Номер провадження: 11-кп/813/738/20
Номер справи місцевого суду: 501/2363/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 03.10.2018 року, -
встановив:
оскаржуваним вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Олександрівка, м. Іллічівська (м. Чорноморська) Одеської області, громадянин України, офіційно не працевлаштований, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз:

14.06.2013 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 18.02.2016 року на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси, в зв`язку з перерахуванням строку покарання;

визнаний винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання:

-за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;

-за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

На підставі ч.1 ст. 70 КК України остаточно призначено обвинуваченому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання визначено обчислювати з 18.01.2018 року, тобто з моменту фактичного затримання.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком районного суду, 05 жовтня 2017 року, приблизно о 19 годині 10 хвилин, ОСОБА_8 умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом пошкодження огорожі, проник до подвір`я житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснив спробу таємно викрасти домашню худобу потерпілого ОСОБА_9 , а саме - козу, вартістю 1200 грн., але був помічений потерпілим, внаслідок чого з причин, що не залежали від його волі, не довів злочинний умисел до кінця.

Крім того, 14 грудня 2017 року, приблизно о 19 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 умисно, з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна шляхом пошкодження замка дверей проник до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_10 , а саме: 5 каструль, вартістю 200 грн. кожна, 2 миски, вартістю 250 грн. кожна, відро, вартістю 300 грн., а всього на загальну суму 1800 грн., розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений подав на нього апеляційну скаргу з доповненнями, в яких вказав, що вважає, вирок незаконним, необґрунтованим та вказує не наступне:

-висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження;

-суд допустив неповноту судового розгляду, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а також істотно порушив вимоги КПК України;

-суд, задовольнивши клопотання сторони захисту про проведення експертизи щодо оцінки викраденого, пішов на поводу органів прокуратури, які проігнорували ухвалу суду про доставку потерпілого ОСОБА_11 до суду, таким чином, суд взагалі не встановив вартість викраденого майна у ОСОБА_10 та вартість кози ОСОБА_9 ;

-пояснення свідків ґрунтуються на припущеннях;

-суд неправильно кваліфікував дії винного за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки не було проникнення в приміщення, обвинувачений заходив до потерпілих зовсім з іншою метою;

-свідчення потерпілого ОСОБА_9 неправдиві, оскільки потерпілий був у стані сильного сп`яніння;

-в матеріалах справи також немає жодних доказів щодо проникнення обвинуваченого до загону з метою крадіжки кози;

-суд також обґрунтував вирок на підставі показань потерпілого ОСОБА_9 , який причинив йому при затриманні тілесні ушкодження;

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок, а кримінальне провадження закрити.

Заслухавши суддю-доповідача;обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ст. 404 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зміст оскаржуваного вироку та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази, дав їм належну оцінку у сукупності, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 15 ч.3 ст.185, ч.3 ст. 185 КК України.
Так, в обґрунтування висновку про доведеність вини ОСОБА_8 за епізодом у вчиненні замаху на крадіжку майна потерпілого ОСОБА_9 суд у вироку послався на:
- покази потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , які дали суду послідовні, логічні та взаємодоповнюючі показання щодо обставин та подій, які відбувались 05.10.2017 року, а саме що обвинувачений ОСОБА_8 був затриманий потерпілим та свідком на подвір`ї домоволодіння ОСОБА_9 , де обвинувачений намагався здійснити крадіжку кози.
- заяву до поліції потерпілого ОСОБА_9 про вчинення кримінального правопорушення (т. 1 а.п. 107).
- протокол огляду місця події (т. 1 а.п. 108-109), відповідно до якого було оглянуто домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , де виявлено зламану огорожу, на подвір`ї виявлено невстановлену особу, яка представилась як ОСОБА_8 ,
- довідку про вартість кози (т. 1 а.п. 110).
В обґрунтування висновку про доведеність вини ОСОБА_8 за епізодом у вчиненні крадіжки майна потерпілого ОСОБА_10 суд у вироку послався на:
- покази потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які дали суду послідовні, логічні та взаємодоповнюючі показання щодо обставин та подій, які відбувались 14.12.2017 року.
- заяву до поліції потерпілого ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення (т. 1 а.п. 113).
- протокол огляду місця події (т. 1 а.п. 114), відповідно до якого було оглянуто двір та будинок за адресою: АДРЕСА_3 , де в будинку виявлено порушення порядку речей та пошкоджена металева скоба від замку дверей.
- довідку про вартість викрадених предметів (т. 1 а.п. 125).
- покази свідка ОСОБА_15 , сестри обвинуваченого ОСОБА_8 , яка суду показала, що брат зловживає спиртними напоями, вчиняє крадіжки, за що неодноразово був засуджений.

Апеляційний суд вважає, що наведені у вироку докази: показання потерпілих, свідків, дані, які містяться в зазначених протоколах, інших документах районний суд обґрунтовано визнав належними, допустимими та достовірними, а їх сукупність такою, що з усією достатністю доводить вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, в тому числі і наявності у ОСОБА_8 мотиву та умислу на вчинення крадіжок.

За таких умов твердження сторони захисту, що покладені в основу вироку докази, які наведені в оскаржуваному вироку як докази винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому злочинах неналежні, недопустимі та недостатні, є безпідставними.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність його вини у вчиненні крадіжок, розцінює їх, як такі, що викладені виключно з метою уникнути справедливого покарання за вчинений злочин.
Винуватість ОСОБА_8 підтверджується викладеними вище доказами, зокрема показами свідка ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_9 , з яких вбачається, що потерпілий разом зі своїм знайомим ОСОБА_12 після роботи повернулись додому, де біля воріт виявили пошкоджений паркан, зайшовши на територію домогосподарства, побачили невідомого чоловіка, який тримав за шию козу, потерпілий разом з свідком затримали вказану особу та викликали працівників поліції, як виявилось в подальшому невідома особа представилась ОСОБА_8 .
Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 також дали суду логічні, послідовні, взаємодоповнюючі покази, зокрема про те, що бачили ОСОБА_8 на території домоволодіння, яке належить ОСОБА_10 , при цьому обвинувачений повідомив, що йому нічого їсти, тому він проник до будинку потерпілого та намагався вкрасти металевий посуд, щоб здати його на металобрухт, після чого свідки прогнали ОСОБА_8 з домогосподарства потерпілого ОСОБА_10 . Через деякий час свідок ОСОБА_13 вдруге побачив ОСОБА_8 , який йшов від будинку ОСОБА_10 з двома пакетами в руках. Після цього свідок зателефонував потерпілому ОСОБА_10 та повідомив що бачив, як проникав на територію домогосподарства, яке належить потерпілому. Приїхавши до будинку, потерпілий виявив пошкоджені вхідні двері, з яких була зірвана металева скоба, на якій тримався замок, а зайшовши у приміщення, виявив відсутність алюмінієвих каструль, відра та мисок.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, дав їм належну оцінку у сукупності, а тому посилання обвинуваченого на неповноту та неправильність судового розгляду та невідповідність висновків районного суду фактичним обставинам справи, не заслуговують на увагу.

Для правильної кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючої ознаки - «проникнення у приміщення» при вчиненні крадіжки також важливим є встановлення спрямованості умислу особи. Так, для основного складу крадіжки характерним є наявність в особи умислу на заволодіння чужим майном. Саме тому, вирішуючи питання про наявність у діях особи ознаки «проникнення» при вчиненні крадіжки, слід звертати увагу на наявність умислу на заволодіння чужим майном. Дана кваліфікуюча ознака має місце лише тоді, коли проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища здійснювалося з метою заволодіння чужим майном. Проте, не можна кваліфікувати як такі, що вчинені з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище, дії особи, яка потрапила до житла, іншого приміщення чи сховища без умислу заволодіти чужим майном, однак заволоділа ним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність ознаки «проникнення» у складі крадіжки, суд після встановлення фактичних ознак складу вчиненого кримінального правопорушення повинен перевірити, як ці ознаки співвідносяться з ознаками складу злочину кримінально-правової норми.

При здійсненні такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, крадіжка майна відбувалась, що в першому випадку, що в другому безпосередньо з приватної території домогосподарств потерпілих. Проникнення на територію домогосподарств було суттєво обмежено для сторонніх осіб, за наявністю паркану у випадку з потерпілим ОСОБА_9 та вхідних дверей будинку потерпілого ОСОБА_10 . Обвинувачений ОСОБА_8 розумів неможливість свого проникнення на територію домогосподарств, тому вживав заходів щодо забезпечення можливості свого проникнення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що замах на крадіжку майна потерпілого ОСОБА_9 та крадіжку майна потерпілого ОСОБА_10 обвинувачений ОСОБА_8 вчинив з проникненням до приміщення, сховища, житла.

Так, крадіжка, поєднана з проникненням у приміщення передбачає визначення, як ознак «приміщення», так і ознак «проникнення». Тільки сукупність цих ознак дає можливість кваліфікувати крадіжку за ч. 3 ст. 185 КК України. Приміщення це різного роду будівлі, споруди, які можуть бути постійними чи тимчасовими, та у яких може постійно чи тимчасово знаходитися та зберігатися майно. Під проникненням слід розуміти незаконне вторгнення у приміщення будь-яким способом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність доказів проникнення його до подвір`я та будинку потерпілих відповідно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спростовуються дослідженими судом показаннями вищезазначених потерпілих і свідків, даними протоколів огляду місця події, якими зафіксовані сліди проникнення зламана огорожа подвір`я та двері будинку.

Одночасно, апеляційний суд констатує, що доводи обвинуваченого щодо невідповідності висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого, зводяться до загальних посилань на невідповідність висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого.
Доводи обвинуваченого щодо порушення його права на захист спростовуються матеріалами кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_8 було роз`яснено його право на захист, але він не заявляв клопотання про надання захисника. Далі, на стадії судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_8 спочатку відмовився від захисника (т.1 а.п. 21-22, 46-47, 49-50, 56-57), але в подальшому, за першою вимогою йому був наданий захисник (т.1, а.п. 65-66), і цей факт в суді апеляційної інстанції обвинувачений не заперечував. За його клопотанням суд апеляційної інстанції призначив йому захисника у зв`язку із зайнятістю його захисника, що приймав участь у судовому розгляду суду першої інстанції.
За таких умов апеляційний суд констатує, що доводи обвинуваченого щодо порушення права на захист обвинуваченого є безпідставними.

Крім того, посилання ОСОБА_8 на відсутність у нього умислу на вчинення крадіжок чужого майна, оскільки до домоволодіння ОСОБА_9 він зайшов з метою позичити гроші, а до будинку ОСОБА_10 - з метою переночувати спростовуються фактичними обставинами подій та дослідженими судом доказами. При цьому пояснення обвинуваченого в цій частині є непослідовними, суперечливими та взаємовиключними, у зв`язку з чим не можуть бути прийняті апеляційним судом. Перебування ж ОСОБА_8 на час вчинення інкримінованих йому дій у стані алкогольного сп`яніння жодним чином не може свідчити про відсутність корисливого умислу та не звільняє його від відповідальності за скоєне.

В ході судового розгляду на підставі допиту потерпілих, свідків, дослідження наданих письмових доказів судом було встановлено вартість викраденого майна, у зв`язку з чим судом і не була проведена товарознавча експертиза, порушень закону при цьому суд не допустив.

Твердження апеляційної скарги про істотні порушення у даному кримінальному провадженні вимог кримінального процесуального закону з посиланням на те, що під час вручення ОСОБА_8 повідомлень про підозру 05.10.2017 року та 14.12.2.017 року органом досудового розслідування не були роз`яснені процесуальні права, зокрема, положення ст. 18 КПК України, та відібрано з`явлення з повинною, не можуть бути підставою для скасування вироку, оскільки суд дослідив зазначені обставини під час судового розгляду, дав їм належну оцінку у вироку та визнав вказані письмові зізнання обвинуваченого недопустимими доказами.

У відповідності до положень ч.3 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції, лише за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Тобто, із зазначеної норми закону слідує, що повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.

Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які мають загальний характер, а також той факт, що останній всупереч положенням ч.3 ст.404 КПК України, не скористався можливістю заявити клопотання в порядку зазначеної норми закону про повторне дослідження доказів по справі та не навів щодо цього відповідні мотиви, апеляційний суд позбавлений права повторно дослідити докази по справі.
За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погоджується з оцінкою наведених в оскаржуваному вироку суду доказів, даною судом першої інстанції, а відтак застосована апеляційною інстанцією процедура не суперечить встановленій ст. 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.

Дана позиція апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №733/249/16-к.

З огляду на зазначене, апеляційний суд констатує, що вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, та з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції, про що просив обвинувачений, апеляційним судом не встановлено.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який ніде не працевлаштований, раніше неодноразово судимий, в числі і за аналогічні злочини.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, - не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції також обґрунтовано взяв до уваги висновок уповноваженого органу з питань пробації від 04.04.2018 року, з якого випливає, що його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк, може становити дуже високу небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб).

Обговорюючи питання про призначення виду і міри покарання, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, оскільки, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який офіційно ніде не працевлаштований, і вважає, що виправлення обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства та, що саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 .

До того ж обвинувачений ОСОБА_8 своєї вини у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не визнав, щире каяття відсутнє.

Відповідно ж до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Злочини, вчинені обвинуваченим ОСОБА_8 , є дійсно суспільно небезпечними. Мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності. Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Таким чином, з врахуванням всього вищезазначеного, давши оцінку всім обставинам даного кримінального провадження, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , враховуючи суспільну небезпеку скоєного - в тому числі тяжкого кримінального правопорушення, враховуючи дані про особу обвинуваченого, його віку, сімейного стану та стану здоров`я, характеризуючі матеріали, обставини кримінального провадження, суд, обгрунтовано прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому будуть досягнуті лише в умовах ізоляції його від суспільства та призначив йому покарання у вигляді позбавлення волі.

Апеляційний суд ретельно дослідив обставини скоєного злочину, доводи обвинуваченого, який не погодився з прийнятим судовим рішенням і мотивами, викладеними в його обґрунтування.

Аналіз всіх даних, покладених в обґрунтування обвинувального акту, дозволяє суду дійти висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованих йому злочинних діянь, і зазначені докази суд вважає належними, допустимими, достовірними і достатніми для постановлення вироку.

З огляду на зазначене, доводи обвинуваченого, на які він посилається в своїй апеляційній скарзі, в повній мірі спростовані доказами дослідженими судом 1 інстанції викладеними в мотивувальній частині вироку.

Апеляційний суд не знайшов підстав для сумніву в достовірності і обґрунтованості викладених доказів.

Незважаючи на доводи апеляційної скарги обвинуваченого, необхідно зробити висновок, що районний суд дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на доказах відповідно до матеріалів кримінального провадження, також, з урахуванням обставин, наведених у вироку, призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненому обвинуваченому кримінального правопорушення є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст. 50 КК України, тому підстав для зміни або скасування вироку відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни вироку суду.

Керуючисьст. ст. 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 03.10.2018 року відносно ОСОБА_8 за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк із дня вручення копії даної ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4