Ухвала

Іменем України
21 травня 2020 року

м. Київ
справа № 336/4043/14-к

провадження № 51-6553 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Молочанська Токмакського району Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, переслідуючи умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_5 шляхом обману під приводом продажу квартири, 10 квітня 2009 року, перебуваючи в належній його дружині ОСОБА_7 квартирі АДРЕСА_2 , яку орендувала ОСОБА_8 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , повідомив останньому бажання своєї дружини продати квартиру.
Будучи обізнаним про бажання подружжя ОСОБА_9 придбати вказану квартиру та знаючи, що ОСОБА_5 має для цього кошти, 13 квітня 2009 року ОСОБА_6 знову прибув до вказаної квартири та повідомив ОСОБА_5 про згоду продати йому квартиру за ціною 35 000 доларів США за умови внесення передплати в розмірі 15 000 доларів США.
ОСОБА_10 , не підозрюючи про обман з боку ОСОБА_6 , передав останньому 15 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 13 квітня 2009 року становить 115 500 грн.
Своїми діями, що виразились у повідомленні неправдивої інформації щодо продажу квартири, ОСОБА_6 заволодів грошовими коштами ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому шкоди у великих розмірах.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 ставить питання про скасування вироку місцевого й ухвали апеляційного суду та призначення нового судового розгляду у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону. На обґрунтування своїх вимог вказує про однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що апеляційний суд належним чином не надав оцінки допущеним місцевим судом порушенням, чим проігнорував вимоги ст. 367 КПК України 1960 року. Крім того, наголошує, що апеляційний суд фактично погодився з доводами, викладеними в його апеляційній скарзі, однак безпідставно дійшов висновку про неможливість скасування виправдувального вироку лише з мотивів істотного порушення прав підсудного, чим порушив право потерпілого на справедливий та неупереджений розгляд справи судом. А тому вважає, що апеляційний суд не дав належної та обґрунтованої відповіді на всі доводи його апеляційної скарги.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 не надходило.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 , вказуючи про необґрунтованість касаційної скарги потерпілого, просив залишити її без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви суду
За змістом положень ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі та додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Згідно зі ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370372 цього Кодексу.
Потерпілий у касаційній скарзі, поряд із істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону, вказує про невідповідність висновків судів, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам справи.
Виходячи з положень ст. 398 КПК України 1960 року до компетенції суду касаційної інстанції не входить перевірка обставин, зазначених у ст. 369 КПК цього Кодексу, а тому доводи касаційної скарги потерпілого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не можуть бути предметом касаційного розгляду.
Що стосується доводів касаційної скарги потерпілого про допущені судами істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 327 КПК України 1960 року виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.
Статтею 62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто з огляду на положення ст. 264 КПК України 1960 року, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, сторона обвинувачення в особі прокурора має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Разом з тим, відповідно до положень ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Висновки суду мають ґрунтуватися на доказах, розглянутих у судовому засіданні, оцінених за своїм внутрішнім переконанням, та на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.
Крім того, згідно зі ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд не встановив у діях ОСОБА_6 заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), вчиненого у великих розмірах.
Як убачається зі змісту вказаного вироку, місцевий суд з наведенням докладних мотивів обґрунтував свій висновок щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
На думку колегії суддів, місцевий суд, виконуючи вимоги статей 64, 66, 67 КПК України 1960 року, зробив ґрунтовний аналіз наявних доказів та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Вирок місцевого суду є законним і обґрунтованим та відповідає вимогам статей 323, 324, 327, 333, 334, 335 КПК України 1960 року.
А тому доводи касаційної скарги потерпілого про неповноту та однобічність судового розгляду колегія суддів вважає непереконливими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку.
Перевіряючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, апеляційний суд дійшов до переконання, що деякі доводи апеляційної скарги потерпілого є слушними, а висновки місцевого суду необґрунтованими.
Зокрема, апеляційний суд погодився з твердженням потерпілого про те, що під час постановлення вироку місцевий суд безпідставно врахував висновки апеляційного суду, викладені в ухвалі від 09 липня 2012 року, стосовно сумніву в результатах експертизи (щодо справжності розписки), оскільки такі докази (у тому числі висновки експертизи) підлягають сукупній самостійній оцінці та не повинні мати наперед встановленої сили. До того ж вказана ухвала апеляційного суду була скасована судом касаційної інстанції.
Крім того, апеляційний суд не погодився з висновками місцевого суду про те, що потерпілий ОСОБА_5 умисно продав принтер з метою позбавлення можливості слідчих органів встановити винуватість ОСОБА_6 у використанні такого пристрою для шахрайських дій (виготовлення розписок), оскільки жодних заборон для цього у потерпілого не було.
Разом з тим в ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що вказані обставини в цілому не впливають на правильність сукупності інших висновків місцевого суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, з чим погоджується і колегія суддів.
У касаційній скарзі потерпілий наголошує, що апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про неможливість скасування виправдувального вироку з мотивів істотного порушення прав підсудного, чим порушив право потерпілого на справедливий та неупереджений розгляд справи судом.
Однак колегія суддів з такими доводами не може погодитись, враховуючи, що ч. 2 ст. 367 КПК України 1960 року є імперативною нормою та забороняє апеляційному суду скасовувати виправдувальний вирок лише з цих підстав.
Таким чином, апеляційний суд, дотримуючись положень статті 365 КПК України 1960 року, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційною скаргою потерпілого, ретельно перевірив зазначені у скарзі доводи, проаналізував та дав на них достатньо переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави прийнятого рішення.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
З огляду на те, що вироком місцевого суду, який залишено без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, доводи касаційної скарги потерпілого про неправильне застосування судами кримінального закону є неспроможними, оскільки до ОСОБА_6 такий закон не застосовано.
За таких обставин, враховуючи, що істотних порушень вимог кримінально- процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу потерпілого залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 394, 396, 400-2 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд
постановив:
Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3