Провадження № 1-кп/727/113/20
ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ЧЕРНІВЦІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 р. Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі: Головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001705 від 04.08.2019 року по обвинуваченню: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чернівці, українки, громадянки України, зареєстрованої і фактично проживаючої по АДРЕСА_1 , з середньо-спеціальною освітою, не заміжньої, не працюючої, студентки, раніше не судимої - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,-

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5 і в її інтересах представника, адвоката ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_3

захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої

цивільних позивачів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в їх відповідно, інтересах представника, адвоката ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И В:
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_3 04.08.2019р., приблизно о 01.44 годині ночі, керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan» модель «Juke», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Героїв Майдану в м. Чернівці, зі сторони проспекту Незалежності у напрямку вул. Щербанюка м. Чернівці; перебуваючи в межах нерегульованого перехрестя вулиць Героїв Майдану та П. Каспрука м. Чернівці, проявивши неуважність та самовпевненість у своїх діях, не врахувавши дорожньої обстановки, почала виконувати маневр звороту ліворуч, при цьому не переконавшись, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху; не надала перевагу в русі автомобілю марки «Daewoo» модель «Lanos», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , в якому на той час знаходилися в якості пасажирів - потерпіла ОСОБА_5 та двоє жінок ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , який рухався по вул. Героїв Майдану м. Чернівці у зустрічному напрямку, в результаті чого допустила зіткнення з транспортним засобом ОСОБА_10 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пасажиру автомобіля марки «Daewoo» модель «Lanos»,. державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , завдані ушкодження у вигляді: ділянки пігментації (як наслідок загоєння садна) в нижньому-зовнішньому квадраті лівої сідниці; рубці (як наслідок загоєння забійних ран): в лобній ділянці по центру з переходом на тім`яну ділянку по центру; на тильній поверхні правої стопи в проекції 1 плюснової кістки; струс головного мозку; лінійний перелом суглобової поверхні зліва СІ хребця без зміщення уламків, які у відповідності до висновку СМЕ №809 екс від 28.08.2019р. відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що потягли довготривалий розлад здоров`я ОСОБА_10 , а саме завдані тілесні ушкодження у вигляді: синців: по внутрішній поверхні правого плеча в середній і нижній третинах, з переходом на внутрішню поверхню правого ліктьового суглобу; по зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині; ділянки пігментації рожевого кольору (як наслідок загоєння саден); по передній-верхній поверхні лівого плечового суглобу; по передній поверхні грудної клітки зліва в проекції зовнішнього краю лівої ключиці в кількості 2-х; по передній-зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині; по передній поверхні лівого колінного суглобу; по передній - внутрішній поверхні лівої гомілки в верхній третині в кількості 2-х; рани забійної в ділянці лівої вушної раковини на межі середньої та нижньої третин; синця по передній поверхні правого колінного суглобу; ділянки пігментації рожевого кольору (як наслідок загоєння саден) по передній поверхні правого колінного суглобу з переходом на нижню третину правого стегна, в кількості 2- х; стрес перелому медіального виростку правої стегнової кістки; розриву правого медіального меніску, повного розриву передньої правої хрестоподібної зв`язки, часткового розриву правої медіальної колатеральної зв`язки, часткового розриву медіальної зв`язки правого надколінника, які у відповідності до висновку СМЕ №799 екс від 15.08.2019р. відносяться в своїй сукупності до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я. Дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_3 скоїла в результаті порушення та невиконання вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 16.13 встановлених "Правилами дорожнього руху України", затверджених постановою Кабінету міністрів України за №1306 від 10 жовтня 2001 р. та введених в дію з 01 січня 2002 р., які вимагають від водія, зокрема:

п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 16.13 Перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч. Цим правилом повинні керуватися між собою і водії трамваїв.

