Справа № 152/563/20
В И Р О К
іменем України

15 червня 2020 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

Справа №152/563/20
Провадження №1-кп/152/54/20

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше судимого: 31.07.2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 110 (сто десять) годин; 12.03.2015 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки шість місяців; 01.03.2018 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки, 26.07.2019 року звільненого умовно-достроково від відбування покарання у виді обмеження волі на одинадцять місяців вісімнадцять днів обмеження волі на підставі ухвали Крижопільського районного суду Вінницької області від 18.07.2019 року,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000095 05.05.2020 року,

з участю сторін кримінального провадження

зі сторони обвинувачення:

начальника Шаргородського відділу

Жмеринської

місцевої прокуратури ОСОБА_4 ,

законного представника
малолітніх потерпілих ОСОБА_5 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи раніше судимим за злочини, передбачені статтею 164 КК України, зокрема, вироками Шаргородського районного суду Вінницької області: від 31.07.2014 року за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 110 (сто десять) годин; від 12.03.2015 року за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки шість місяців; від 01.03.2018 року за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки, та будучи звільненим умовно-достроково від відбування покарання у виді обмеження волі на одинадцять місяців вісімнадцять днів обмеження волі на підставі ухвали Крижопільського районного суду Вінницької області від 18.07.2019 року, тобто маючи непогашену та не зняту у передбаченому КК України порядку судимість, з 01 жовтня 2019 року по 30 квітня 2020 року умисно, злісно ухилявся від сплати встановлених судовими наказами Шаргородського районного суду від 19.12.2012 року за №230/4737/12 та від 29.01.2013 року за №152/208/13-ц коштів (аліментів) на користь ОСОБА_5 на утримання дітей, відповідно: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.12.2012 року та з 28.01.2013 року, і до досягнення кожною дитиною повноліття, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, маючи умисел на ухилення від сплати аліментів та не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородському районному центрі зайнятості не перебуває, доходи від тимчасових заробітків не декларував та про суми заробітку і джерела доходів державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно рішення суду не виконував, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 15526 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень, що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дітей на отримання коштів від батька для забезпечення їх гармонійного розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 29.01.2013 року по 30.04.2020 року в сумі 60754,28 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.164 КК України і викладений в обвинувальному акті від 22.05.2020 року.

Начальник Шаргородського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.

Законний представник малолітніх потерпілих ОСОБА_5 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.164 КК України і викладений в обвинувальному акті від 22.05.2020 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , законного представника малолітніх потерпілих ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 та законний представник потерпілих ОСОБА_5 розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 та законному представнику малолітніх потерпілих ОСОБА_5 , що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у п.63 рішення ЄСПЛ в справі «Сітневський та Чайковський проти України» від 10.11.2016 року (остаточне 10.02.2017 року) зазначено, що «Ані буква, ані дух Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися вголос або за мовчазною згодою від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте для того, щоб відмова від цього права була визнана дієвою щодо цілей Конвенції, вона має надаватися у недвозначний спосіб та супроводжуватися хоча б мінімальними гарантіями, співмірними її значущості. Крім того, вона не повинна суперечити будь-якому важливому суспільному інтересу (див. рішення у справі «Сейдовіч проти Італії»…). Для того, щоб відмова була дієвою, має бути доведено, що заявник міг у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки (див. … рішення у справі «Ідалов проти Росії»… п. 86…)».

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати…

При судовому розгляді кримінальної справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, вирішуються судом та права сторін кримінального провадження не порушуються.

Так, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся, зазначив, що усвідомив свою провину у вчиненні злочину, готовий нести призначене судом покарання, але просить його суворо не карати.

Обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що має неповнолітніх доньок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на утримання яких Шаргородським районним судом стягнуто аліменти на підставі судових наказів у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину. Він був засуджений у 2018 році за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки і звільнився від відбування покарання умовно-достроково в липні 2019 року. На постійну роботу він не зміг працевлаштуватися, тому наймався на тимчасові заробітки, зокрема на порубку лісу і складання деревини, за що отримував заробітну плату приблизно 3000 грн. на місяць. Він не сплачував аліментів, а кошти витрачав на своє утримання, хоча мав можливість їх сплачувати. На теперішній час він усвідомив, що вчинив умисний злочин, у чому розкаюється, частково виправив свою поведінку, так як від отриманих внаслідок тимчасових заробітків доходів сплатив у рахунок заборгованості по аліментах 900 грн. за період розгляду кримінального провадження в суді. Зараз він також має тимчасові заробітки та матиме змогу сплачувати аліменти та погашати частинами заборгованість по аліментах.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.164 КК України.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею, а саме: будучи раніше судимим за злочини, передбачені статтею 164 КК України, зокрема, вироками Шаргородського районного суду Вінницької області: від 31.07.2014 року за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 110 (сто десять) годин; від 12.03.2015 року за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки шість місяців; від 01.03.2018 року за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки, та будучи звільненим умовно-достроково від відбування покарання у виді обмеження волі на одинадцять місяців вісімнадцять днів обмеження волі на підставі ухвали Крижопільського районного суду Вінницької області від 18.07.2019 року, тобто маючи непогашену та не зняту у передбаченому КК України порядку судимість, ОСОБА_3 з 01 жовтня 2019 року по 30 квітня 2020 року умисно, злісно ухилявся від сплати встановлених судовими наказами Шаргородського районного суду від 19.12.2012 року за №230/4737/12 та від 29.01.2013 року за №152/208/13-ц коштів (аліментів) на користь ОСОБА_5 на утримання дітей, відповідно: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.12.2012 року та з 28.01.2013 року, і до досягнення кожною дитиною повноліття, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, маючи умисел на ухилення від сплати аліментів та не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородському районному центрі зайнятості не перебуває, доходи від тимчасових заробітків не декларував та про суми заробітку і джерела доходів державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно рішення суду не виконував, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 15526 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень, що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дітей на отримання коштів від батька для забезпечення їх гармонійного розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 29.01.2013 року по 30.04.2020 року в сумі 60754,28 грн.

