідки накладення арешту для власника квартири, який є добросовісним набувачем майна, та здійснює покриття видатків на утримання та яким поліпшено стан нерухомого майна, з метою належного утримання, експлуатації та забезпечення цільового призначення своєї власності, тому вважає за необхідне при накладенні арешту на майно, встановити заборону лише в частині неможливості відчуження квартири, що жодним чином не перешкоджатиме ОСОБА_7 володіти та користуватись нею.
Накладення арешту на квартиру в такий спосіб, на переконання апеляційного суду, виправдовуватиме втручання у право власності особи та буде співрозмірним із завданнями кримінального провадження, що сприятиме ефективному проведенню досудового розслідування.
Доводи апеляційної скарги щодо невчасного внесення відповідальними особами даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після набрання оскаржуваною ухвалою законної сили, в результаті чого він придбав у власність квартиру, яка перебуває під арештом, не є предметом перегляду в межах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, оскільки оскаржувана ухвала стосується лише накладення арешту на майно, в зв`яку з чим апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що дії таких осіб може бути оскаржено ОСОБА_7 в порядку, передбаченому діючим законодавством.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Приймаючи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги представника власника майна, вважає за необхідне скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу про часткове задоволення клопотання прокурора.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , діючого в інтересах ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 31.08.2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000059, внесеному до ЄРДР 15.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 та накласти арешт на нерухоме майно (квартиру), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження зазначеного майна.
Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4