Обвинувачена ОСОБА_3 в судовому засіданні надала показання про те, що 04.08.2019р., приблизно о 01 - 02 годині ночі, керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan» модель «Juke», номерний знак НОМЕР_1 , рухалася по вул. Героїв Майдану в м. Чернівці, зі сторони проспекту Незалежності в напрямку вул. Щербанюка м. Чернівці. Наближаючись до нерегульованого перехрестя вулиць Героїв Майдану та П. Каспрука м. Чернівці, вона не розрахувала швидкість і будучи метрів за 100 побачила зустрічний автомобіль, який рухався в попутному напрямку і який вона не пропустила, в результаті чого сталася аварія. Пояснила, що коли вона повертала, світлофор міготів жовтим кольором та саме її неуважність, самовпевненість стали причиною зіткнення. Вказала в показах, що автомобілем вона керує нетривалий проміжок часу, машину їй було подарувано, оскільки на даному автомобілі вона мала возити маму в лікарню. В показах зазначила, що вину у пред`явленому обвинуваченні вона визнає і те, що порушила пункти правил дорожнього руху 1.5, 2.3, 16.13. Пояснила, що інших зустрічних транспортних засобів, які б їй заважали чи обмежували рух на дорозі, не було. В показаннях вказала, що одразу ж після ДТП вона повідомила страхову компанію про страховий випадок, а тому вважає, що майнову шкоду потерпілим та цивільним позивачам має виплачувати страхова компанія, а моральну шкоду визнала частково та готова оплатити від 5000 до 10.000 грн. В скоєному щиро розкаялася, пояснила, що сприяла органу досудового розслідування у розкритті злочину, просила пробачення в потерпілих, та просила її не позбавляти волі і керування транспортним засобом.

Крім повного визнання вини, обвинувачена ОСОБА_3 повністю погодилася із пред`явленим їй обвинуваченням та зі усіма доказами по справі, що були зібрані в процесі досудового слідства та підтверджують її вину у вчиненні інкримінованого злочину; просила справу розглянути в спрощеному порядку

Показання обвинуваченої ОСОБА_3 відповідають фактичним обставинам, кваліфікації її дій які, відповідно ніким із учасників кримінального судового провадження, не оспорюються.

Відповідно ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, в силу даної норми закону, судом роз`яснено обвинуваченій, іншим учасникам процесу, що вони будуть позбавлені права оскаржити обставини в апеляційному порядку за пред`явленим обвинуваченням. Обвинувачена ОСОБА_3 підтвердила зрозумілість їй роз`яснення вказаної норми закону, потерпілий ОСОБА_10 , в його інтересах представник, адвокат ОСОБА_13 , потерпіла ОСОБА_5 , цивільні позивачі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в їх відповідно, інтересах представник, адвокат ОСОБА_6 не заявили клопотань про допит свідків, повного дослідження доказів в справі; просили кримінальне провадження розглянути в спрощеному порядку, їх законні права і інтереси порушено не буде. За наведених підстав, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу, не оспорюються.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце судового розгляду справи, суду останнім надано письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, просив, покарання обвинуваченій винести на розсуд суду, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

У відповідності до ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Суд, заслухавши думку прокурора, інших учасників процесу, вважає, що судовий розгляд можливо провести без участі потерпілого ОСОБА_10 .

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 під присягою надала покази про те, що вона разом з подругами ОСОБА_12 та ОСОБА_11 04.08.2019 року поверталися з нічного клубу, викликали таксі, за кермом був водій ОСОБА_14 , автомобіль під керуванням якого рухався по вул. Героїв Майдану м. Чернівці та проїжджаючи перехрестя з вул.. П. Каспрука м. Чернівці вона відчула сильний удар, зрозуміла, що сталося ДТП. Пояснила, що її та подруг з водієм було доставлено в лікарню, де вона тривалий період часу лікувалася, в неї мало місце ряд чисельних переломів, - позвоночника та ноги. Увесь курс лікування був оплачений нею самостійно. Вказала в показах, що ОСОБА_15 приходила до лікарня на 3 й день просила показати їй чекі і повідомила, що лише в цьому разі вона щось оплатить, сказала, що не відомо хто ще винен в аварії. Зазначила в поясненнях про те, що на період її лікування, вдома у неї залишалися малолітні діти самі, так як родичів в місті вона не має. Просила, задовольнити заявлений нею цивільний позов та призначити обвинуваченій суворе покарання.

Аналогічні пояснення надали відповідно і ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , та як цивільні позивачі в повному обсязі підтримали заявлені ними цивільні позови, які просили задовольнити.

Наведені докази, у своїй сукупності, дають суду підстави вважати, що дії обвинуваченої ОСОБА_3 вірно кваліфіковано за ч.1 ст. 286 КК України, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що вона вчинила порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. У суду немає підстав сумніватися у правдивості та об`єктивності показань потерпілої, наданих стороною обвинувачення письмових доказів, оскільки вони у взаємозв`язку доводять вину обвинуваченого у пред`явленому обвинувачені. При цьому, судом звертається увага, що стороною захисту докази сторони обвинувачення не оспорювалися.