Отже, суд вважає, що ОСОБА_3 повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч.2 ст.164 КК України.

Разом з тим, суд вважає, що є зайвим та безпідставним включення до правової кваліфікації злочину, вчиненого ОСОБА_3 , прокурором, що затверджував обвинувальний акт 22.05.2020 року, такої ознаки злісного ухилення від сплати аліментів як ненадання ОСОБА_3 будь-якої іншої допомоги на утримання дітей, оскільки, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується за ч.2 ст.164 КК України, зокрема, у вчиненні того самого діяння, вчиненого особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею, тобто злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), при цьому, судовими рішеннями судовими наказами Шаргородського районного суду від 29.01.2013 року у справі №152/208/13-ц та від 19.12.2012 року у справі №230/4737/12 стягнуто саме аліменти у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на утримання дітей щомісячно і не встановлено інших видів допомоги на їх утримання.

До того ж, примітка до ст.164 КК України передбачає, що під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів)… слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця тощо).

Крім того, суд вважає, що є зайвим та безпідставним включення до правової кваліфікації злочину, вчиненого ОСОБА_3 , прокурором, що затверджував обвинувальний акт 22.05.2020 року, такої ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, як повторне ухилення від сплати аліментів, оскільки ч.2 ст.164 КК України не передбачає кваліфікуючих ознак, в тому числі, повторності.

У даному випадку повторне вчинення особою злочину може враховуватися як обставина, яка обтяжує покарання.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно тієї особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною третьою статті 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відтак, з огляду на аналіз зазначеного кримінального процесуального законодавства, суд вважає за необхідне з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, відповідно до вимог ч.3 ст.337 КПК України, виключити з обвинувачення ОСОБА_3 таку ознаку діяння обвинуваченого, як ненадання ним дітям будь-якої іншої допомоги, та таку кваліфікуючу ознаку як повторне ухилення від сплати аліментів, оскільки це покращує його становище.

Зазначене, також, узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.2 ст.164 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

Відповідно до обвинувального акту від 22.05.2020 року, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , є щире каяття.

При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, зазначену у обвинувальному акті, виходячи з наступного.

З обвинувального акту вбачається, що упродовж досудового розслідування обвинувачений визнавав вину.

В ході судового розгляду ОСОБА_3 також визнав вину у повному обсязі, а також надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 22.05.2020 року.

Також, на переконання суду, ОСОБА_3 має належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки та готовність нести кримінальну відповідальність.

При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к, з якого вбачається, що щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на розкриття злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди… Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, обвинувачений виявив бажання виправити ситуацію, що склалася, оскільки в ході судового розгляду вживав заходів до сплати наявної заборгованості по аліментах, зокрема, в сумі 900 грн., що підтвердила законний представник малолітніх потерпілих ОСОБА_5 у судових дебатах.

Відповідно до обвинувального акту від 22.05.2020 року, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , не встановлено.

Суд зауважує, виходячи з контексту цього кримінального провадження та аналізу обвинувального акту і даних про особу ОСОБА_3 щодо його попередніх судимостей, що має місце повторне вчинення ним злочину та рецидив злочинів, про що не зазначається прокурором у обвинувальному акті, але, відповідно до п.1 ч.1 ст.67 КК України, ці обставини входять до переліку обтяжуючих покарання обставин.

Проте, відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

За змістом п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити, окрім іншого, «виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення» (п.5), а також «обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання» (п.6).

Згідно з ч.1 ст.91 КПК України, в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, «подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення)» (п.1) та «обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження» (п.4).

