Дата документу 01.04.2020 Справа№ 310/8482/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/669/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/8482/19
Категорія ст. 286 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6
представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку дистанційно в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002491 за апеляційними скаргами процесуального прокурора, потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дмитрівка Бердянського району Запорізької області, українця, громадянина України, який має вищу освіту, одруженого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей 2011 та 2012 років народження, є фізичною особою - підприємцем, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права корування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки. В порядку ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 100000,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_8 процесуальні витрати на користь держави на залучення експертів в сумі 3454,22 грн. Скасовано арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.082019 року, на автомобіль «ВАЗ-212140 ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а:

Згідно вироку, 28.08.2019 року приблизно о 08 годині 00 хвилин, в світлу пору доби, в м. Бердянську Запорізької області, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «ВАЗ 212140 ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом «ПГМФ 8304-02», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався проїзною частиною по вул. Мелітопольське шосе з боку вул. Ялтинська в напрямку вул. Вроцлавська, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 Правил дорожнього руху України, розташованого на перехресті з вул. Фестивальною. В цей же час, проїзну частину вул. Мелітопольське шосе, по вищезазначеному нерегульованому пішохідному переходу з правої сторони ліворуч, за напрямком руху транспортного засобу, переходила пішохід ОСОБА_11 .
В порушення вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», та підпункту б) пункту 12.9 Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_8 рухався зі швидкістю 67,3 км/год.
Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу водій ОСОБА_8 з причин власної необережності, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_11 та маючи при цьому технічну можливість запобігти наїзду на неї, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу своєчасно не вжив та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 .
Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» №9-576 від 26.09.2019, своїми діями водій ОСОБА_8 порушив вимоги розділу 33 (дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості»), пп. 12.9 б, 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001. Порушення пункту 18.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби небезпека» знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією даного ДТП. Невідповідність дій водія ОСОБА_8 до вимог розділу 33 (дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості»), п.12.9 б Правил дорожнього руху не знаходиться в причинному зв`язку з подією даної ДТП.
В результаті наїзду ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання», де, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 19 годині 10 хвилині, від отриманих тілесних ушкоджень настала її смерть.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №369 від 30.08.2019, смерть ОСОБА_11 , настала внаслідок сполученої закритої тупої травми голови, тулуба та кінцівок, у вигляді переломів кісток скелету, та ушкодження внутрішніх органів (головного мозку, легень), яка ускладнилась розвитком травматичного шоку, який і став безпосередньою причиною смерті. Сполучена тупа травма голови, тулуба та кінцівок у ОСОБА_11 , яка ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану - травматичного шоку, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації судом його дій, вважає, що постановлений відносно ОСОБА_8 вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що судом при винесенні вироку неправильно прийняте рішення про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуваннями. 75, 76 КК України, оскільки останній вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть людини.

Судом також повною мірою не враховано думку потерпілої ОСОБА_10 про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі, оскільки обвинувачений під час досудового розслідування не звертався до неї, не проявив співчуття, збитки не відшкодував. Крім того, судом необґрунтовано враховано про наявність обставини, що пом`якшує покарання, передбаченої п.2-1 ч.1 ст. 66 КК України, а саме: надання медичної допомоги після вчинення злочину, оскільки медичну допомогу ОСОБА_8 не надавав, а лише викликав швидку допомогу.

Просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України , про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок. Постановити свій вирок щодо ОСОБА_8 , якому за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 оскаржує вирок в частині призначеного покарання. Зауважує, що після 28.08.2019 року, коли сталося ДТП, ОСОБА_8 вибачився тільки у судовому засіданні 23.12.2019 р. у своєї промові про призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі. До теперішнього часу ні матеріальна ні моральна шкода не відшкодована, хоча ОСОБА_8 є підприємцем та займається торгівлею м`ясних виробів на ринку міста Бердянськ. Доводи про його необережність злочину спростовуються матеріалами висновком судової інженерно-транспортної експертизи № 9-576 від 26.09.2019 року, згідно із яким, у даній дорожній ситуації водій ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог розділу 33 (дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості»), п.п. 12.9 б, 18.1 Правил дорожнього руху. Навмисно не виконуючи ПДР України, перевищуючи швидкість дозволену засуджений ОСОБА_8 , своєчасно не став зупиняти транспортний засіб, яким він керував та пропускати пішохода на пішохідному переході, у результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода, яка спричинила смерть її матері. Просить вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 р. відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати частково, в частині призначеного покарання з застосуванням ст. 75, 76 КК України. В іншої частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає вирок незаконним. Зауважує, що при поясненні своїх дій ОСОБА_8 повністю визнав себе винним у скоєному злочині, розкаявся та просив суд його строго не карати. Крім того, ОСОБА_8 скоїв злочин з необережності, має постійне місце проживання, задовільно характеризується за місцем мешкання, працює фізичною особою-підприємцем, раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, під час досудового слідства частково відшкодував матеріальну шкоду потерпілій, після скоєння ДТП залишився на місці пригоди та допомагав потерпілій, викликав швидку допомогу, відвідував потерпілу у лікарні, купував ліки та здавав кров, приніс свої вибачення потерпілій, не перебуває на обліку в психоневронаркологічному диспансері, допомагав слідству і суду розібратися в ситуації та встановити істину у справі, наміру ухилятися від слідства і суду, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність не має.

Суд першої інстанції при призначенні покарання позбавив ОСОБА_8 права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки не врахувавши при цьому, що ОСОБА_8 не буде мати можливості працювати на транспортному засобі, використовувати його для перевезення товарів на реалізацію, використовувати транспортний засіб в биту, возити дітей до школи, кружки, лікарню. Транспортний засіб для ОСОБА_8 є джерелом доходу при умовах скрутної фінансової ситуації в державі та можливістю заробити гроші щоб відшкодувати заявлені потерпілою моральні збитки.

Обвинувачений ОСОБА_8 визнав частково позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 в сумі 50000 грн. Вважає, що саме ця сума є обґрунтованою, а в іншій частині потерпіла ОСОБА_10 не довела свої позовні вимоги. До позовної заяви не долучено жодного документу які б підтвердили позовні вимоги та потерпіла не надала суду обґрунтовані пояснення розміру суми позовних вимог.

Просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання застосувавши ОСОБА_8 положення ст. 69 КК України встановивши покарання строком на 3 (три) роки із застосування положень ст. 75 КК України строком на 1 (один) рік, без позбавленням права керування транспортними засобами, так як покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень, в решті позовних вимог потерпілої ОСОБА_10 - відмовити.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: представника потерпілої та прокурора, які підтримали свої апеляційні скарги, захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які підтримали апеляційну скаргу адвоката; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги потерпілої та прокурора, підлягають задоволенню, а апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого наданими в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.

Судом першої інстанції діїОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до обвинуваченого додатковий вид покарання, передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України - позбавлення права керування транспортними засобами, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", при вирішенні питання про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Визнавши доцільним призначення обвинуваченому додаткового покарання, суд виходив з того, що саме таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи вищевказане, а також те, що обвинувачений ОСОБА_8 грубо порушив Правила дорожнього руху України, здійснивши наїзд на потерпілу на пішохідному переході, потерпіла ОСОБА_10 наполягала на застосуванні до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність призначення цього виду додаткового покарання.

У зв`язку з цим, доводи захисника про те, що суд не врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 не буде мати можливості працювати на транспортному засобі, використовувати його для перевезення товарів на реалізацію, використовувати транспортний засіб в биту, возити дітей до школи, кружки, лікарню, транспортний засіб для ОСОБА_8 є джерелом доходу при умовах скрутної фінансової ситуації в державі та можливістю заробити гроші щоб відшкодувати заявлені потерпілою моральні збитки, оскільки характер та обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень ПДР, а саме здійснення наїзду на особу похилого віку на пішохідному переході, очевидно не буде сприяти запобіганню вчинення нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, як обвинуваченим, так й іншими особами.

Не заслуговують доводи захисника про необхідність зменшення розміру суми, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілої ОСОБА_10 в якості відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

При розв`язанні цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого діяння, а також характер та обсяг душевних страждань потерпілої, їх тривалий час, що внаслідок ДТП остання втратила близьку людину, а саме матір, у зв`язку з чим вона перенесла емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, обуренням та тривоги, задовольнив позов потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди частково, стягнувши на користь останньої замість заявленої суми у розмірі 500 000 грн., тільки 100 000 грн.