Аналіз норми статті 286 КК України свідчить, що категорія даного злочину належить до злочинів з необережності і з так званим матеріальним складом, а тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Про необхідність з`ясовувати і зазначати у вироках, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, зазначено також у роз`ясненні, яке міститься в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_3 покарання, суд враховує те, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, є необережним і відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості.

Згідно до п.п.20,21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації і транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при і призначенні покарання за ст. 286 КК України, суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Відповідно до п. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд враховує особу винного, зокрема, яка за місцем проживання характеризується позитивно, навчається, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не знаходиться, має постійне зареєстроване місце проживання, за яким проживає із матір`ю, яка має незадовільний стан здоров`я; її відношення до скоєного та після, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , суд визнає щире каяття у вчиненому та сприяння розкриттю злочину. Судом при цьому враховується і те, що завдана шкода, як майнова так і моральна потерпілим, цивільним позивачам не відшкодована. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. За даними дослідженого висновку Чернівецького обласного наркологічного диспансеру в ОСОБА_3 , ознак сп`яніння не виявлено.

Отже, враховуючи характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу ОСОБА_3 , думку потерпілих, цивільних позивачів, які, відповідно, просили призначити суворе покарання останній, суд вважає, що виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, можливо досягти без ізоляції її від суспільства, однак, в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання із випробуванням, відповідно до ст. 75 КК України на певний строк та з покладенням на неї обов`язків, передбачених п. п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України; виходячи з того, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад верховенства права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Дана позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 N 15рп/2004 у справі N 1-33/2004. Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.48), ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" суди повинні призначати покарання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу винного, звернуто увагу на те, що судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції закону N 586-VI від 24.09.2008 року) за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, передбачено покарання у виді штрафу, виправних робіт, арешт або обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, або без такого.

Щодо призначення додаткового покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне зазначити і наступне.

Відповідно до абз. 5 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд, відповідно до ст. 77 КК України, може призначити додаткові покарання, які підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.

Так, судом було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_3 своєї вини не заперечує за ч. 1 ст. 286 КК України, від слідства не переховувалася, сприяла у розслідуванні злочину, просила в залі суду вибачення в потерпілих та цивільних позивачів, завдану останнім шкоду не відшкодувала, цивільні позови визначала частково.

Суб`єктивна сторона цього злочину, визначається складністю об`єктивної сторони, яка характеризується діянням, наслідками та причинним зв`язком між ними. У зв`язку з цим судом приймається до уваги психічне ставлення обвинуваченого як до факту порушення правил безпеки дорожнього руху, так і до наслідків цього порушення. Обставин, які б свідчили про те, що умислом обвинуваченого охоплювалося спричинення тілесних ушкоджень потерпілій не встановлено.

В цілому причиною такої події, на думку суду, стала злочинна недбалість з боку обвинуваченої.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне застосувати до обвинуваченої ОСОБА_3 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з урахуванням обставин вчинення злочину та його наслідків, поведінки обвинуваченого після події, строком на один рік, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення, відповідати ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останньої, а також меті покарання, якою є запобігання вчиненню нових злочинів обвинуваченою.

Процесуальні витрати в загальному розмірі 8 009.67 грн. підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_3 з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому, слід зазначити, що дана норма закону не передбачає можливості стягнення таких витрат на користь конкретної експертної установи, оскільки такі витрати згідно з ч. 2 ст. 122 КПК України залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з державного бюджету України.

Таким чином, оскільки матеріали кримінального провадження містять документальне підтвердження витрат на проведення експертизи, то є підстави для стягнення процесуальних витрат в розмірі 8 009.67 грн. з обвинуваченої на користь держави.

Долю речових доказів вирішити в порядку вимог ст. 100 КПК України. При цьому, судом звертається увага, що відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.02.3019 року було накладено арешт на автомобіль марки «Nissan» модель «Juke», державний номерний знак НОМЕР_1 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування вказаним майном до вирішення питання про його долі, як речового доказу. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, відпала потреба у подальшому арешті автомобіля марки «Nissan» модель «Juke», державний номерний знак НОМЕР_1 , суд вважає, що є усі підстави для скасування арешту на автомобіль марки «Nissan» модель «Juke», державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться на території КП «Чернівецьке тролейбусне управління» (м. Чернівці вул. Комунальників, 12) та вказаний транспортний засіб слід повернути законному володільцю ОСОБА_3 . Інший речовий доказ автомобіль марки Daewoo-Lanos державний реєстраційний номер НОМЕР_3 також слід повернути законному володільцю ПП «ЕВРОТРАНС -2005» (м. Чернівці провулок Складський 5).

Запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_3 не застосовувався; на даній стадії судового розгляду справи, прокурор не звертався із клопотанням про застосування до обвинуваченої запобіжного заходу, до вступу вироку в законну силу.

Потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_5 в суд, до початку розгляду справи подані, відповідні цивільні позови. Також, позовні заяви в суд подали цивільні позивачі - ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які відповідно підтримали заявлені кожним з них позовні вимоги та просили їх задовольнити. Обвинувачена ОСОБА_3 позови вказаних осіб визнала частково; позиція останньої в засіданні підтримана захисником.

Суд, вивчивши відповідно заявлені цивільні позови потерпілих, цивільних позивачів, вислухавши думку прокурора ОСОБА_4 , який просив задовольнити позови і позицію інших учасників процесу, дослідивши докази додані до позовних заяв, зважає на наступне.

Вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентоване ст. 129 КПК України. Як встановлено ч. 1 та ч. 3 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому; у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що ОСОБА_10 , ОСОБА_5 які відповідно визнані потерпілими особами, пред`явили, відповідно цивільні позови про відшкодування майнової і моральної шкоди, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.ст. 61, 128 КПК України. Правом вимог ст.. 61 КПК України скористалися і цивільні позивачі ОСОБА_11 та ОСОБА_16 .

Визначення цивільного позивача у кримінальному провадженні та права такої особи передбачено ст. 61 КПК України. Потерпіла, як цивільний позивач, не позбавлена права визначати осіб, до яких вона позивається. Згідно із ч. 1 ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

У відповідності до ч. 2 ст. 62 КПК України, права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Згідно положень ст. 91 КПК України доказуванню підлягають вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Як передбачено ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана злочином може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ст.ст. 128,129 КПК України цивільний позов особи, якій злочином завдано майнової та/або моральної шкоди, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє повністю або частково чи відмовляє в ньому. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, не врегульовані КПК України, до них застосовуються норми ЦПК України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ст. 1.8 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. Як вбачається з цивільних позовів ОСОБА_5 , цивільних позивачів ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , останні відповідно не зазначили в позовах цивільного відповідача (відповідачів), не зазначили страхової компанії; просять відповідно стягнути з ОСОБА_3 матеріальний збиток, моральну шкоду та відповідно, кошти в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу адвоката. Так, розглядаючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 в частині відшкодування матеріального збитку, суд зважає на наступне. Відповідно до ст. 1.8 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та покладання обов`язку з відшкодування шкоди, у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом наведеного Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Отже, виходячи з наведеного, заявлені позовні вимоги ОСОБА_5 в частині стягнення матеріального збитку на суму 7447 грн. задоволенню не підлягають. Аналогічне стосується відповідно і по заявлених вимогах ОСОБА_9 про відшкодування їй ОСОБА_3 10.940 грн. матеріальних збитків.

Окрім наведеного, суд вважає не доведеною матеріальну шкоду спричинену ушкодженням здоров`ю ОСОБА_17 , оскільки надані копії чеків є неналежної якості і з них вбачається придбання рукавичок, бинтів, шприців, тобто є неналежними та недопустимими доказами щодо позовних вимог. Окрім того, суду не надано посилання на докази з медичних карт про призначення лікування і ліків, назви яких містяться у копіях чеків на їх придбання, що унеможливлює встановлення судом необхідності використання їх саме під час лікування травм та ушкоджень, які були завдані внаслідок ДТП. З дослідженої медичної карти ОСОБА_5 вбачається лише період її перебування в стаціонарі та встановлені їй діагнози (т. 1 а.с. 109).

Суд вважає, не доведеним матеріальний збиток, спричинений ушкодженням здоров`ю ОСОБА_12 щодо придбання ліків, на підтвердження яких надані тільки чеки в яких, в копіях, не можливо розібрати назву медичних препаратів та їх вартість, а також з дослідженої копії виписки медичної карти ОСОБА_18 не можливо розібрати період її лікування та діагноз, а представлені копії рахунків на оплату послуг (а.с. 90 т.1) значно перевищують суму заявлену до стягнення з обвинуваченої. Отже, підстав для задоволення позовних вимог на суму 10.940 грн. матеріального збитку, не має.

