Справа № 473/1919/16-к
Провадження № 1-кп/467/34/20
У Х В А Л А

12.03.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

у ході розгляду у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка кримінального провадження по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 03.04.2015 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік, покарання не відбув
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, не одруженого, не працюючого, маючого середню спеціальну освіту, жителя АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст. 89 КК України;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 27, п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України,
клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И В:
У судовому засіданні захисник ОСОБА_9 подала клопотання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , мотивуючи його тим, що на даний час підстави щодо тримання під вартою ОСОБА_6 змінилися, ризики зменшилися. Стан здоров`я обвинуваченого з кожним днем різко погіршується, відповідно до медичної довідки СІЗО ОСОБА_6 потребує належної негайної медичної допомоги, яка не може бути йому надана в умовах тримання під вартою, також він не може утримуватися в СІЗО, ненадання чи неналежне надання медичної допомоги для ОСОБА_6 становить загрозу його життю та здоров`ю. У судовому засіданні досліджені майже всі докази, надані стороною обвинувачення та вбачається недостатність обґрунтування підозри, пред`явленої ОСОБА_6 . Ризик впливу на свідків, потерпілих у кримінальному провадженні у судовому засіданні не підтвердився. Ризики переховування від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень значно зменшилися. ОСОБА_6 не має наміру переховуватися від суду, має міцні соціальні зв`язки, постійно проживає з батьками у м.Вознесенську, має виключно позитивну репутацію і характеристики.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання захисника.

Прокурор вважала, що клопотання захисника не містить нових відомостей, тому його необхідно залишити без розгляду.

Інші учасники процесу підтримали заявлене захисником ОСОБА_9 клопотання.

Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 1 квітня 2016 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 27 травня 2016 року.

У подальшому вказаний запобіжний захід неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2020 року на строк до 16 квітня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом чи про зміну способу їх виконання.

Частиною 1 ст. 176 КПК України визначені види запобіжних заходів, якими є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою.

У порядку ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних тяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачених ч.1 ст. 263 та п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115 КК України, за які законом може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років та від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, до затримання працівниками поліції у квітні 2016 року не був працевлаштований, постійного легального доходу не мав, засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.03.2015 року за скоєння аналогічного злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та звільнений від покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік, обвинувачується у вчиненні злочинів у період іспитового строку, встановленого вироком суду, що у сукупності з суворістю покарання, яке йому загрожує у разі доведення його вини у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень, створює високий ступінь ризику вчинення нових злочинів та ризик того, що він зможе переховуватись від суду.

Таким чином, вказані дані свідчать про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, визначених судом 17 лютого 2020 року при продовженні запобіжного заходу у виді утримання під вартою, які на час розгляду даного клопотання не змінилися.

Суд не приймає до уваги доводи захисника про те, що обвинувачений постійно проживає з батьками у м.Вознесенську, має виключно позитивну репутацію і характеристики у зв`язку з тим, що зазначені обставини були враховані при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, суд зазначає, що стороною захисту не надано вагомих доказів на підтвердження того, що висунуте обвинувачення є необґрунтованим.
У даному конкретному випадку наявні реальні ознаки суспільного інтересу та необхідність забезпечення завдань кримінального провадження (ст.2 КПК України), які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого, так як ОСОБА_6 обвинувачується, як вже було зазначено, у вчинені особливо тяжкого злочину та тяжкого злочинів, які призвели до смерті людини з застосуванням вогнепальної зброї.
Сукупність обставин, в яких він обвинувачується та особистість ОСОБА_6 істотно підвищують ступінь і характер суспільної небезпеки діяння, тому відносно нього не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, так як наявні у матеріалах клопотання дані підтверджують наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що у разі обрання обвинуваченому виду запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою у виді домашнього арешту, вказане не забезпечить належного виконання останнім його процесуальних обов`язків.

Отже, застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за вказаних обставини справи та серйозністю висунутого проти нього обвинувачення, з урахуванням встановлених ризиків, на думку суду, не є надмірними та такими, що принижують його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, обґрунтовуючи заявлене клопотання, захисник у відповідності до частини 5 статті 201 КПК України послалася як на нові обставини, які не розглядалися судом, вказані у медичній довідці, виданій комісією лікарів у складі: начальника медичної частини СІЗО ОСОБА_10 та лікаря інфекціоніста СІЗО ОСОБА_11 , про те, що ОСОБА_6 потребує належної негайної медичної допомоги, яка не може бути надана йому в умовах тримання під вартою, також він не може утримуватися в СІЗО. Ненадання чи неналежне надання медичної допомоги для ОСОБА_6 є загрозою для його життя та здоров`я.

Надана захисником медична довідка від 27 лютого 2020 року, підписана начальником медичної частини ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» ОСОБА_10 та лікарем-інфекціоністом ОСОБА_12 містить інформацію щодо неодноразових скарг обвинуваченого ОСОБА_6 на болі в черевній області та попереку, слабість після прибуття до СІЗО протягом 2016 -2020 років. Вказано, що ОСОБА_6 потребує обстеження та лікування в умовах стаціонару з метою встановлення діагнозу та подальшої тактики ведення хворого, не може отримати належне лікування в умовах утримання в СІЗО і не може утримуватися в СІЗО.
У вказаній медичній довідці також вказано, що за рішенням комісії ЛКК ТОВ «Клініка-Інтер» від 05 листопада 2018 року встановлено, що в умовах СІЗО ОСОБА_6 не може бути надана кваліфікована медична допомога відповідно до його захворювань, ОСОБА_6 потребує госпіталізації в лікарняний заклад для стаціонарного лікування, ненадання чи належне надання для ОСОБА_6 є загрозою для його життя та здоров`я, ОСОБА_6 не може триматися під вартою.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього в СІЗО створюється медична частина, яка є її структурним підрозділом.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.
Однак, з урахуванням того, що вказана довідка не містить інформації про те, що лікарі медичної частини СІЗО вживали вказані вище заходи, передбачені наказом Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я, суд переконаний, що на даний час відсутні достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 реалізував право на вільний вибір лікаря, а установа попереднього ув`язнення сприяла йому у цьому у порядку, визначеними вказаними нормативно-правовими актами.
Відповідно, підстави заявленого захисником клопотання, є недоведеними.
За такого, суд вважає, що сам по собі незадовільний стан здоров`я обвинуваченого не є тією визначальною обставиною, яка б давала можливість обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що усі наведені обставини у їх сукупності не дають достатніх підстав застосувати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 331, 371-372 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченого ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів з моменту її проголошення через Арбузинський районний суд Миколаївської області.
Повний текст ухвали проголошений 13 березня 2020 року о 8 годині 30 хвилин.

Головуючий: суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3