Наведені правові норми у їх системному зв`язку указують на те, що «межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта» (ч.1 ст.337 КПК України) визначаються не тільки «формулюванням обвинувачення», але й викладеним у обвинувальному акті змістом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та визначеною в обвинувальному акті правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п.5 ч.2 ст.291 КПК України), оскільки «формулювання обвинувачення» є підсумком кримінально-правової оцінки фактичних обставин, а тому безпосередньо та нерозривно з ними пов`язане.

Цей висновок підтверджується й положеннями ч.3 ст.337 КПК України, згідно з якою з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Положення ч.1 ст.337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого вона повиннна захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).

Як зауважив Європейський суд з прав людини у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року, §112) вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є спеціальними аспектами права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Відповідно до підпункту «a» пункту 3 статті 6 Конвенції кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Підпункт «b» пункту 3 статті 6 Конвенції гарантує обвинуваченому «достатній час і можливості для підготовки свого захисту» і, отже, передбачає, що суть діяльності щодо захисту його інтересів може включати все «необхідне» для підготовки до основного судового розгляду. Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист відповідним чином і без обмеження можливості висувати всі доречні доводи захисту в суді першої інстанції і, таким чином, впливати на результат розгляду.

Зокрема, в названій справі ЄСПЛ дійшов висновку (окрім іншого), що заявниці не була надана адекватна можливість для підготовки свого захисту у зв`язку з невизначеністю щодо точних фактичних обставин її дій або бездіяльності, які ставилися їй у провину в протоколі про адміністративне правопорушення та які згодом були уточнені в судовому рішенні, а отже заявниця не була належно повідомлена «про характер і причини висунутого їй звинувачення» і не мала «достатнього часу і можливостей» для підготовки свого захисту.

Хоча обставини справи «Малофєєва проти Росії» істотно відрізняються від обставин даного кримінального провадження, наведена позиція ЄСПЛ, так чи інакше, указує, що важливим аспектом права обвинуваченого «бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього» та «мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту» є те, що обвинувачений повинен бути поінформований не тільки про правову кваліфікацію його дій, але й про фактичні обставини діяння, яке ставиться йому у вину.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.11.2019 року у справі №556/588/18, ст.67 КК України містить перелік різних за характером обставин, що обтяжують покарання. Одні з них становлять певні фактичні обставини, які безпосередньо та нерозривно пов`язані з відповідним діянням (наприклад, «вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів» (п.13 ч.1 ст.67 КК України) тощо). Інші або являють собою оціночні поняття, у світлі яких необхідно оцінювати фактичні обставини злочину (наприклад, «тяжкі наслідки, завдані злочином» (п.5 ч.1 ст.67 КК України) та інші), або пов`язані з особою потерпілого (наприклад, пункт 6-1 ч.1 ст.67 КК України) чи іншими обставинами, що обумовлені не діянням як таким, а іншими фактами (скажімо, попередньою судимістю, що указує на існування повторності чи рецидиву злочинів п.1 ч.1 ст.67 КК України) тощо.

Верховний Суд вважає в цілому правильною існуючу судову практику, що ґрунтується на рекомендаціях п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з яким рішення суду про визнання тих чи інших обставин такими, що пом`якшують або обтяжують покарання, «має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку».

Разом із тим, в контексті обставин цього кримінального провадження, враховуючи, що повторне вчинення особою злочину та рецидив злочину не зазначені в обвинувальному акті в переліку обставин, що обтяжують покарання, і не указані при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, то вихід судом за межі судового розгляду, визначені у ст.337 КПК України, та зазначення обставин, що обтяжують покарання, не відповідатиме вимогам ч.1 ст.337 КПК України.

Відтак, обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відсутні.

ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання характеризується негативно, як особа, що вживає спиртні напої, не працевлаштовується (а.с.50).

На обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра Шаргородської ЦРЛ ОСОБА_3 не перебуває (а.с.49).

Також, ОСОБА_3 раніше судимий та вчинив злочин, будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання у виді обмеження волі на 11 місяців 18 днів за вироком Шаргородського районного суду від 01.03.2018 року, яким його було засуджено за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки (а.с.43-44).

Відтак, покарання ОСОБА_3 слід призначати за правилами ст.71 КК України.

Таким чином, з урахуванням пом`якшуючої покарання обставини та відсутності обтяжуючих покарання обставин, особи винного, з урахуванням думки законного представника малолітніх потерпілих ОСОБА_5 , яка вважає, що ОСОБА_3 зобов`язаний утримувати дітей та сплачувати аліменти на їх утримання і просить покарати обвинуваченого за злісне ухилення від сплати аліментів, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді обмеження волі.

Призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання за ч.2 ст.164 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільні позови у кримінальній справі не заявлялися.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.2 ст.164 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, за якою засудити його до покарання у виді обмеження волі на строк два роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 01.03.2018 року п`ять місяців обмеження волі і остаточно ОСОБА_3 призначити покарання у виді обмеження волі на строк два роки п`ять місяців.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1