Справа № 305/1830/18
Провадження по справі 1-кп/305/170/19

ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2019. Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді ОСОБА_1

секретаря с/з ОСОБА_2

з участю: прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

законного представника н/л обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_7

представника служби у справах дітей Рахівської РДА ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Рахів кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2018 за №0000602 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рахів Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого, військовозобов`язаного, який має на утриманні 2 малолітніх дітей,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого, військовозобов`язаного,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 органом досудового розслідування обвинувачується у тому, що він, будучи обвинуваченим у кримінальному провадженні № 0000930 від 06.11.2014 за ч. 3 ст. 185 КК України, повторно вчинив злочин проти власності при наступних обставинах.

Так, у період з 01 по 07 травня 2018 року близько 23 години (більш точної дати та часу вчинення кримінального правопорушення у ході досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_4 , будучи на АДРЕСА_1 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, групою осіб спільно з неповнолітнім ОСОБА_5 , шляхом розбиття віконної шибки, проникли до господарського приміщення будинку АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_9 , звідки таємно викрали бувші у використанні точильний станок марки «Дніпро-М» моделі 13-32/25 потужністю 2 кВт вартістю 499,20 гри., болгарку (шліф машину) марки «Інтерскол» потужністю 3 кВт вартістю 700 грн., металічні зажими для металу вартістю 100 грн., паяльну лампу без марки вартістю 180 грн., металічний домкрат вітчизняного виробництва, вартістю 200 грн. та приблизно 30 кг металічної арматури вартістю 10 грн. за кілограм, загальною вартістю 300 грн., чим спричинили ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1979, 20 гривень.

Неповнолітній ОСОБА_5 органом досудового розслідування обвинувачується у тому, що він у період з 01 по 07 травня 201 8 року близько 23 години (більш точної дати та часу вчинення кримінального правопорушення у ході досудового розслідування не встановлено), будучи на АДРЕСА_1 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, групою осіб спільно з ОСОБА_4 , шляхом розбиття віконної шибки, проникли до господарського приміщення будинку АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_9 , звідки таємно викрали бувші у використанні точильний станок марки «Дніпро-М» моделі ТЗ-32/25 потужністю 2 кВт вартістю 499,20 грн., болгарку (шліф машину) марки «Інтсрскол» потужністю 3 кВт вартістю 700 грн., металічні зажими для металу вартістю 100 грн., паяльну лампу без марки вартістю 180 грн., металічний домкрат вітчизняного виробництва вартістю 200 грн. та приблизно 30 кг металічної арматури вартістю 10 грн. за кілограм, загальною вартістю 300 грн., чим спричинили ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1979, 20 гривень.

Таким чином, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, тобто, таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, групою осіб, поєднане із проникненням у інше приміщення, а ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене групою осіб, поєднане із проникненням у інше приміщення.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного). (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77). Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист. Це чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини (§ 39 Рішення у справі "Капо проти Бельгії" (Capeau v. Belgium) № 4291/98 від 13 січня 2005 року).

Згідно з положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З урахуванням вищенаведених вимог судом всебічно, повно і неупереджено досліджені всі обставини кримінального провадження, оцінено за своїм внутрішнім переконанням кожний з наданих доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку по справі.

У кримінальному провадженні відповідно до положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

На підтвердження вини ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 стороною обвинувачення було надано суду для дослідження письмові докази, які судом досліджені в повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи допитаним у судовому засіданні, свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини його вчинення, вказані в обвинувальному акті. Зокрема пояснив, що, дійсно, у травні 2018 року зустрів свого знайомого ОСОБА_5 та запропонував йому піти на берег річки подивитись чи є там металобрухт, на що останній погодився. Коли вони поверталися із річки, спонтанно вирішили здійснити крадіжку від ОСОБА_9 . Розбивши вікно, залізли через нього всередину, звідки викрали паяльну лампу, металеві зажими, болгарку, точильний станок, домкрат та близько 30 кг металобрухту. Домкрат із згоди ОСОБА_5 він залишив собі, а інше вирішили продати і коштами поділитись. У вчиненому щиро розкаявся, просив суворо його не карати, оскільки у нього на утриманні двоє малолітніх дітей, він усвідомив свою провину і більше такого не допустить.

Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_5 , будучи допитаним у судовому засіданні, свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України визнав повністю та підтвердив обставини його вчинення, вказані в обвинувальному акті. Пояснив, що, у травні 2018 року його знайомий ОСОБА_4 запропонував йому піти на берег річки подивитись чи є там металобрухт, на що погодився. Коли вони поверталися із річки, вирішили здійснити крадіжку від ОСОБА_9 . Розбивши вікно, залізли всередину, звідки викрали різні господарські інструменти, перелічені у обвинувальному акті та металобрухт. Усі викрадені речі вони вирішили продати, за виключенням домкрата, який ОСОБА_4 попросив залишити собі. У вчиненому щиро розкаявся, просив суворо його не карати, оскільки він усвідомив свою провину і більше не буде вчиняти кримінальних правопорушень.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи допитаною у судовому засіданні, пояснила, що у період крадіжки вона з сім`єю не проживала у будинку, оскільки її тесть потрапив у лікарню. Згодом , повернувшись додому виявили крадіжку про яку повідомили правоохоронні органи. У поданій до суду заяві від 06.05.2019, просила продовжити слухання справи у її відсутності, зазначила, що жодних претензій до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не має, так як їй повністю відшкодовано вартість викраденого майна. Крім цього просила суворо обвинувачених не карати.

Законний представник неповнолітнього обвинуваченого, його мати ОСОБА_7 , в судовому засіданні повідомила, що її неповнолітній син після вчинення крадіжки усвідомив свою провину, щиро розкаявся у скоєному. Вона в свою чергу зобов`язується приділяти значну увагу щодо належного виховання сина. Також просила суворо його не карати.

Представник служби у справах дітей Рахівської райдержадміністрації ОСОБА_8 , будучи допитаною під час судового слідства, пояснила, що неповнолітній ОСОБА_5 на даний час перебуває на обліку як особа, яка скоїла злочин. Проте до цього часу він на обліку не перебував.

Окрім наведеного, за ініціативою сторін кримінального провадження в судовому засіданні досліджено наступні докази: протоколи огляду від 18.07.2018 та 19.09.2018; протоколи пред`явлення речей для впізнання від 25.09.2018; протоколи слідчого експерименту від 27.09.2018 та 28.09.2018, проведені із підозрюваними ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , висновок про вартість майна від 25.09.2018, досудові доповіді, складені стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також документи, які характеризують їх особистість.

Дослідженим у ході судового слідства протоколом огляду від 18.07.2018 встановлено, що предметом огляду була господарська споруда-майстерня, яка розташована на подвір`ї житлового будинку АДРЕСА_3 . На час огляду вхідні двері до споруди зачинені та не пошкоджені. Вікно у даній споруді, на момент огляду, засклене та із зовнішньої сторони закрите металевою сіткою. Під час огляду пошкоджень вікна не виявлено. Згідно протоколу, на час огляду не виявлено яких-небудь слідів. Окрім цього, у протоколі зазначено, що під час огляду проводилась обробка поверхонь дактилопорошком, однак слідів, придатних до ідентифікації не виявлено.

Дослідженим у ході судового слідства протоколом огляду від 19.08.2018 з фототаблицею встановлено, що предметом огляду були надані свідком ОСОБА_10 точильний станок, який складається із мотору та двох дисків, прикріплених по обидві сторони мотору, а також бензинова паяльна лампа сірого кольору, яка складається із балончика та прикріпленого у верхній частині за допомогою болта паяльного пристрою.

З дослідженого у ході судового слідства протоколу пред`явлення речей для впізнання від 25.09.2018 з фототаблицею вбачається, що потерпілою ОСОБА_9 , за участю двох понятих, серед фотосвітлин чотирьох, аналогічних за конструкцією, точильних станків було впізнано викрадений з належної їй господарської споруди точильний станок, який знаходився під фотосвітлиною № 4.

З дослідженого у ході судового слідства протоколу пред`явлення речей для впізнання від 25.09.2018 з фототаблицею вбачається, що потерпілою ОСОБА_9 , за участю двох понятих, серед фотосвітлин чотирьох, аналогічних за конструкцією, паяльних ламп було впізнано викрадену з належної їй господарської споруди паяльну лампу, яка знаходилася під фотосвітлиною № 1.

З дослідженого протоколу слідчого експерименту від 27.09.2018 з фототаблицею, проведеного за участю неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 , законного представника ОСОБА_7 та соціального педагога Богданської ЗОШ І-ІІІ ступенів ОСОБА_11 вбачається, що під час даної слідчої дії неповнолітній підозрюваний ОСОБА_5 детально показав яким чином вони з ОСОБА_4 проникли до господарської споруди та звідки викрали належне ОСОБА_9 майно.

З дослідженого протоколу слідчого експерименту від 28.09.2018 з фототаблицею, проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_12 вбачається, що під час даної слідчої дії підозрюваний ОСОБА_4 детально показав яким чином вони з ОСОБА_5 проникли до господарської споруди та звідки викрали належне ОСОБА_9 майно.

З копії висновку про вартість об`єкта оцінки від 25.09.2018, завіреною прокурором ОСОБА_3 слідує, що станом на червень 2018 року залишкова оціночна вартість бувших у використанні: точильного станка марки «Дніпро-М» становить 499,20 грн; болгарки марки «Інтерскол» 700,00 грн; металевих зажимів 100,00 грн; паяльної лампи 180,00 грн; домкрата 200,00 грн; 1 кілограму металевої арматури 10 грн.

З досудової доповіді, складеної провідним інспектором Рахівського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Закарпатській області ОСОБА_13 , стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 вбачається, що згідно зібраної інформації на обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню оцінку ризику ймовірного вчинення повторного правопорушення, його виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі окремих громадян. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів у межах визначених законодавством.

З досудової доповіді, складеної провідним інспектором Рахівського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Закарпатській області ОСОБА_13 , стосовно неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_14 вбачається, що згідно зібраної інформації на обвинуваченого, історію правопорушень, а також низьку оцінку ризику ймовірного вчинення повторного правопорушення, його виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі окремих громадян. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів у межах визначених законодавством. Для мінімізації ризиків вчинення повторного правопорушення, з урахуванням доступності відповідних програм і послуг, а також наявності інших умов у громаді, що найбільше відповідають цільовим потребам неповнолітнього, рекомендовано звернутися до районного центру сім`ї, дітей та молоді для отримання послуг.

Згідно заяви-анкети № 186104 від 22.10.2018 для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що ОСОБА_5 28.10.2018 видано паспорт громадянина України за № НОМЕР_1 .

Згідно характеристики, виданої Богданським сільським головою ОСОБА_15 , ОСОБА_5 є мешканцем с. Богдан. Не одружений, у громадському житті села участі не приймає, алкогольними напоями не зловживає.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Богданською сільською радою, до складу сім`ї ОСОБА_5 входять наступні особи: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 мати; ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батько; ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 сестра; ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 брат; ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_7 сестра та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_8 брат.

Згідно вимоги ВОІ УМВС України від 21.09.2018 № 1110 ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності раніше не притягувався.

Згідно довідок Рахівської районної лікарні ОСОБА_5 на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває.

Згідно заяви форми № І від 30.03.2015 вбачається, що ОСОБА_4 24.04.2015 видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 .

Згідно характеристики, виданої Богданським сільським головою ОСОБА_15 , ОСОБА_4 є мешканцем с. Богдан. За період проживання у селі Богдан не виділявся поганою поведінкою. У громадському житті села участі не приймає.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Богданською сільською радою, до складу сім`ї ОСОБА_4 входить ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_9 батько.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_21 серії НОМЕР_3 від 22.06.2016 вбачається, що її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_22 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_23 серії НОМЕР_4 від 27.03.2019 вбачається, що її батьками є ОСОБА_24 та ОСОБА_22 .

Згідно вимоги ВОІ УМВС України від 21.09.2018 № 1110 вбачається, що 15.01.2015 ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України. Відомості щодо судового розгляду відсутні. Окрім цього, 14.05.2018 ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України. Згідно вироку Рахівського районного суду від 12.06.2018 ОСОБА_4 засуджений за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі та звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 3 роки.

Згідно наданої копії вироку Рахівського районного суду від 15.11.2019, ОСОБА_4 засуджений за ч.3 ст.185 КК України з застосуванням ч.4 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки (відповідно до ст.104 КК України).

Згідно довідок Рахівської районної лікарні ОСОБА_4 на диспансерних обліках у психіатричному, фтизіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває.

Вимогами ст. 85 КПК України регламентовано, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Докази отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом. (Рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 по справі № 42310/04 «Нечипорук і Йойкало проти України»).

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вказано на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.

Оскільки, показання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час судового слідства послідовні, не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ними змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності їх позицій, вони достатньо вагомі, чіткі, узгоджені між собою, отже достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим у п. 150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п. 57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».

З огляду на викладене, суд вважає, що вказані показання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні. Окрім цього, суд визнає належними та допустимими доказами протоколи огляду від 18.07.2018 та 19.09.2018; протоколи пред`явлення речей для впізнання від 25.09.2018; протоколи слідчого експерименту від 27.09.2018 та 28.09.2018, проведені із підозрюваними ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки вони повністю узгоджуються із показаннями обвинувачених та відповідають встановленим у ході судового слідства обставин справи. При цьому судом не встановлено яких-небудь порушень вимог КПК України щодо порядку їх отримання.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як вбачається з положень п. 19 ч. 1 ст. 7, ч. 3 ст. 26 КПК України, до загальних засад кримінального провадження відноситься також його диспозитивність, відповідно до якої суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.

В ході судового розгляду даного кримінального провадження судом було задоволено всі клопотання сторони обвинувачення, спрямовані на наданням нею суду доказів щодо підтвердження її правової позиції.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами судом додатково було опитано сторін кримінального провадження відносно того, чи бажають вони доповнити судовий розгляд та чим саме. Будь-яких клопотань щодо доповнення судового розгляду від учасників судового провадження, в тому числі від сторони обвинувачення, не надійшло.

Таким чином, судом в межах повноважень, визначених ч. 3 ст. 26 КПК України, були створені всі необхідні умови та вжиті всі можливі заходи для реалізації як стороною захисту, так і стороною обвинувачення їх процесуальних прав, в тому числі права обстоювати свою правову позицію та надавати докази на її обґрунтування, а також для повного та об`єктивного з`ясування обставин на підстав наданих сторонами доказів.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 - «… при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06.12.1998 (пункт 253), "Козинець проти України" від 06.12.2007 (пункт 54), "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21.04.2011 (пункт 150), "Зякун проти України" від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Так, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку прийшов до висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинувачених ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 за обставин, зазначених органом досудового розслідування, в обвинувальному акті.

Дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане із проникненням у інше приміщення, а ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у інше приміщення.

Разом з тим, суд вважає за необхідне виключити із обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилання на таку кваліфікуючу обставину як «вчинення групою осіб» з огляду на наступне.

Частина 1 статті 185 КК України передбачає кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку). При цьому, ч. 2 даної статті передбачає кримінальну відповідальність за крадіжку, вчинену повторно або за попередньою змовою групою осіб.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 28 КК України злочин визнається таким, що вчинений групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою. При цьому, ч. 2 ст. 28 КК України регламентує, що злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Так, згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Аналогічну за змістом позицію висловила і Друга судова палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.11.2019. Зокрема у даній постанові вказано, що «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.»

Разом з тим, як судом встановлено у ході судового слідства, зокрема з показань обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також, з досліджених у судовому засіданні протоколів слідчих експериментів з обвинуваченими, умисел на заволодіння майном ОСОБА_9 у обвинувачених виник спонтанно, після того, як вони поверталися із берега річки. Тобто, з наведеного випливає, що ніяких попередніх домовленостей щодо вчинення крадіжки у них не було, але оскільки ч. 2 ст. 185 КК України містить кваліфікуючу ознаку «за попередньою змовою групою осіб», а в обвинувальному акті зазначено кваліфікуючу ознаку «вчинення групою осіб» без посилання на ч. 1 ст. 28 КК України, то, відповідно, суд, з урахуванням положень ст. 337 КПК України, не вправі вийти за межі пред`явленого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачення, а тому вказана кваліфікуюча ознака підлягає виключенню із обвинувачення.

При призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх обставин справи визначити вид і розмір покарання, ухвалити рішення про можливість чи неможливість звільнення особи від покарання чи його відбування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Окрім цього, відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Так, дослідивши матеріали справи, суд на підставі вимог ст. 66 КК України, визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків. Обставин, які у відповідності до вимог ст. 67 КК України, обтяжували б покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

У відповідності до вимог ст. 66 КК України суд визнає обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_25 щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків та вчинення злочину неповнолітнім.

Обставин, які у відповідності до вимог ст. 67 КК України, обтяжували б покарання ОСОБА_25 судом не встановлено.

Таким чином, при призначенні виду, міри покарання та можливості застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд, з урахуванням положень ст.ст. 50, 65-67 КК України, враховує тяжкість вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії тяжких злочинів, не перебування ОСОБА_4 на обліку у наркологічному, психіатричному та фтизіатричному кабінетах Рахівської районної лікарні, те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем свого проживання та має на утриманні двох малолітніх дітей, а також, досудову доповідь, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_4 оцінюється як середній, а ризик небезпеки для суспільства та окремих громадян не становить високої небезпеки, то суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Також, при призначенні покарання ОСОБА_4 суд враховує, що вироком Рахівського районного суду від 15 листопада 2019 року, його засуджено за ч.3 ст. 185 КК України, з застосуванням ст.70 ч.4 КК України, до 5 років позбавлення волі, з іспитовим строком 2 роки (на підставі ст. 104 КК України), за кримінальні правопорушення які він вчинив 05 листопада 2014 року та 14 травня 2018 року.

Так, за змістом ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 20-21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта як готування до злочину чи замах на нього.

Встановлений ст. 70 КК порядок, згідно з яким суд зобов`язаний призначити покарання окремо за кожний злочин, а потім остаточно визначити покарання за сукупністю злочинів, стосується як основних, так і додаткових покарань.

При вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК.

Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд повинен зазначити у вироку, про яке саме покарання йдеться - основне чи додаткове.

У разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.

Коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

З аналізу зазначених положень постанови Пленуму Верховного Суду України та положень ч. 4 ст. 70 КК України вбачається, що в інших випадках, в тому числі і при призначенні за новий злочин покарання із застосуванням ст. 75 КК України та звільнення від відбуття призначеного покарання з випробуванням, застосування ч.4 ст. 70 КК України є обов`язковим.

Про це йдеться також і в постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 (справа № 199/1496/17, № провадження 51-2631 кмо19).

Так, у вказаній постанові Об`єднаною Палатою сформовано наступний правовий висновок: «Кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК».

Таким чином при призначенні остаточного покарання ОСОБА_4 суд враховує вищенаведені вимоги законодавства, застосовує положення ч.4 ст.70 КК України та, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначає йому покарання за сукупністю злочинів.

З огляду на викладене, суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, що прямо передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України з подальшим звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

При призначенні виду, міри покарання та можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст.ст. 75, 104 КК України, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд, з урахуванням положень ст.ст. 50, 65-67 КК України, враховує тяжкість вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії тяжких злочинів, не перебування ОСОБА_5 на обліку у наркологічному та психіатричному кабінетах Рахівської районної лікарні, те, що обвинувачений вчинив злочин будучи неповнолітнім, позитивно характеризується за місцем свого проживання, а також, досудову доповідь, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_5 оцінюється як низький, а ризик небезпеки для суспільства та окремих громадян не становить високої небезпеки, то суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, що прямо передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України з подальшим звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

При цьому суд враховує правову позицію, викладену у п. 17. постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» відповідно до якої «звільнення неповнолітніх від покарання з випробуванням застосовується на тих же підставах, що й дорослих (статті 75-78 КК), з урахуванням особливостей, визначених у ст. 104 КК. Таке звільнення допускається лише в разі засудження неповнолітнього до позбавлення волі (ч. 2 ст. 104 КК). Тривалість іспитового строку щодо неповнолітніх встановлюється в межах від одного до двох років (ч. 3 ст. 104 КК) з урахуванням визначеного судом строку позбавлення волі, а також даних про особу засудженого й інших обставин справи.

Обраний стосовно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту закінчився 27.11.2018. Клопотань про обрання їм запобіжного заходу прокурором у ході судового розгляду не заявлялось.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Речові докази по справі, а саме точильний станок марки «Дніпро-М» та паяльна лампа, які передані на зберігання потерпілій ОСОБА_9 , відповідно до приписів ст. 100 КПК України, слід залишити їй як законному власнику.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років та 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі вимог ч.ч. 1,4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 15 листопада 2019 року, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази: станок марки «Дніпро-М» та паяльну лампу, які передані на зберігання потерпілій ОСОБА_9 , по вступу вироку в закону силу, залишити їй як законному власнику.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку в канцелярії суду.

Головуюча суддя: ОСОБА_1