Дата документу 13.01.2020 Справа № 333/2030/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/480/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/2030/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 10 лютого 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Апелянт вважає, що у порушення вимог ст. 331 КПК України прокурором до суду не було подане письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою в передбаченому главою 18 КПК України порядку, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання, а ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор у клопотанні, взагалі нічим не обґрунтовані, на що суд не звернув уваги, внаслідок чого постановив незаконну ухвалу.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинувачену та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, та, крім того, просять врахувати, що ОСОБА_7 здійснює догляд за бабусею, 1940 року народження, яка хворіє, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії судового розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики, такі як можливість обвинуваченої переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, санкцією якої передбачено покарання на строк від п`яти до восьми років позбавлення волі.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачена, будучи обізнаною про ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та покарання, яке загрожує в разі визнання її винуватою, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований їй злочин.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що з метою ухилення від покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, остання може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для неї меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутою до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_7 , які полягали у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, а відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Отже, наразі існує ризик того, що обвинувачена ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 , будучи раніше шість разів судимою, у тому числі один раз за ч. 4 ст. 296 КК України та двічі за ч. 1 ст. 121 КК України, знов обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, що в цілому негативно впливає на репутацію обвинуваченої, свідчить про стабільність її антисуспільної поведінки, не заміжня, офіційно не працевлаштована, не має на утриманні неповнолітніх дітей, що у сукупності з обставинами вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, свідчить про можливість перешкоджання ОСОБА_7 кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, тобто, про наявність ризиків, передбачених п. 4, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, на думку колегії суддів, існування зазначених прокурором ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних та ці ризики виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

Доводи обвинуваченої та захисника про те, що ОСОБА_7 здійснює догляд за бабусею, 1940 року народження, яка хворіє, на думку колегії суддів, хоча й заслуговують на увагу, проте, як вважає колегія суддів, не можуть бути підставою для відмови у продовженні щодо обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у її поведінці, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування та продовження щодо неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку ОСОБА_7 .

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що питання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою було вирішене за відсутності письмового клопотання прокурора, не вказує на порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки такий порядок вирішення даного питання відповідає вимогам ч. 3 ст. 331 КПК України, відповідно до якої, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції по доводам апеляційної скарги захисника.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року, якою щодо обвинуваченої ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 10 лютого 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: