У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Казанківського відділу Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року, стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глинне, Рокитнівського району, Рівненської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- якою кримінальне провадження № 0000050 від 10.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення в кримінальному провадженні в формі приватного обвинувачення.
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
законний представник потерпілої ОСОБА_8
(в режимі відеоконференції з Казанківського районного суду
Миколаївської області)

встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду про закриття кримінального провадження скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду задоволено спільну заяву потерпілої ОСОБА_9 та її законного представника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження у зв`язку з примиренням з обвинуваченим.

Постановлено кримінальне провадження №0000050 від 10.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрити у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення в кримінальному провадженні в формі приватного обвинувачення.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що зазначена ухвала є незаконною і такою, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що суддя дійшов помилкового висновку проте, що в обвинувальному акті викладено формулювання обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, без відображення обставин, що пов`язують вчинений ним злочин із домашнім насильством. Оскільки в обвинувальному акті, в якості обтяжуючої обставини зазначено, що злочин вчинено щодо іншої особи, з якою обвинувачений перебуває у близьких відносинах, що передбачено п.6 ч.1 ст.67 КК України.

З посиланням на ст. 1,3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 р., вважає, що дії ОСОБА_6 стосовно своєї падчерки ОСОБА_9 підпадають під ознаки фізичного насильства, як однієї з форм домашнього насильства, а тому судом безпідставно закрито провадження, оскільки вказане рішення суперечить положенням п. 7 ч.1 ст. 284 КПК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

13.04.2020 року до Казанківського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні яке зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000050 від 10.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Під час підготовчого судового засідання потерпіла ОСОБА_9 та її законний представник ОСОБА_8 надали до суду спільну заяву про відмову від обвинувачення, де просили справу закрити у зв`язку з примиренням з обвинуваченим.

Ухвалою суду кримінальне провадження № 0000050 від 10.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення в кримінальному провадженні в формі приватного обвинувачення.
Приймаючи рішення про закриття кримінального провадження суддя враховував, що безпосередньо з обвинувального акту вбачається формулювання обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, без відображення обставин, що пов`язують вчинений ним злочин із домашнім насильством.
За таких обставин, суд прийшов до висновку щодо можливості задовольнити спільну заяву потерпілої та її законного представника, які добровільно відмовилися від обвинувачення, що не порушує права потерпілої та права третіх осіб, та яка примирилася з обвинуваченим, у зв`язку з чим кримінальне провадження може бути закрито.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку вимог апеляційної скарги та доповнень до неї, думку обвинуваченого та законного представника потерпілої, які вважали ухвалу суду законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими підчас судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, кримінальне провадження за ознаками вчинення злочину, передбаченого ст. 125 КК України, є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення і може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України однією із підстав для закриття кримінального провадження є відмова потерпілого, від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 06.12.2017 р., Кримінальний кодекс України доповнено статтею 126-1, яка передбачає кримінальну відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
Як встановлено судом першої інстанції, та вбачається із обвинувального акта, 09.02.2020 року близько 16 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні житлового будинку в якому він проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де в останнього на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка з неповнолітньою ОСОБА_9 , в ході якої ОСОБА_6 , реалізуючи умисел спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, наніс один удар долонею своєї правої руки по обличчю в область губи ОСОБА_9 , після чого схопив останню за шию та почав здавлювати її руками. В результаті зазначених дій, неповнолітній ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у виді: гематоми шиї справа, що відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження. Під час судового розгляду прокурором обвинувачення не змінювалось, додаткове обвинувачення не висувалось.
Зі змісту технічного носія інформації судового засідання суду першої інстанції від 16.04.2020 р., а також журналу судового засідання, вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 примирилась з обвинуваченим ОСОБА_6 та відмовилась від підтримання обвинувачення.
Враховуючи обставини, викладені в обвинувальному акті, які прокурор вважав встановленими, кваліфікацію дій ОСОБА_6 органом досудового розслідування, а також раптовий характер конфлікту, який виник між обвинуваченим та потерпілою, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність такої ознаки, як систематичність дій обвинуваченого по відношенню до потерпілої, які законодавець зазначає як ознаку домашнього насильства. До того ж, склад такого злочину, як домашнє насильство визначено ст.126-1 КК України, що є окремим злочином, та підлягає самостійній кваліфікації.
Крім того, обов`язковою умовою визнання судом злочину незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта, пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення ( у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин. За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п.19 ч.1 ст.7, частини 3,6 ст. 22 , ч.1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту забороно закриття кримінального провадження щодо злочинів, передбачених ст. 125 КК України. Встановлена у п. 7 ч.1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний з домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість від нього захищатись. Саме таку правову позицію виклала у своєму висновку Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в справі №453/225/19 провадження №51-4000кмо19 від 12.02.2020 р..
Разом з тим, матеріали кримінального провадження, а саме зміст викладених фактичних обставин вчиненого ОСОБА_6 злочину та формулювання обвинувачення, свідчать про те, що ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні злочину пов`язаного із домашнім насильством стороною обвинувачення не висувалось, а тому він не мав можливості захищатись від нього.
За наведеного, доводи прокурора про безпідставне закриття кримінального провадження, у зв`язку із відмовою потерпілої ОСОБА_9 від підтримання обвинувачення, є такими, що не заслуговують на увагу.
Посилання апелянта, на те що, в обвинувальному акті, в якості обтяжуючої обставини зазначено, що злочин вчинено щодо іншої особи, з якою обвинувачений перебуває у близьких відносинах, що передбачено п.6 ч.1 ст.67 КК України, а тому суддя дійшов помилкового висновку проте, що в обвинувальному акті викладено формулювання обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, без відображення обставин, що пов`язують вчинений ним злочин із домашнім насильством, є неспроможними, оскільки у викладі фактичних обставин правопорушення і формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, не відображенні обставини, що пов`язують вчинений ним злочин із домашнім насильством.
Посилання лише на те, що потерпіла від злочину є членом сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну законом. Для того, щоб обґрунтувати застосовність виключення щодо домашнього насильства у пункті 7 частини 1 статті 284 КПК до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.
Докази тому, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Така вимога вже висловлювалась судом, коли він зазначив, що необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо)».
Це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.
Також при вирішенні питання про застосування пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, суд має розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів.
У даному кримінальному проваджені сторона обвинувачення в обвинувальному акті стверджувала, що ОСОБА_6 вчинив злочин в результаті раптово виниклої сварки. Саме по собі таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої з боку ОСОБА_6 , мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між ОСОБА_6 і неповнолітньою ОСОБА_9 .
Суду першої інстанції не було надано відомостей, які доводили б, що потерпіла отримала спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття на його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством тощо.
За такої позиції прокурора, на якого відповідно до Закону про домашнє насильство покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, суд не мав підстав для висновку, що державні органи в цій ситуації вважали потерпілу жертвою домашнього насильства, і, відповідно, що інкримінований злочин був «пов`язаний із домашнім насильством» у значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК.
За таких обставин, твердження в апеляційній скарзі прокурора про те, що злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , пов`язаний з домашнім насильством, не ґрунтується на будь-яких обставинах, наведених у обвинувальному акті.
Порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, під час розгляду кримінального провадження, апеляційним судом не встановлено, а тому ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням вимог КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, і підстав для її скасування, як того просить апелянт, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу прокурора Казанківського відділу Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий

Судді