Номер провадження: 11-кп/813/1169/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001883 від 12.09.2019 року, відносно обвинуваченого:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Багдад Республіки Ірак, громадянин України, іракець, приватний підприємець, раніше не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2009 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,-

встановив:
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 року, під час підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні №0001883 від 12.09.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, обвинуваченому продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів, а саме до 06.04.2020 року.

Мотивуючи прийняте рішення районний суд послався на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення та існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений може здійснити дії на переховування від суду; іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки обвинувачений після вчинення злочину не надав допомоги потерпілій, залишив місце вчинення злочину, був затриманий за межами м. Одеси; може вчинити інше кримінальне правопорушення; може незаконно впливати на свідків, експерта у кримінальному провадженні, з огляду на тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку доведеності його вини.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисники обвинуваченого ОСОБА_9 адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких наводячи аналогічні доводи, просять скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 року та звільнити ОСОБА_9 з під варти. Захисники посилаються на те, що під час проведення підготовчого судового засідання, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд безпідставно застосував положення ч. 3 ст. 331 КПК України, зокрема розглянув питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу без письмового клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, а клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишив без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили їх задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання прийняття апеляційної скарги на судове рішення, постановлене в підготовчому судовому засіданні про обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого, апеляційний суд враховує рішення Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13 червня 2019 року, яким визнано неконституційним положення ч.2 ст.392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Отже, зазначеним рішенням Конституційний Суд України визнав, що необхідність продовження строку тримання під вартою повинна бути предметом дослідження не тільки суду, який розглядає справу по суті, а перевірити таке рішення суду першої інстанції може й апеляційна інстанція. При цьому, цим рішенням не вирішено питання щодо можливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого в підготовчому судовому засіданні.
Апеляційний суд, з метою усунення диспропорції права сторони захисту на апеляційне оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час підготовчого судового провадження та ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого в підготовчому судовому засіданні, та надання стороні захисту права доступу до правосуддя, реалізації права на судовий захист, що включає в себе, зокрема, право на апеляційний перегляд справи, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу захисників по суті.
Перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_9 обвинувачується у замаху на вбивство, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

За змістом ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, районний суд дотримався вимог ст.ст. 177, 178, 183, 315 КПК України, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 .

Згідно з ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими підчас судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ч.1 ст.183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Як встановлено апеляційним судом, 05.12.2019 року, до Київського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт №0001883 від 12.09.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

10.12.2019 року Київським районним судом м. Одеси, в підготовчому судовому засіданні, задоволено клопотання прокурора та постановлено ухвалу про обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відкладено підготовче судове засідання на 06.02.2020 року.

06.02.2020 року в підготовчому судовому засіданні, у зв`язку з тим, що строк дії попередньої ухвали суду щодо обрання запобіжного заходу закінчувався 08.02.2020 року, прокурором було заявлено письмове клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Одночасно, судом було поставлене на обговорення питання щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Сторона захисту заперечувала проти продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та наполягала на тому, що суд не вправі вирішувати питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою в порядку ст.331 КПК України, а з урахуванням того, що прокурор подав клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою з недотриманням процесуального строку подання такого клопотання, суд не мав права його розглядати.

За результатами проведеного підготовчого засідання, районний суд ухвалив рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, та одночасно залишив без розгляду клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відклав підготовче судове засідання на іншу дату.

Апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду щодо продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Твердження сторони захисту про те, що на стадії підготовчого судового провадження районний суд не мав права застосовувати положення ст.331 КПК України та продовжувати строк дії запобіжного заходу, оскільки в підготовчому судовому засіданні суд мав право лише, обрати, змінити або скасувати такий запобіжний захід, а тому оскаржувана ухвала районного суду є незаконною, апеляційний суд визнає не обґрунтованими.

Підстави та порядок застосування примусових заходів, які обмежують конституційне право людини на свободу та особисту недоторканність, зокрема у кримінальному провадженні, закріплені у Кримінальному процесуальному Кодексі.

Як зазначено у статті 2 цього Закону, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у Кодексі передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 Кодексу).

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Вказаним розділом передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів.

Виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК України терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання - є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження - вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.

Зазначене тлумачення наведених положень КПК України викладене в Постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №505/2898/19.

Водночас, порядок проведення підготовчого провадження в суді першої інстанції регламентується Главою 27 КПК України.
Відповідно до ст. ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Статтею 315 КПК України передбачено порядок вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КПК України якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду. З метою підготовки до судового розгляду суд вирішує питання і вчиняє інші дії, необхідні для підготовки до судового розгляду.

Частиною 3 ст. 315 КПК України передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ КПК України.

10.12.2019 року Київський районний суд м. Одеси, в підготовчому судовому засіданні, задовольнив клопотання прокурора та прийняв рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, але не завершив підготовче провадження та відклав підготовче судове засідання на 06.02.2020 року.

В судовому засіданні 06.02.2020 року районний суд фактично не прийняв жодного рішення, з переліку рішень передбачених ст. 314 КПК України, зокрема обвинувальний акт не був призначений до розгляду, оскільки стадія підготовчого судового провадження завершена не була, а судове засідання було відкладено.

Вирішуючи питання щодо законності прийнятого районним судом рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, апеляційний суд враховує, що Рішенням Конституційного Суду №1-р/2017 від 23.11.2017 року визнано неконституційним положення третього речення частини третьої цієї ж статті, яким передбачалось, що за відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Однак з матеріалів судового провадження вбачається, що в підготовчому судовому засіданні, 06.02.2020 року, прокурором фактично було подано письмове клопотання про обрання запобіжного заходу, а також одночасно заявлено усне клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, про що зазначено в оскаржуваній ухвалі суду. Даний факт не заперечує сторона захисту. Клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу було залишено судом без розгляду.

