Номер провадження: 11-кп/813/261/20
Номер справи місцевого суду: 504/1906/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_11 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.08.2018 року у кримінальному провадженні №0000475 від 01.04.2018 року відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кишинів, Республіка Молдова, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченогоу вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком в 3 роки з покладанням особистих зобов`язань.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 31.03.2018 р. під час перебування у АДРЕСА_3 , приблизно о 23 год. 30 хв., здійснив замовлення у службі таксі «838» з метою перевезення до ринку «Новий», за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 26. На вказаний виклик зі служби таксі «838» прибув автомобіль марки «CHEVROLET AVEO» номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 та який належить на праві приватної власності вказаній особі.

Під час перебування ОСОБА_8 на задньому сидінні транспортного засобу у нього виник умисел, направлений на незаконне заволодіння вказаним автомобілем. На виконання свого злочинного умислу ОСОБА_8 вказав ОСОБА_12 про необхідність зміни маршруту та рухатися в сторону м. Миколаєва по автодорозі «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ».

У продовження своїх злочинних дій на 35 км + 500 м автодороги «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» в межах с. Іванове Лиманського району Одеської області ОСОБА_8 попросив ОСОБА_12 зупинити автомобіль, після чого завдав удар ОСОБА_12 наявною у нього при собі скляною пляшкою в область чола зліва, який не був небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, в результаті чого спричинив легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Разом з тим, ОСОБА_8 заволодіти транспортним засобом не зміг, з причини того, що ОСОБА_12 вибіг з автомобіля разом з ключами замка запалювання транспортного засобу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_13 , не оспорюючи фактичні обставини справи, а також доведеність вини обвинуваченого, зазначив, що вважає вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з тим, що в порушення вимог закону суд, призначаючи покарання не надав належну оцінку обставинам, які характеризують особу винного, при ухваленні вироку суд врахував визнання вини, відшкодування спричинених збитків, його сімейний стан, наявність стійких соціальних зв`язків.

Та обставина, що ОСОБА_8 розкаявся під тиском беззаперечних доказів, що в даному випадку свідчить про його намір ухилитися від відбування покарання, відсутність матеріальної шкоди також не може бути врахована як пом`якшуюча обставина, оскільки шкода не заподіяна у зв`язку із його затриманням за заявою потерпілого, та поверненням майна слідчим на стадії досудового розслідування.

Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_11 вважає, що вирок суду першої інстанції від 12.12.2018 р. слід змінити в частині призначеного йому покарання, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Під час апеляційного розгляду зазначеної скарги, прокурор ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Натомість обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора ОСОБА_11 .

Від потерпілого ОСОБА_12 надійшла заява №ЕП-7843/20 від 02.06.2020 року, в якій він, зазначивши, що в судове засідання з`явитись не може, підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив суд її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у скоєні злочину, вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на допит обвинуваченого ОСОБА_8 , який свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, не оспорюючи доказів по даній справі, здобутих органами досудового розслідування.

Судом першої інстанції було встановлено, що у вчиненому злочині ОСОБА_8 щиро розкаявся, не заперечував проти розгляду кримінального провадження щодо нього в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники судового провадження не оспорювали фактичні обставини справи, а також судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні сумніви у добровільності їх позиції, вислухавши думку учасників процесу і роз`яснивши їм наслідки розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів, щодо обставин, які ніким не оспорюються.

В суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_8 також щиро розкаявся у скоєному.

Верховний Суд у своїй постанові від 18.09.2019 року у справі №166/1065/18 звернув увагу на те, що факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Розкаяння обвинуваченого, яке передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного.

Загальні засади призначення покарання визначають критерії, яких повинен дотримуватись суд при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною першою статті 65 КК України встановлено, що суд, призначаючи покарання, зобов`язаний насамперед виходити з санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Зазначена норма кримінального закону є імперативною і тому суд не має права ігнорувати її при призначенні покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, раніше не судимий.

Також судом при призначенні покарання врахована відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття.

Аналізуючи вказані обставини, а також матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає їх необґрунтованими через їх невідповідність фактичним обставинам справи, а саме, як вбачається з журналу судового засідання від 06.08.2018 року, прокурор ОСОБА_14 , зазначивши позитивні характеристики обвинуваченого ОСОБА_8 , просила суд застосувати до нього ст. 75 КПК України, звільнити від відбування покарання з іспитовим строком та звільнити з-під варти в залі суду (а.п.54).

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що на час розгляду справи в суді першої інстанції та постановлення оскаржуваного вироку потерпілий ОСОБА_12 претензій до обвинуваченого ОСОБА_8 не мав, тому судова колегія критично відноситься до заяви потерпілого поданою до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, що було підтверджено в суді апеляційної інстанції. Отже, колегія суддів вважає, що підстав для зміни вироку в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_11 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити апеляційну скарги без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.08.2018 року, яким ОСОБА_8 визнано винниму вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4