Судом установлено, що ні потерпіла ОСОБА_5 , цивільні позивачі ОСОБА_8 , ОСОБА_19 не зверталися відповідно до страхованої компанії і не повідомляли про страховий випадок.

Що ж стосується заявлених позовних вимог потерпілим ОСОБА_10 про стягнення з ПАТ Страхова група ТАС на його користь матеріальної шкоди пов`язаної із відшкодуванням його здоров`я внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 35597.10 грн., дані вимоги на думку суду грунтуються на законі, підтверджені дослідженими доказами наданими потерпілим, цивільним позивачем ОСОБА_10 і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

За змістом пунктів 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №/АО/5052850 від 11.03.2019 року вбачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у АТ СГ ТАС, забезпечений ТЗ - автомобіль марки марки «Nissan» модель «Juke», державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 173 т.1).

Таким чином, ПАТ Страхова група ТАС, уклавши з ОСОБА_3 договір страхування її цивільно-правової відповідальності, взяло на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Отже, законодавство України не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого.

За змістом пункту 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та примітки до статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення для отримання страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів протокол про адміністративне правопорушення та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не можуть бути єдиними доказами вини особи, зокрема, у завданні шкоди майну потерпілого.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі № 308/3162/15-ц.

Отже, саме страховою компанією на користь потерпілого, цивільного позивача ОСОБА_10 підлягає відшкодуванню шкода спричинена його здоров`ю.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правовий аналіз наведеної норми Основного Закону свідчить про наявність механізму такого захисту, за умов додержання правил відповідних проваджень.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 на користь потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , а також відповідно, цивільних позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , суд приходить до наступного.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Вимогами ст. 1167 ЦК України, визначено, моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка їх спричинила у разі її винуватості.

Частина 3 ст. 23 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 у пункті 9 Постанови, орієнтує суди, що розмір відшкодування моральної шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, психічних та інших), яких зазнав позивач, характер немайнових витрат, їх тривалість, можливість відновлення тощо та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого. Пунктом 3 зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_10 , суд приходить до висновку, що внаслідок протиправних дій обвинуваченої ОСОБА_3 потерпілому, цивільному позивачу спричинено моральну шкоду, так як мало місце ушкодження його здоров`я, що потягло за собою досить складне та тривале лікування, на досить тривалий час було змінено звичний уклад його життя, внаслідок чого він переносив певні моральні страждання: стрес, нервові зриви, болі, тощо. Так, суд вважає обгрунтованими доводи позивача викладені в позові про відчуття фізичного болю та стан стресу, оскільки такі явища є природними наслідками дорожньої-транспортної пригоди і зазвичай самі по собі викликають певні моральні страждання, а тому, з урахуванням наведеного та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких він зазнав, характеру немайнових втрат, ступеня тяжкості змін в життєвих стосунках та звичному життєвому укладі, пов`язаних із обмеженням у пересуванні та з необхідністю витрачати час на лікування та з врахуванням принципів розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_10 в розмірі 10000 грн.

З огляду на обставини справи, беручи до уваги вищевказані норми права і засади, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що і позовні вимоги заявлені потерпілою ОСОБА_5 в частині стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 100.000 грн., слід задовольнити частково, зокрема, виходячи з обставин справи, матеріального становища обвинуваченої, стану здоров`я вищенаведеного, реальності відшкодування даної шкоди, характеру немайнових витрат та з врахуванням принципів розумності та справедливості, слід стягнути з обвинуваченої ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_5 10.000,00 грн., що об`єктивно відповідатиме характеру дій заподіювача шкоди, глибині страждань та розумності і справедливості.

Що стосується заявлених вимог відшкодування моральної шкоди цивільних позивачів ОСОБА_8 та відповідно ОСОБА_19 , суд з врахуванням з`ясованих обставин, досліджених відповідно доказів в цій частині, стану здоров`я останніх та часткового визнання обвинуваченою ОСОБА_3 заявлених вимог, з врахуванням глибини страждань, засад справедливості вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди в 50.000 грн., слід задовольнити частково, а саме в сумі 5000 грн. кожній з цивільних позивачів.