За таких підстав, слід констатувати, що районний суд, приймаючи до уваги відсутність в діючому КПК України визначеного процесуального порядку вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу на стадії підготовчого провадження у випадку коли такий запобіжний захід був обраний судом на цій же стадії, вірно застосував положення ч.6 ст.9 КПК України та ст.331 КПК України.

Одночасно, апеляційний суд констатує, що за даних конкретних обставин перебігу підготовчого судового засідання, розгляд якого не був завершений, районний суд не мав права розглядати клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії підготовчого судового засідання, оскільки такий запобіжний захід був обраний раніше на цій же стадії, а строк дії попередньої ухвали суду, якою був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, станом на 06.02.2020 року, ще не закінчився.

06.02.2020 року, в підготовчому судовому засіданні районний, суд, виконуючи вимоги процесуального закону щодо забезпечення виконання загальних засад кримінального судочинства, вірно врахувавши положення ч.6 ст.9 КПК України, по-перше з метою забезпечення прав обвинуваченого на свободу, поставив на обговорення питання про доцільність подальшого тримання останнього під вартою, вислухав усне клопотання та доводи прокурора про необхідність продовження цього строку, надав можливість стороні захисту висловити свої доводи щодо продовження строку тримання під вартою, та ухвалив рішення про продовження строку дії запобіжного заходу на стадії підготовчого провадження.

Таким чином, оскаржуване рішення районного суду, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, зокрема, необхідності вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії підготовчого судового провадження, яке не було завершене, який було обрано на цій же стадії раніше, а також в зв`язку з неоднозначністю регулювання даного питання в діючому КПК України, на думку апеляційного суду, не суперечить Рішенню Конституційного Суду №1-р/2017 від 23.11.2017 року, відповідно до якого запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою ст.29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на стадії підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

Оскаржуване рішення суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.12.2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

При цьому, сторона захисту не заперечує, що районний суд, саме після заявленого прокурором клопотання поставив на обговорення питання про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з`ясував думку учасників процесу та вирішив питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому.

Щодо продовження районним судом строку тримання під вартою, що обмежений граничним терміном дії ухвали, враховуючи наявну практику ЄСПЛ, яка поряд з визначеннями законних випадків тримання особи під вартою та процесуальних гарантій обрання та продовження застосування таких запобіжних заходів та однозначно забороняє «автоматичне» продовження застосування тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що районний суд під час підготовчого судового засідання, з урахуванням не завершення цієї стадії судового провадження мав право поставити перед сторонами провадження питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки: 1) суд на цій стадії процесу відповідає за дотримання розумних строків розгляду, 2) суд не вирішив питання щодо призначення обвинувального акта до судового розгляду або його повернення прокурору для усунення недоліків, 3) це було зумовлено необхідністю досягнення завдань кримінального провадження; 4) суд забезпечив виконання вимог ст.7 КПК України та мотивував прийняте рішення.

Враховуючи наведене, та приймаючи до уваги, що чинним кримінальним процесуальним законодавством чітко не врегульований порядок вирішення питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченого на стадії підготовчого провадження, з огляду на рішення КСУ від 23.11.2017 року та практику ЄСПЛ та відсутність тлумачень законодавця з приводу цього питання, апеляційний суд вважає посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на положення на положення ч.6 ст.9 та ч. 3 ст. 331 КПК України прийнятним, та таким, що не суперечить правовим принципам кримінального процесуального законодавства та міжнародної судової практики.

Оцінюючи відсутність в матеріалах провадження даних про зменшення ступеню заявлених раніше ризиків у кримінальному провадженні на момент вирішення питання судом про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає, що районний суд прийшов до обґрунтованого рішення про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Як убачається з матеріалів провадження ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке санкцією ч. 1 ст. 115 КК України передбачено покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі (з урахуванням ч. 2 ст. 15 КК України до 10 років), тому, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, існує ризик того, що він може здійснити спроби переховування, з метою уникнення кримінальної відповідальності за злочин, в якому він обвинувачується, що перешкоджатиме кримінальному провадженню.

Крім того, апеляційний суд враховує, що не виключений ризик того, що обвинувачений може вдатися спроб незаконного впливу на потерпілу, а також інших учасників кримінального провадження.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що існування раніше заявлених ризиків у кримінальному провадженні не зменшилося, а тому вважає вірним висновок суду першої інстанції, щодо доведеності наявності ризиків, які у сукупності з тяжкістю злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_9 , обставин та характеру вчиненого ним злочину, а також даних про особу обвинуваченого, дають достатні підстави вважати, що застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не зможе забезпечити мети заходів забезпечення кримінального провадження.

Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що рішення суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою є виправданим, у зв`язку з наявністю публічного інтересу, який переважає над повагою до особистої свободи, враховуючи наслідки для потерпілої сторони від вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 злочину, приймаючи до уваги, що статтею 3 Конституції України визнано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що районний суд під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому дотримався вимог кримінального процесуального закону України та міжнародного законодавства, врахував дані про особу обвинуваченого та фактичні обставини даного кримінального провадження, та прийняв законне рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, що в даному випадку є цілком виправданим, з урахуванням існування обґрунтованої підозри та доведених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001883 від 12.09.2019 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4