Дата документу 02.07.2020 Справа № 335/3706/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1221/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_4
Єдиний унікальний №335/3706/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_5
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_5

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7

за участі секретаря ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 на ухвалу Заводського районного суду м.Запоріжжя від 29 травня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.191, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України, продовжено на 60 днів, тобто до 27.07.2020 року включно без визначення застави.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу в частині продовження строку тримання обвинуваченого під вартою скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити щодо обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Свої вимоги мотивував тим, що суд, приймаючи рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, не звернув уваги на те, що обвинувачений ОСОБА_1 ніколи не перебував у міжнародному розшуку, що підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження документами. Зокрема суд не врахував, що розшук обвинуваченого з використанням каналів та можливостей Інтерполу не здійснювався, а саме по собі винесення органом досудового розслідування постанови про оголошення підозрюваного в міжнародний розшук не є доказом міжнародного розшуку в розумінні вимог ч.6 ст.193 КПК. Також прокурором не було надано суду переконливих доказів того, що обвинувачений намагався або має намір незаконно впливати на потерпілих або свідків. Отже ризики, на існування яких посилався прокурор, нічим не доведені. Крім того, суд безпідставно відмовив у визначенні розміру застави, оскільки в даній справі відсутні обставини, передбачені ч.4 ст.183 КПК, які унеможливлюють застосування застави.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Заводського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.191, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК, ОСОБА_2 за ч.3 ст.15, п.7 ч.2 ст.115, п.п.7, 13, ч.2 ст.115, ч.2 ст.189, ч.4 ст.189, ч.1 ст.307 КК, ОСОБА_3 за ч.4 ст.189 КК.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 .

Суд, задовольняючи дане клопотання та продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 , в ухвалі зазначив, що встановлені у даній справі ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та незаконно впливати на учасників кримінального провадження, об`єктивно існують та не зменшилися, а тому для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст.199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики того, що обвинувачений ОСОБА_1 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду та незаконно впливати на учасників кримінального провадження, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 .

На підтвердження існування вказаних ризиків свідчать ті обставини, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких злочинів, які становлять високий ступінь суспільної небезпеки. За вчинення даних злочинів передбачено покарання лише у виді позбавлення волі.

Наведені обставини дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що наразі триває розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_1 , потерпілі та свідки судом ще не допитані. А тому з урахуванням зазначеного, а також з огляду на обставини вчинення інкримінованих злочинів, які поставлені у вину обвинуваченому ОСОБА_1 , існує ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у даному провадженні з боку обвинуваченого.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів, на противагу доводам захисника, вважає, що прокурор довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого ОСОБА_1 перебувати на волі, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення зазначених вище ризиків.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ("Летельє проти Франції").

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Колегія суддів вважає, що у даному провадженні існує справжній суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. Продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою відповідає характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_1 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.

Даних, які б унеможливлювали подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою, надані матеріали провадження не містять. Не надано таких даних і стороною захисту.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно не визначив розмір застави, колегія суддів ставиться критично. Адже з наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочинів, в тому числі, з погрозою застосування насильства, що, з огляду на значимі для даного кримінального провадження обставини, а також відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК дало суду законне право при постановленні ухвали не визначити розмір застави.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений ніколи не перебував у міжнародному розшуку, є необґрунтованими, оскільки відповідно до постанови прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю прокуратури Запорізької області від 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 було оголошено у міжнародний розшук, що, з огляду на ч.2 ст.281 КПК, дає достатні підстави стверджувати про перебування обвинуваченого у міжнародному розшуку.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді також не встановлено.

Відтак ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування за доводами, наведеними в апеляційній скарзі захисника, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м.Запоріжжя від 29 травня 2020 року в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_5ОСОБА_6ОСОБА_7