ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/637/20 Справа № 202/496/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000011 за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000011 від 27.01.2018 року на поділений об`єкт нерухомості: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя посилався на те, що клопотання є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки прокурор належним чином не обґрунтував можливість використання зазначеного об`єкту нерухомого майна як доказ у кримінальному провадженні. Письмові матеріали, додані прокурором до клопотання, не містять відомостей щодо пред`явлення будь-якій особі підозри у даному кримінальному провадженні; не містять посилань на пред`явлення цивільного позову і обґрунтованість його розміру, не визначений розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Доказів того, що ОСОБА_7 є недобросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, стороною обвинувачення також не представлено. А тому, за встановлених обставин, надані документи та зазначені в них обставини не свідчать про наявність передбачених законом обставин, що обґрунтовують необхідність накладення арешту на поділений об`єкт нерухомості: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги прокурор посилається на те, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні є достатні підстави вважати, якщо до зазначеного майна не буде застосовано арешт, то є ризики втрати цього майна - переходу права власності зазначених квартир, які безпосередньо одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено, що перелічено у ч. 2 ст. 167 КПК України.
Апелянт зазначає, що накладення арешту на вказані квартири співмірно завданій кримінальним правопорушенням шкоді, оскільки арешт накладається лише на квартири, які були отримані (зареєстровані) шахрайським шляхом.
Окрім того, не накладення арешту на зазначені квартири може призвести до їх відчуження (продажу, даруванню, передачі тощо) іншим особам, що фактично ускладнить повернення нерухомого майна їх законному власнику. Таким чином, в розумінні ч. 11 ст. 170 КПК України зазначені квартири підлягають обмеженню у виді заборони відчуження, розпорядження майном.
Також апелянт зазначив, що в даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000011 від 27.01.2018 триває, жодній особі про підозру не повідомлялось. Враховуючи, що на підставі заочного рішення суду право власності отримав ОСОБА_8 слідчими проводяться процесуальні дії щодо встановлення та допиту вказаної особи. Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 останні роки проживає на території держави Ізраїль, що може свідчити про неможливість останнього приймати участь в судовому розгляді справи №202/3523/17 та в подальшому в оформленні права власності на квартиру АДРЕСА_2 , та продажу її ОСОБА_7 . У зв`язку з цим, з метою з`ясування обставин кримінального правопорушення, встановлення місцезнаходження, допиту та проведення інших процесуальних дій з ОСОБА_8 слідчим за погодженням з прокурором направлено запит про надання міжнародної правової допомоги до держави Ізраїль. На даний час виконання запиту триває. Таким чином, стороною обвинувачення вживаються процесуальні заходи, спрямовані на встановлення усіх обставин кримінального правопорушення та притягнення винних осіб до відповідальності.
Прокурор вказав, що для накладення арешту на майно у відповідності до ст. 170 КПК України не передбачено як обов`язкової умови - наявність повідомлення про підозру, тому посилання слідчого судді на відсутність повідомлення про підозру є необґрунтованим.
Досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000011 від 27.01.2018 здійснюється за фактом заволодіння нерухомим майном, а саме: квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , шахрайським шляхом. Таким чином, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням складає вартість вказаних квартир на момент вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №4195-18 станом на 05.07.2017 складає 2 833 782,00 грн. Отже, твердження слідчого судді про не встановлення розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням є необґрунтованим.
Прокурор звертає увагу, що ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2018 року було накладено арешт на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та заборонені будь-які дії із зміни, переходу, уступки права власності на вказані квартири. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.05.2018 ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2018 залишено без змін.
Неодноразово слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено представнику власника майна у скасуванні арешту на вказане майно, який визнано доцільним та обґрунтованим.
Однак, ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2020 арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2018 на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , скасовано.
Таким чином, на протязі 2018-2020 років судом як першої, так і апеляційної інстанції арешт на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в межах кримінального провадження №0000011 визнавався обґрунтованим.
До початку судового засідання, представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість рішення слідчого судді та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що вказані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про арешт майна, слідчим суддею виконані належним чином.
Стаття 170 КПК України передбачає, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
За змістом п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна - є заходом забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У відповідності до ч. 8 ст. 170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.
З аналізу процесуальних норм закону вбачається, що слідчий, прокурор подаючи клопотання про арешт майна повинні довести завдання арешту майна, а саме те, що незастосування арешту на майно може призвести до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Доведеною повинна бути і мета щодо такого майна, передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України, зокрема: відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно із положеннями ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
На думку колегії суддів, за наслідками розгляду клопотання, слідчий суддя дійшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для його задоволення.
Як вбачається з наданих матеріалів, в провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП а Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000011 від 27.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Під час проведення досудового розслідування встановлено, що гр. ОСОБА_10 звернувся до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області із заявою про факт укладення попереднього договору від 22.01.2017 року із гр. ОСОБА_7 щодо укладення договорів купівлі-продажу квартир за адресою: АДРЕСА_3 , №№ 34, АДРЕСА_1 , а також договору завдатку, відповідно до умов якого ним передано останньому грошові кошти за купівлю в майбутньому вказаних об`єктів нерухомості вартістю 2 278 739 грн. Після укладення зазначених договорів він дізнався про наявність невирішеного спору, який перебував в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (справа № 202/3523/17), за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , на підставі заочного рішення якого від 16.06.2017 року було зареєстровано право власності за ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 201,4 м2), яке в подальшому було скасовано 04.09.2017 року, а ухвалою від 24.10.2017 року позовні вимоги залишено без розгляду.

В ході проведення досудового розслідування у зазначеному провадженні було витребувано відомості із БТІ ДМР, відповідно до яких в матеріалах інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 , міститься рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 28.07.2011 року (справа № 2-8459/11) про визнання за ОСОБА_12 права власності на квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 201,4 м2).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2017 року визнано за ОСОБА_8 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 05.07.2017 року право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстроване за ОСОБА_8 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2017 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 26.07.2017 року право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстроване за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 6939, виданий 26.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2017 року скасоване.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2017 року позовну заяву по цивільній справі № 202/3523/17 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_14 , про визнання недійсним попереднього договору оренди та зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про визнання права власності залишено без розгляду.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2018 року накладено арешт на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та заборонені будь-які дії із зміни, переходу, уступки права власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.05.2018 року ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2018 року залишено без змін.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2020 року арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2018 року на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , скасовано.

За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Метою накладення арешту є забезпечення збереження речових доказів згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б підданою необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, що отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватись відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

З огляду на зазначене, а також враховуючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власника, з урахуванням справедливої рівноваги між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи, слідчий суддя вказав, що клопотання не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки прокурор належним чином не обґрунтував можливість використання зазначеного об`єкту нерухомого майна як доказ у кримінальному провадженні. Письмові матеріали, додані прокурором до клопотання, не містять відомостей щодо пред`явлення будь-якій особі підозри у даному кримінальному провадженні; не містять посилань на пред`явлення цивільного позову і обґрунтованість його розміру, не визначений розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Доказів того, що ОСОБА_7 є недобросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, стороною обвинувачення також не представлено.

За встановлених обставин, надані документи та зазначені в них обставини не свідчать про наявність передбачених законом обставин, що обґрунтовують необхідність накладення арешту на поділений об`єкт нерухомості: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
А тому, колегія суддів повністю погоджується з висновком слідчого судді місцевого суду про відсутність законних підстав для накладення арешту на майно. Не було таких здобуто і в ході апеляційного розгляду провадження.
При цьому, усі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності оскаржуваного судового рішення не заслуговують на увагу суду оскільки, на думку колегії суддів, фактично зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла остаточного висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4