ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/283/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 645/941/19
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Харкова, офіційно не працевлаштований, не одружений, мешканець м. Харкова, раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.01.2015 року за ч.2 ст. 185, з застосуванням ч.4 ст. 70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.05.2018 року на підставі ст.. 81 КК України умовно-достроково від подальошого відбування покарання на не відбуту його частину 4 місяці 14 днів, -

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_9 витрати на проведення судової експертизи у розмірі 429 грн.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.
Вироком встановлено, що 04 лютого 2019 року приблизно о 17:40 годині обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку №13 по вул. Сонячній в м. Харкові, де побачив припаркований автомобіль «Део Ланос» реєстраційний номер НОМЕР_1 . Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, обвинувачений ОСОБА_7 діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшовши до бокової частини кузову автомобіля, відкрив капот, та побачив автомобільний акумулятор фірми «FORSE Original» 60, 600 А, 6СТ-60А2Н та відкрутивши клеми акумулятора таємно викрав автомобільний акумулятор «FORSE» орігінал 60, 600 А, 6СТ - 60A2Н,, вартість якого згідно висновку судово-автотоварознавчої експертизи № 6-1/44СЕ-19 від 12.02.2019 року становить 1311 грн, що належать потерпілому ОСОБА_10 . Після цього обвинувачений ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними, протиправними діями обвинувачений ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 1311 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, що потягло за собою невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі з ізоляцією від суспільства.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор послався на те, що суд при призначенні покарання, зі звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі врахував, відомості щодо особи обвинуваченого, а саме те, що він неодноразово судимий, та йому раніше надавалась можливість виправлення та перевиховання, оскільки ОСОБА_7 звільнявся від відбування покарання, як з випробуванням, так і умовно-достроково, але на шлях виправлення не став, а тому вважає, що призначене покарання із застосуванням ст.. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, а також пояснення обвинуваченого, який також підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Висновки суду, відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.
Зазначеним у вироку діям ОСОБА_7 суд першої інстанції дав правову оцінку та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, яке, згідно норм ст. 12 КК України, класифікується як злочин середньої тяжкості.
Між тим, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Так, призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції враховав ступінь тяжкості вчиненого злочину; наслідки вчиненого кримінального правопорушення; відомості про особу обвинуваченого. Також судом враховано його відношення до вчиненого, а саме визнання вини, наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжує покарання.
При цьому, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про можливість виправлення при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним злочину, обставини, які пом`якшують покарання, обставини скоєння злочину.
Тобто суд врахував одні і ті ж самі обставини як при призначенні покарання, так і для визначення його виду та розміру, і так само і для вирішення питання про необхідність звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Зазначене свідчить про однобічну, помилкову оцінку обставин, які повинні враховуватися при призначені обвинуваченому покарання, а також неналежну вмотивованість рішення суду першої інстанції щодо можливості звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.
Проте, судом першої інстанції не приділено належної уваги вищезазначеним нормам при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, та не достатньо враховано негативні відомості, що характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 раніше судимий за умисні злочини проти власності, звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та продовжив свою злочинну діяльність вчинив умисний, корисливий злочин.
Посилаючись на ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції визнав повне визнання вини та його щире каяття.
Згідно зі ст. 67 КК України, при апеляційному перегляді не встановлено обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 .
Разом з цим, сукупність наведеного характеризує ОСОБА_7 як суспільно-небезпечну особу, яка веде антисоціальний спосіб життя, наполегливо не бажає становитися на шлях виправлення та перевиховання.
Що ж стосується щирого каяття ОСОБА_7 - то це само по собі, при наявності вищевказаних обставин, не зменшує істотно ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та не є достатньою підставою для застосування норм ст. 75 КК України, тобто звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, про що слушно та обґрунтовано зазначено в апеляційних доводах та вимогах прокурора.
Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги закону про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, що передбачено вимогами п.п. 2, 4 ч.1 ст. 420 КПК України, та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання, дотримуючись вимог ст.ст. 50, 65 КК України, в межах установлених санкцією ч.2 ст. 185 України, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, його наслідків, відомостей про особу обвинуваченого, пом`якшуючих покарання обставин визнання вини та щире каяття, без застосування норм ст. 75 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк розмірі наближеному до мінімального, передбаченому санкцією ч.2 ст. 185 КК України, але в умовах ізоляції від суспільства.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено фактичних та правових підстав для застосування норм ст.ст. 69, 69-1, 75 КК України стосовно призначеного ОСОБА_7 покарання.

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ст. 50 та ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що без призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк в умовах ізоляції від суспільства, виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів - є неможливим, а не призначення цього виду покарання в такий спосіб не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.
На думку колегії суддів, такий вид та розмір покарання є справедливим і при його реальному відбуванні сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 3, 420 ч. 1 п.п. 2,4, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задоволити.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2019 року, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту фактичного виконання вироку.

В решті вирок районного суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 в той самий строк з дня отримання ним копії судового рішення.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4