Колегія суддів вважає, що при визначені розміру цивільного позову місцевим судом повною мірою враховано вимоги статей 23, 1167 ЦК України, зокрема враховано глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, яка втратили назавжди близьку людину, у зв`язку з чим розмір моральної шкоди відповідно у сумі 100 000 грн., який підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_10 є розумним і справедливим, а тому навіть з врахуванням доводів апелянта про те, що до позовної заяви не долучено жодного документу які б підтвердили ці позовні вимоги, а потерпіла не надала суду обґрунтовані пояснення розміру суми позовних вимог, апеляційну скаргу адвоката в цій частині також необхідно залишити без задоволення.

Між тим, доводи потерпілої та прокурора про неправильне застосування судом до обвинуваченогоОСОБА_8 ст. 75 КК України внаслідок м`якості, є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, застосовуючи до обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, свою вину визнав повністю, працює, має постійне місце проживання де характеризується позитивно, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв у встановлені істини у справі, надав медичну допомогу, придбав необхідні медичні препарати безпосередньо після вчинення злочину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Колегія суддів вважає, що суд порушив зазначені вимоги закону, оскільки не в повній мірі врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, що свідчить про незаконність вироку.

Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину), як про це вказано в вироку суду.

Зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, однак часткове відшкодування шкоди у незначному розмірі свідчить про те, що ОСОБА_8 , будучи фізичною особою-підприємцем, на протязі більше 6 місяців не виявляв бажання виправити ситуацію, що склалася, а зробив це щоб уникнути справедливого покарання. Отже в матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілій ОСОБА_10 оговтатись від пережитого, компенсував їй перенесені страждання, чи полегшив душевний біль.

Не заслуговує уваги доводи суду першої інстанції про визнання ним обставинами, що пом`якшують покарання, надання обвинуваченим медичної допомоги, придбання необхідних медичних препаратів безпосередньо після вчинення злочину, оскільки медичну допомогу ОСОБА_8 потерпілій не надавав, а лише викликав швидку допомогу, крім того наявність в матеріалах кримінального провадження копій товарного чека та фіскальних чеків не вказує на які потреби (для чого) були здійснені матеріальні витрати обвинуваченим (а.с. 95), більш того, незрозумілою є здача крові ОСОБА_8 30.08.2019 року (а.с. 94), оскільки потерпіла ОСОБА_11 померла ще 29.08.2019 року о 19 годині 10 хвилин (а.с. 72).

Також, жодним чином суд не аргументував і констатованого ним факту активного сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, разом з тим, у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України таке сприяння має полягати у наданні правоохоронним органом інформації, не відомої їм на той час з інших джерел, яка має істотне значення для встановлення істини у справі.

Безпідставними є посилання суду першої інстанції на обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, оскільки, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 65, ст. 66 КК України, відомості про це відносяться до особи винного, а не до обставин, що пом`якшують його покарання.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції про наявність обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують призначене обвинуваченому покарання, є безпідставними, а тому вони підлягають виключенню з вироку.

Відсутність обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого, свідчить про необґрунтованість доводів захисника про застосування до ОСОБА_8 ст. 69 КК України.

Беручи до уваги вищевказане, а також те, що суд першої інстанції належним чином не врахував думку потерпілої ОСОБА_10 про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання пов`язаного із позбавленням волі, оскільки останній, хоча і вчинив необережний злочин, однак відповідно до ст. 12 КК України цей злочин належить до тяжких, і внаслідок грубого порушення ПДР обвинуваченим, а саме здійснення наїзду на особу похилого віку на пішохідному переході, настала смерть потерпілої, тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправимими і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, перед потерпілою ОСОБА_10 формально вибачився тільки під час судових дебатів, колегія суддів вважає, що висновки суду про те, що ОСОБА_8 підлягає звільненню від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, так як для його виправлення достатньо виконання протягом іспитового строку покладених на нього обов`язків, є хибним, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг потерпілої та прокурора в частині неправильного застосування кримінального закону, що на думку колегії суддів, є підставою для скасування вироку суду в частині призначеного покарання ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 та прокурора задовольнити, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 рокувідносно ОСОБА_8 , змінити, а в частині призначеного покарання, скасувати.

Виключити з вироку посилання суду на обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надання обвинуваченим медичної допомоги, придбання необхідних медичних препаратів безпосередньо після вчинення злочину, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

В решті вирок залишити без змін.
ВирокЗапорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його оголошення.
Судді: