Постанова

іменем України
5 березня 2020 року
м. Київ
справа № 635/2008/18
провадження № 51-5763 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та проживає в АДРЕСА_1 , а зареєстрований у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останній раз за вироком Харківського районного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Харківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2019 року засуджено ОСОБА_6 та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК України на строк 3 роки 6 місяців, за ч. 2 ст. 263 КК України на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо ОСОБА_6 залишено у вигляді тримання під вартою.
Згідно зі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16 лютого 2018 року по 26 вересня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Прийнято рішення щодо розподілу процесуальних витрат і долі речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він у період із 14 по 22 січня 2018 року, діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , а потім у розташований на цій території дачний будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_7 майно (пневматичну гвинтівку та побутову техніку) загальною вартістю 4689,97 грн.
У період із 5 січня по 5 лютого 2018 року, ОСОБА_6 , діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_4 , а потім у розташований на цій території дачний будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_8 майно (електричні інструменти і побутову техніку) загальною вартістю 902,40 грн.
У період із 7 січня по 3 лютого 2018 року, ОСОБА_6 , діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_5 , а потім у розташований на цій території дачний будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_9 майно (електричні інструменти та ікону) загальною вартістю 5700 грн.
25 січня 2018 року в денний час ОСОБА_6 , діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , а потім у розташований на цій території дачний будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_10 майно (телевізор) вартістю 9696,65 грн.
У період із 25 по 30 січня 2018 року ОСОБА_6 діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_6 , а потім у розташований на цій території дачний будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_11 майно (електричні інструменти) загальною вартістю 2575,84 грн.
У період із 4 по 6 лютого 2018 року ОСОБА_6 діючи повторно, с корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_7 , а потім у розташований на цій території дачний будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_12 майно (електричні інструменти) загальною вартістю 1931 грн.
Крім того, 6 лютого 2018 року з 19:25 до 19:40, під час огляду місця події біля домоволодіння АДРЕСА_8 було виявлено та вилучено клинкову холодну зброю колото-ріжучої дії, належну ОСОБА_6 яку він носив при собі без передбаченого законом дозволу.
Вранці 7 листопада 2018 року ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, з корисливих мотивів через вікно проник у Свято-Іоанно-Богословський храм у АДРЕСА_9 , де з побутового приміщення таємно викрав належне релігійній організації «Релігійна громада Апостола Іоанна Богослова в с. Тернова Ізюмської єпархії Української православної церкви» майно (ікони та інше) загальною вартістю 94 147,94 грн та грошові кошти в сумі 287,30 грн, заподіявши матеріальні збитки на загальну суму 94 435,24 грн.
У період із 19 по 26 листопада 2018 року ОСОБА_6 , діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_10 , а потім у розташований на цій території дачний будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_13 майно (електричні інструменти) загальною вартістю 2 845,58 грн.
У період із 18 листопада по 1 грудня 2018 року ОСОБА_6 , діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_11 , а потім у розташований на цій території житловий будинок, звідки таємно викрав належний ОСОБА_14 велосипед вартістю 2322,03 грн.
У період із 12 по 21 листопада 2018 року ОСОБА_6 , діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_12 , а потім у розташований на цій території житловий будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_15 майно (посуд) загальною вартістю 560 грн.
27 листопада 2018 року з 07:00 до 18:00 години ОСОБА_6 , діючи повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_13 , а потім у розташований на цій території житловий будинок, звідки таємно викрав належне ОСОБА_16 майно (електричний інструмент і садове приладдя) загальною вартістю 509,20 грн.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 20 серпня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Аргументуючи свою позицію, прокурор зазначає, що призначене ОСОБА_6 покарання є невиправдано м`яким, проте суд апеляційної інстанції залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів статей 50, 65 КК України та всупереч вимогам статей 370, 419 КПК України в своєму рішенні не навів належних обґрунтувань щодо обраного засудженому заходу примусу.
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу прокурора засуджений ОСОБА_6 подав заперечення, в яких просить залишити оскаржене судове рішення без зміни як законне, а касаційну скаргу без задоволення як необґрунтовану. Такої ж позиції він дотримувався і безпосередньо під час касаційного розгляду.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
У касаційній скарзі прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), внаслідок чого, на думку прокурора, ОСОБА_6 призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
При цьому невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК України).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Проте, на переконання колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні судом не було порушено загальних засад призначення покарання.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд зважив на тяжкість вчинених злочинів, що згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими (ч. 3 ст. 185 КК України) та середньої тяжкості (ч. 2 ст. 263 КК України). Також суд урахував дані про особу винного, який раніше судимий, на час вчинення злочинів не був працевлаштований, за місцем проживання характеризується негативно.
Крім того, дотримуючись положень статей 66, 67 КК України, суд визнав щире каяття ОСОБА_6 у вчинених злочинах обставиною, що пом`якшує покарання, а обставиною, що його обтяжує, вчинення одного з епізодів крадіжок у стані алкогольного сп`яніння.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, і призначив покарання не в мінімальних межах санкцій статей, за якими його засуджено, яке належить відбувати реально.
Щодо посилань прокурора на кількість епізодів злочинів, спосіб вчинення крадіжок, вартість викраденого майна, яке є предметом злочину, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, в частині м`якості призначеного покарання, апеляційний суд вказанідоводи обґрунтовано визнав неспроможними та з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення залишив вирок щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою безумовне скасування оскарженої ухвали і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, про що йдеться у касаційній скарзі, при розгляді кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено.

За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_17 ОСОБА_2 ОСОБА_3 іна