Номер провадження: 11-сс/813/622/20
Номер справи місцевого суду: 510/638/20 1-кс/510/112/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та Ренійським районним судом Одеської області апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Ренійського районного суду Одеської області від 10.04.2020 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000112 від 09.04.2020 року,-

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Ренійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000112 від 09.04.2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: металевий човен «ЯОД - 2356» з навісним двигуном марки «Mercyry» EFI № DSM3 3418-822865002 та дерев`яними веслами, раколовки в кількості 30 шт.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою зобов`язати слідчого повернути вилучене майно. Апелянт посилається на те, що головний державний інспектор ОСОБА_10 спільно із співробітниками ТОВ «Дунай Акваресурс» ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , виконуючи свої професійні обов`язки, пересуваючись на металевому човні «ЯОД - 2356»,виявили на озері Кагул біля 300 раколовок з раками, які вилучались ними із води. В цей час до них під`їхали працівники прикордонної служби, після чого були викликані працівники поліції та ними було оглянуто та вилучено раколовки в кількості 30 шт, металевий човен «ЯОД - 2356» з навісним двигуном марки «Mercyry» EFI №DSM3 3418-822865002 та дерев`яними веслами, на які слідчим суддею було накладено арешт в рамках кримінального провадження №0000112 від 09.04.2020 року. Ухвалу слідчого судді апелянт вважає незаконною з огляду на те, що слідчий суддя не звернув уваги на порушення, допущені слідчим під час проведення огляду, вилучення майна та внесення даних про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги в інтересах осіб, які не мають у даному кримінальному провадженні процесуального статусу, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З матеріалів судового провадження та апеляційної скарги убачається, що металевий човен «ЯОД - 2356», який вилучений під час проведення огляду, належить ОСОБА_10 в інтересах якого адвокатом ОСОБА_7 подана апеляційна скарга.

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_10 є однією з осіб в інтересах якої подана апеляційна скарга, а тому є таким, хто має право на звернення з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , то в цій частині скарга не підлягає розгляду, оскільки останні не власниками, або володільцями вилученого майна, на яке накладений арешт оскаржуваною ухвалою.

За таких обставин, апеляційний суд переглядає оскаржувану ухвалу слідчого судді лише в частині апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 .

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що на час апеляційного розгляду, в кримінальному провадженні про підозру не повідомлено жодній особі.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, прийняв його до розгляду та ухвалив передчасне рішення, яке не можна вважати законним та обґрунтованим.

Так, обґрунтовуючи клопотання про необхідність накладення арешту, слідчий послався на те, що застосування в рамках даного кримінального провадження заходу забезпечення у виді арешту майна необхідне з метою збереження предметів злочину.
Разом з цим, в клопотанні відсутнє мотивування за якими критеріями вилучені речі підпадають під ознаки предмету злочину в рамках кримінального провадження з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.249 КК України.
Так, невмотивованим апеляційний суд визнає єдине посилання в клопотанні слідчого, як на відповідність вилученого майна положенням ч.1 ст.170 КПК України, на те, що вилучений човен та раколовки є предметом вчиненого злочину, оскільки предметом злочину, передбаченого ч.1 ст.249 КК України, виступають водні живі ресурси, тобто організми, життя яких постійно або на окремих стадіях розвитку неможливе без перебування (знаходження) у воді. Доводи відносно відповідності вилученого майна положенням ч.ч. 2, 3 ст.170 КПК України також відсутні. Не були долучені до клопотання слідчого і докази на підтвердження тих обставин та фактів, на які посилався слідчий в клопотанні, як на підстави накладення арешту на вилічене майно.

Крім того,в клопотанні слідчого про накладення арешту на майно не зазначено ідентифікаційних ознак вилученого майна, зокрема раколовок (їх розміри, колір, індивідуальні ознаки тощо), що може в подальшому потягнути за собою негативні наслідки для даного кримінального провадження та не буде слугувати його завданням.

В клопотанні слідчого також не міститься обґрунтування відносно того, яке доказове значення для кримінального провадження має вилучений човен, який оглянутий під час огляду місця події, а тому цілком очевидним є той факт, що вся інформація, пов`язана з вказаним плавзасобом, яка має доказове значення, вже є зафіксованою органом досудового розслідування в протоколі процесуальної дії, що свідчить про відсутність вмотивованості клопотання щодо підстав та доцільності застосування обмежувальних заходів відносно цього майна.

Також апеляційний суд звертає увагу, що поза увагою слідчого судді залишився той факт, що матеріали клопотання не містять відомостей відносно того, чи були виконані слідчим вимоги ч.2 ст.237 КПК України при проведенні огляду човна.

За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим вимог ст.171 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що слідчий суддя районного суду повинен був керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК України та, встановивши невідповідність клопотання вимогам КПК України, мусив повернути прокурору клопотання прокурору для усунення недоліків. Однак, не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв його до провадження, розглянув клопотання та постановив оскаржуване рішення, яке не відповідає вимогам процесуального закону та суперечить положенням ст.ст. 2, 7 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України,та приймаючи до уваги повідомлення прокурора про те, що кримінальне провадження на даний перебуває на початковій стадії досудового розслідування, строк якого ще не закінчився, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та повторно звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Ренійського районного суду Одеської області від 10.04.2020 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000112 від 09.04.2020 року, яке було вилучено 08.04.2020 року в ході проведення огляду місця події на території ГНС с. Нагорне, озеро Кагул, с. Нагорне, Ренійського району Одеської області скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Ренійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000112 від 09.04.2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України, повернути прокурору для усунення недоліків на протязі 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тесту ухвали апеляційного суду.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_12