Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1159/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року колегія суддів палати в кримінальних справах Житомирського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про зміну міри запобіжного заходу чи звільнення з-під варти,

в с т а н о в и л а:

Вказаною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу чи звільнення з-під варти.

Суд мотивував своє рішення тим, що КК України та КПК України не передбачено порядку та процедури розгляду слідчим суддею заяви засудженого про заміну покарання у виді довідного позбавлення волі на позбавлення волі та суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, на даний час відсутні підстави для заміни запобіжного заходу чи звільнення з-під варти засудженого ОСОБА_8 .

Не погоджуючись з прийнятим слідчим суддею рішенням, засуджений ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, зі змісту якої слідує, що він просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про зміну запобіжного заходу чи звільнення з-під варти.

Вважає ухвалу незаконною, постановленою без повного та всебічного з`ясування обставин справи. Зазначає, що суд першої інстанції порушив його права, передбачені ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини, не виконав рішення Європейського суду з прав людини, який визнав, що його засудження за вироком національного суду є незаконним.

Заслухавши доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Донецької області від 21 серпня 2001 року за ст. 69, ч. 2 ст. 17, ст. 86-1, ч. 3 ст. 142, п.п. а, „е, „з, „і, „и ст. 93, ч. 1 ст. 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Вказаний вирок суду набрав законної сили - 19.08.2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Статтею 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30 червня 1993 року № 3352-XII визначено, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 є засудженою особою (не є підозрюваним чи обвинуваченим) та відбуває покарання за вироком, що набрав законної сили і на даний час попереднє ув`язнення до нього не застосовується, а тому його вимоги про звільнення з під варти, заміну йому запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою є безпідставними.

У своє рішенні «Долгіх проти України» Європейський суд з прав людини від 11.07.2019 року визнав порушеними статтю 3 Конвенції (неналежні умови тримання під вартою) пункт 1 та підпункт «с» пункту 3 статті 6 Конвенції ( відсутність можливості отримати безоплатну правову допомогу у ВСУ), статтю 13 Конвенції (відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту щодо скарг заявника на умови тримання його під вартою у виправній колонії № 70), в іншій частині вимоги заявника визнав неприйнятними.

Відповідно до ч.3 ст. 463 КПК України заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом подається до Верховного Суду для її розгляду у складі Великої Палати.

З цього вбачається, що лише Верховний Суд у складі Великої Палати, з врахуванням встановлених міжнародною судовою установою порушень, може прийняти рішення щодо вимог ОСОБА_8 про його незаконне засудження, а не слідчий суддя, в порядку ст. 206 КПК України, оскільки судові рішення за якими він відбуває покарання є чинними.

За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про зміну міри запобіжного заходу чи звільнення з-під варти - без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: