Номер провадження: 11-сс/813/927/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ТОВ «МАЙНІЧІ» ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу директора ТОВ «МАЙНІЧІ» ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0004375 від 17.08.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 270, ч.2 ст.172 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року задоволено клопотання слідчого слідчої групи СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, яке було вилучено в ході проведення невідкладного обшуку в готелі «КРОКОДИЛ», який розташований за адресою: м.Одеса, вул.Водопровідна, 1А/1, який згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві власності належить ТОВ «МАЙНІЧІ».
Своє рішення про накладення арешту на зазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що постановою слідчого від 18.08.2019 року майно, яке було вилучено під час обшуку було визнано речовими доказами в рамках кримінального провадження, тому існує необхідність в забезпеченні його збереження.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, директор ТОВ «МАЙНІЧІ» ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року про накладення арешту на майно.
Доводи обґрунтовує тим, що обшук було проведено 18.08.2019 року без дозволу суду на підставі ч.3 ст.233 КПК України, однак для обшуку були відсутні підстави невідкладності. Слідчий ОСОБА_9 , який проводив обшук, діяв згідно протоколу обшуку, в якості слідчого СУ ГУНП в Одеській області, а не як слідчий слідчої групи. В протоколі обшуку не вказано серійний номер (характеристики) відеокамери та носія, в порушення вимог ч. 10 ст. 236 та п.1 ч.3 ст. 104 КПК України. Обшук проведений без представника власника приміщення та підозрюваного. Суд не перевірив, кому саме належить приміщення, в якому проводився обшук, та не встановив, що воно не належить ОСОБА_6 . Жодний документ з переліку в оскаржуваній ухвалі ніяким чином не пов`язаний з пожежею в «ГОТЕЛЬ ПАРОВОЗ».
Доповнивши доводи апеляційної скарги вказав, що визначення слідчого судді, який повинен був розглядати клопотання про арешт майна був здійснений в порушення вимог закону.

До початку розгляду від прокурора, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі.
З`ясувавши думку представника власника майна, який не заперечував проти апеляційного розгляду за відсутності прокурора, з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, відповідно до яких неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності прокурора.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги з доповненнями та просив її задовольнити; врахувавши позицію прокурора, зазначену у поданій до апеляційного суду заяві щодо законності прийняття слідчим суддею рішення; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як убачається з поданого слідчим клопотання, у кримінальному провадженні №0004375 від 17.08.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 270, ч.2 ст.172 КК України, здійснюється досудове розслідування за фактом виниклої пожежі, яка сталася 17.08.2019 року близько 01 години 54 хвилин у приміщенні готелю «ТОКІО СТАР», розташованому за адресою: вул. Водопровідна, 1/1, м. Одеса, у зв`язку з порушенням вимог пожежної безпеки, в результаті якої загинуло 9 осіб.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 270 КК України, який є власником готелю «ТОКІО СТАР», де сталася пожежа.
Власником готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований поряд з місцем події, за адресою: вул. Водопровідна, 1А/1, м. Одеса, є ТОВ «МАЙНІЧІ», яке належить ОСОБА_6 , та як зазначено в клопотанні слідчого цей готель є неофіційним корпусом готелю «ТОКІО СТАР».
18.08.2019 року в ході проведення невідкладного обшуку у готелі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за вищевказаною адресою, було виявлено та вилучено майно (чорнові записи на аркушах паперу, копії 2-х паспортів двох громадян України, папка, зошити із записами, гостьові карти з чеками, ключі від номерів готелю « ІНФОРМАЦІЯ_2 »).
В клопотанні слідчий, пославшись на загальні вимоги КПК України, які регулюють порядок накладення арешту на майно, вказав підставою накладення арешту лише те, що вилучене майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, та з метою збереження речових доказів, які мають важливе значення у даному кримінальному провадженні, вважав за необхідне накласти арешт на таке майно. Однак до клопотання не долучено даних на підтвердження того, що вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому клопотання не містить належного обґрунтування того, що вказане майно дійсно має відношення до кримінального провадження та є речовим доказом.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно клопотання обшук проведено в іншому приміщенні, а не в тому, де сталася пожежа. При цьому в клопотанні слідчий не навів переконливих доводів щодо необхідності накладення арешту на вилучене в ході обшуку у готелі «КРОКОДИЛ» майно. Слідчий лише вказав, що власником даного готелю є підозрюваний ОСОБА_6 .
Також слідчий просив накласти арешт на гостьові карти готелів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (15 карток), «КРОКОДИЛ» (4 аркуші), «ГОТЕЛЬ ПАРОВОЗ» (1 картка), з чеками про оплату та інформацією щодо заселення/виселення клієнтів готелю, однак органом досудового розслідування не було конкретизовано інформацію щодо власників цих карток та не зазначено, яке вони мають доказове значення у даному кримінальному провадженні.
Зазначені вище обставини свідчать про невідповідність клопотання слідчого вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.
Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, слідчий суддя безпідставно послався лише на обставини, викладені в клопотанні слідчого, та норми кримінального процесуального закону, якими закріплено порядок розгляду клопотання про накладення арешту на майно.
Слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання вимогам кримінального процесуального закону та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків.
При цьому, постановлена слідчим суддею ухвала не містить належного обґрунтування прийнятого ним рішення, що вказує на формальний підхід до розгляду клопотання та допущення слідчим суддею істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою необхідність скасування ухвали.

Висновки апеляційного суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, які у відповідності до вимог ст. 409 та 412 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого судді.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргудиректора ТОВ «МАЙНІЧІ» ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0004375 від 17.08.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 270, ч.2 ст.172 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого слідчої групи СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_8 , про накладення арешту на майно, яке було вилучено в ході проведення обшуку в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: м.Одеса, вул.Водопровідна, 1А/1, який згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві власності належить ТОВ «МАЙНІЧІ», повернути прокурору процесуальному керівнику у даному кримінальному провадженні для усунення недоліків клопотання протягом 72 годин з моменту отримання прокурором копії ухвали апеляційного суду.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4