За змістом п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з"ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

ЦК України надає широке тлумачення поняттю «моральна шкода». Зокрема, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким є правовий висновок Верховного Суду ( справа 353/342/17)

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Окрім наведеного, вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_5 . Ю а також відповідно на користь цивільних позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , витрат на правову допомогу, суд зважає на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

За установленими в судовому засіданні обставинами і документально підтвердженими належним чином дослідженими документами вбачається, що 02.01.2020 року між потерпілою ОСОБА_5 , цивільними позивачами ОСОБА_12 і ОСОБА_11 та адвокатом ОСОБА_6 , адвокатом ОСОБА_20 , відповідно було укладено договір про надання правничої допомоги. До даного договору укладеного з адвокатом ОСОБА_20 обумовлювався додаток № 1 яким між сторонами договору визначено обов`язки виконавця та витрати понесені з виконанням роботи. Згідно акту робіт, перелік наданої правової допомоги на думку суду не виконано. Адвокат ОСОБА_20 жодного разу не з`являвся в судові засіданні, що стверджується журналами судових засідань. Також, згідно п. 4.6. визначено, що оплата за надання правової допомоги здійснюється протягом 10 днів з моменту виставлення рахунку у встановленому порядку визначеному сторонами угоди. Суду, потерпілою ОСОБА_5 , цивільними позивачами ОСОБА_11 ОСОБА_12 , відповідно не надано квитанцій про сплату адвокату ОСОБА_20 грошових коштів (гонорару) обмежившись написанням в акті, адвокатом, що гроші отримав. При цьому не зазначено номеру виставленого рахунку відповідно ОСОБА_21 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , а також не вказана сума отримання адвокатом від останніх. Суд також зазначає, що за укладеними відповідно договорами про надання правової допомоги ОСОБА_21 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , адвокатом ОСОБА_6 останніми суду не представлено квитанцій про здійснення оплати (суми обумовленої договором гонорару) та акту виконаних робіт. Згідно правового висновку (постанова від 19.02.2020р., по справі № 755/9215/15-ц), Велика Палата Верховного Суду визначила що при розгляді питання стягнення розміру за надання правової допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Колегія суддів ВП ВС зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення з обвинуваченої на користь потерпілої ОСОБА_5 , відповідно, цивільних позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 витрат на правову допомогу слід відмовити. За поданою суду заявою представника позивача, адвоката ОСОБА_13 , який діє в інтересах цивільного позивача ОСОБА_22 про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_22 до ПАТ Страхова група ТАС, ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди заподіяної вчиненням кримінального правопорушення слід залишити без розгляду, враховуючи позицію цивільного позивача.

Відповідно до ст.ст. 368,370,371 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Обгрунтованість, законність і вмотивованість судового рішення обумовлена і в правових позиціях ВП Верховного Суду від 03.07. 2019 року (справа № 288/1158/16к).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, - УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді одного року обмеження волі, з позбавлення права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування основного покарання звільнити з іспитовим строком на один рік та покладенням на неї згідно пунктів 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання, а також обов`язку визначеного п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік відносно ОСОБА_3 підлягає реальному виконанню та строк його виконання обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Стянути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави суму процесуальних витрат на залучення експертів по проведенню судових експертиз, а саме: транспортно-трасологічної експертизи №345-А від 26.09.2019 року на суму 1256 грн 08 коп, авто технічної експертизи №347-А від 30.08.2019 року на суму 1256 грн 08 коп, авто технічної експертизи №346-А від 30.08.2019 року на суму 1256 грн 08 коп, автотоварознавчої експертизи в загальній сумі 8009,67 грн.

Скасувати арешт накладений відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07 серпня 2019 року на автомобіль марки Nissan Juke державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 який знаходиться на теририторії спеціального майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою м.Чернівці вул. Комунальників 4. визнаний по справі речовим доказом на підставі постанови слідчого від 05.08.2019 року належний ОСОБА_3 повернути законному володільцю ОСОБА_3 жительки АДРЕСА_1 , про що внести відомості до даних підситстеми НАІС Єдиного державного реєстру МВС України.

Інший речовий доказ зокрема-за постановою слідчого від 05.08.2019 року автомобіль марки Daewoo-Lanos державний реєстраційний номер НОМЕР_3 повернути законному володільцю ПП «ЕВРОТРАНС -2005» м.Черінвці провулок Складський 5.

Копію вироку після його проголошення вручити обвиунваченій та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку

На вирок учасниками судового провадження можуть бути подані апеляційні скарги до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці, протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя ОСОБА_1