ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 662/744/17 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/7/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1,
ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України
У Х В А Л А
іменем України

14 січня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000744 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 27 серпня 2019 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Громівка, Новотроїцького району, Херсонської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 11.11.2015 року Новотроїцький районним судом Херсонської області за ч.2 ст.389 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці 10 днів,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні даних кримінальних правопорушень;
засуджено за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції від 26.11.2015 року в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 27.02.2017 року по 15.05.2017 року, з 17.07.2017 року по 19.12.2017 року, з 19.09.2018 року по 18.11.2018 року, з 19.11.2018 року по 17.03.2019 року включно за правилами один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід не обирався.

Вирішено питання про речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він, будучи раніше засудженим 05 грудня 2012 року Новотроїцьким районним судом Херсонської області за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, на шлях виправлення не став та знову вчинив корисливий, умисний злочин за наступних обставин.
Так, 10 листопада 2016 року близько 17.00 години, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні магазину кафе - бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ПП ОСОБА_9 , який розташований по АДРЕСА_2 умисно, повторно, керуючись корисливими мотивами, направленими на протиправне заволодіння чужим майном, відкрито, шляхом ривку касової шухляди намагався відкрито заволодіти грошовими коштами в сумі 610 грн. Національного Банку України, але не довів свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як був затриманий продавцем магазину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що приблизно в середині листопада місяця 2016 року, на протязі дня, знаходячись за місцем свого проживання, а саме у АДРЕСА_1 , переслідуючи прямий умисел, направлений на незаконне виготовлення вогнепальної зброї, з використанням металевої трубки, ізоляційної стрічки синього кольору та частини деревини, незаконно виготовив саморобний пристрій для стрільби, який згідно висновку судово-балістичної експертизи Херсонського НДЕКЦ МВС України № 53-БЗ від 10 лютого 2017 року являється вогнепальною зброєю - одноствольним, гладкоствольним, однозарядним, дульнозарядним пістолетом із ґнотовим запалюванням заряду, виготовленим саморобним способом, придатним для проведення пострілів, який після виготовлення, незаконно зберігав за місцем свого мешкання у приміщенні кімнати житлового будинку до моменту виявлення та вилучення з незаконного обігу працівниками поліції в ході санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , який мав місце 08 лютого 2017 року.
Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.263-1 КК України, як незаконне виготовлення вогнепальної зброї.

Крім того, відповідно до постанови Верховної Ради № 2471-XII від 17.06.1992 року (із змінами), постанови Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 року (із змінами) та Наказу МВС України № 622 від 21.08.1998 року (із змінами) громадяни України, які досягли 21 річного віку, мають право на придбання та зберігання зброї та вибухових речовин, при умові отримання ними в органах внутрішніх справ відповідного дозволу на придбання зброї з подальшою її реєстрацією в органах внутрішніх справ на протязі десяти днів з дня придбання.
ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що переслідуючи прямий умисел, направлений на порушення встановленого законом порядку обігу вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин в порушення вказаних вимог, не маючи відповідного дозволу на придбання вказаних речей, приблизно в середині листопада місяця 2016 року, незаконно виготовлений ним предмет, який згідно висновку судово-балістичної експертизи Херсонського НДЕКЦ МВС України № 53-БЗ від 10 лютого 2017 року, являється вогнепальною зброєю одноствольним, гладко ствольним, однозарядним, дульнозарядним пістолетом із ґнотовим запалюванням заряду, виготовленим саморобним способом, придатним для проведення пострілів поклав та залишив на зберігання в приміщення свого будинку за адресою в АДРЕСА_1 .
Також ОСОБА_8 у невстановленому слідством місці при невстановлених слідством обставинах, діючи умисно, незаконно знайшов (придбав) речовину, яка відповідно до висновку судово-вибухотехнічної експертизи Херсонського НДЕКЦ МВС України № 21-ВТ/8-ФХ від 22 лютого 2017 року, є вибуховою речовиною метальної дії - суміш димного та бездимного порохів, загальною вагою 18.0г., придатною до використання за призначенням та 251 предмет, з яких відповідно до висновку судово-балістичної експертизи Херсонського НДЕКЦ МВС України №54- БЗ від 16 лютого 2017 року, 12 (дванадцять) предметів являються бойовими припасами, а саме: три предмети є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї - 6,5 мм патронами «Арісака», два патрони є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї - 5,45 мм військовими патронами, шість предметів є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї - 5,6 мм спортивними патронами «Бегущий олень» та один предмет являється бойовим припасом до нарізної вогнепальної зброї - 5,6 мм спортивно мисливським патроном кільцевого запалення, які привласнив собі. Після чого, ОСОБА_8 умисно з метою незаконного поводження з вогнепальною зброєю та бойовими припасами зберігав (мав у володінні) без передбаченого законом дозволу вогнепальну зброю, бойові припаси та вибухову речовину на території домоволодіння у приміщенні господарської будівлі та житлового будинку за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , до моменту виявлення та вилучення з незаконного обігу працівниками поліції в ході санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , який мав місце 08 лютого 2017 року.
Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК України, як незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами та вибуховими речовинами, кваліфікуючими ознаками якого є: зберігання придбання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку щодо ОСОБА_8 з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування доводів указує, що судом першої інстанції безпідставно визнано недопустимими доказами протокол обшуку та протокол проведення слідчого експерименту. Зазначає, що обшук за місцем проживання обвинуваченого проведено на підставі ухвали слідчого судді від 02.02.2017 року і відсутні будь-які підстави для визнання проведеної слідчої дії незаконною. Наголошує, що є хибним висновок суду про проведення слідчого експерименту без згоди обвинуваченого на його проведення та, як наслідок, порушення прав особи на захист, оскільки це жодним чином не підтверджено, під час допиту в судовому засіданні 17.07.2017 року обвинувачений визнав свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України, а тому висновок суду про виправдання ОСОБА_8 в цій частині є необґрунтованим. Апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції у вироку відображено суть пояснень свідка ОСОБА_11 як особи жіночої статі, однак безпосередньо допитувався свідок ОСОБА_11 особа чоловічої статі. За викладеного вважає, що висновок суду про недопустимість як вказаних доказів, так і похідних від них, є помилковим. Крім того, апелянт вказує на порушення судом вимог ст.ст.364, 366 КПК України, а саме після проведення судових дебатів та останнього слова обвинуваченого, вийшовши до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, суд повернувся та відновив допит обвинуваченого стосовно фактичних обставин провадження, тобто допустив поверхневе з`ясування обставин у справі. Просить скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 та призначити новий розгляд вказаного кримінального провадження в суді першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, учасниками кримінального провадження, не оспорюється.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора, просив їх задовольнити, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Статтею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст.94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ч.3 ст.374 КПК України та сформованої судової практики, - мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. У цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази; обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви зміни обвинувачення; у разі визнання частини обвинувачення необґрунтованою підстави для цього.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Зазначених вимог закону при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції дотримано не було.

Дійшовши висновку про невинуватість ОСОБА_8 в частині висунутого обвинувачення за ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України у зв`язку недоведеністю його участі у вчиненні даних кримінальних правопорушень, та, відкидаючи докази обвинувачення, судпершої інстанції належним чином не мотивував своє рішення, не проаналізував і не дав відповідної оцінки доказам обвинувачення у їх сукупності, у тому числі тим, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, допустив істотні суперечності та припущення у своїх висновках щодо фактичних обставин кримінального провадження, винності чи невинності обвинуваченого в обсязі висунутого йому обвинуваченні, належності чи неналежності, допустимості чи недопустимості, достовірності чи недостовірності, достатності чи недостатності тих чи інших доказів, і не навів у вироку переконливих мотивів, із яких він взяв до уваги одні докази й відкинув інші, яким не дав однозначної оцінки в їх сукупності, обмежившись лише перерахуванням доказів обвинувачення та їх вибірковою оцінкою, які визнав неналежними та недопустимими.

При цьому, розкриваючи зміст доказів, суд не зазначив, які обставини ними підтверджуються або спростовуються, що є неприпустимим.
Суд у вироку має зазначити джерело доказу, фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини, а також зазначити, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються.

Тобто, суд на обґрунтування свого висновку про невинуватість ОСОБА_8 в частині висунутого обвинувачення не проаналізував зібрані у провадженні докази і фактично не дав їм належної оцінки, дійшов висновку про недопустимість зібраних доказів, зокрема, протоколу обшуку та протоколу проведення слідчого експерименту, які визнав недопустимими і всі похідні від них докази.

Як убачається зі змісту вироку та матеріалів провадження, судом не дотримано вимог кримінального процесуального закону щодо аналізу та оцінки доказів у провадженні.

Обґрунтовуючи свій висновок про невинуватість ОСОБА_8 в частині висунутого обвинувачення за ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України, суд першої інстанції взяв за основу показання обвинуваченогоОСОБА_8 , який заперечував факт незаконного виготовлення вогнепальної зброї, зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухової речовини. Вказав, що за його участю проведено обшук за місцем його проживання. Пояснив, що зі слів брата напередодні проведення вказаної слідчої дії приїжджали працівники поліції з пакетом, який підкинули в літню кухню. Стверджував, що на працівники поліції здійснювали нього психологічний тиск та змусили визнати провину у вчиненні інкримінованих злочинів.

Надаючи перевагу показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції не дав їм належної оцінки та не навів мотивів, з яких він визнав ці показання достовірними та достатніми на підтвердження своїх висновків, і не навів переконливих суджень на спростування висновку органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_8 інкримінованих злочинів, що ставить під сумнів висновок суду першої інстанції про його невинуватість за цими епізодами обвинувачення.

Також, обґрунтовуючи висновок про недоведеність обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України, суд вказав про порушення його права на захист під час пред`явлення підозри, зокрема про те, що підозру про вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, не було повідомлено, а саме не вказано про незаконне поводження з вибуховими речовинами, а тому пред`явлене обвинувачення не доведено.

Під час перевірки матеріалів провадження з`ясовано, що підозру за ч.1 ст.263 КК України ОСОБА_8 пред`явлено 28.02.2017 року і вказано, що він зберігав пістолет з гнотовим запалюванням, суміш пороху масою 18,0 г., яку віднесено до вибухових речовин, а тому висновок суду про те, що ОСОБА_12 не було пред`явлено підозру про зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу є невмотивованим, здійснений без належної перевірки зібраних у кримінальному провадженні доказів. (т.3 а.п.63-67)

Крім того, під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України, обвинувачений не заявляв про порушення його права на захист, зокрема, про незрозумілість чи неконкретність обвинувачення.

(т.3 а.п.115-116)

Посилаючись на вимоги ст.ст.86, 87 КПК України, та, приймаючи рішення про недопустимість письмових доказів, суд першої інстанції порушив вимоги ст.410 КПК України, що є підставою для скасування судового рішення.

Так, вказуючи про те, що ухвалу слідчого судді від 02.02.2017 року постановлено з порушенням вимог ст.235 КПК України, суд фактично вдався до перегляду законності та обґрунтованості постановленого рішення, що не передбачено на цій стадії судового розгляду.

Як правильно вказано апелянтом, ухвалою слідчого судді Новотроїцького районного суду Херсонської області від 02.02.2017 року надано дозвіл на проведення обшуку території домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_8 з метою виявлення та вилучення об`єктів кримінального правопорушення, які свідчать про протиправну діяльність ОСОБА_8 ..

Жодних заперечень під час підготовчого провадження у суді на вказану ухвалу подано не було, але суд першої інстанції невмотивовано дійшов висновку про її невідповідність вимогам закону, не звернув увагу на те, що з наведених підстав відповідно до вимог ст.87 КПК України не передбачено визнання доказів недопустимими. (т.3 а.п.14)

Вказуючи про недопустимість як доказу протоколу обшуку від 08.02.2017 року, суд вмотивував своє рішення невідповідністю структури даного процесуального документа вимогам закону, зокрема, відсутністю вказівки у вступній частині всіх учасників слідчої дії, неналежне здійснення технічної фіксації слідчої дії та неналежне відображення в протоколі проведення слідчої дії, тобто хід обшуку, а також невручення другого примірника протоколу обшуку безпосередньо обвинуваченому.

При цьому суд не звернув уваги на те, що обвинувачений ОСОБА_8 під час судового розгляду підтвердив той факт, що за його участю було проведено обшук за місцем його проживання, він лише заперечував факт належності йому знайдених та вилучених предметів.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.

Вказані судом першої інстанції порушення та неточності під час складання протоколу обшуку та оформлення додатків до нього, не відносяться до переліку діянь, вказаних в ч.2 ст.87 КПК України як такі, що є беззаперечними підставами для визнання доказів недопустимими.

За аналогічних підстав колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість визнання судом проведеного слідчого експерименту з порушенням вимог ст.240 КПК України та як наслідок визнання протоколу слідчого експерименту від 02.03.2017 року за участю ОСОБА_8 недопустимим доказом.

Так, суд першої інстанції вказав про те, що обвинуваченого ОСОБА_8 було позбавлено можливості надати вільні показання під час проведення слідчого експерименту і це не підтвердив свідок ОСОБА_11 , який брав участь у проведенні слідчої дії як понятий.

Перевіркою матеріалів провадження такі висновки суду не підтверджено.

Як виливає з матеріалів справи, слідчий експеримент за участю обвинуваченого ОСОБА_8 проведено за його добровільної згодою, що підтверджено його заявою. На фотододатках, які долучено до протоколу, зображено ОСОБА_8 , який вказує на різні місця в приміщенні літньої кухні, де виявлено вогнепальну зброю, суміш порохів та боєприпаси. Відповідно до письмових пояснень понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , вказану слідчу дію проведено за добровільної згоди та участі ОСОБА_8 без застосування будь-якого впливу.

(т.3 а.п.79-84)

Оцінюючи ці докази, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків фактичним обставинам справи, зокрема, у вироку відображено пояснення свідка ОСОБА_11 - жіночої статі, які не відповідають дійсності, оскільки понятим під час слідчої дії був саме ОСОБА_11 , що свідчить про порушення судом вимог ст.411 КПК України.

Невідповідність додатків до протоколу вимогам ст.104, 105 КПК України, про що зазначає суд першої інстанції, не відповідає вимогам ст.87 КПК України та не свідчить про недопустимість письмових доказів.

За викладеного, висновок суду про недопустимість похідних доказів від вищевказаних протоколів за результатами проведення слідчих дій, слід визнати передчасним.

Крім того, як наголошує апелянт, судом першої інстанції порушено вимоги ст.ст. 364, 365, 366 КПК України. Зазначено, що після виходу з нарадчої кімнати судом оголошено про відновлення судового процесу, зокрема, про допит обвинуваченого ОСОБА_8 , який повідомив про відомості, що не були предметом судового розгляду. Після цього було оголошено судові дебати та остатнє слово обвинуваченого.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження та прослуховування аудіо записів судових засідань з`ясовано, що 29.07.2019 року обвинувачений ОСОБА_8 подав до суд заяву про застосування до нього недозволених методів слідства з боку працівників поліції. Під час безпосереднього допиту обвинуваченого ОСОБА_8 29.07.2019 року це питання судом не з`ясовувалось, відомості про перевірку інформації, про яку йдеться мова в заяві ОСОБА_8 , відсутні. В судовому засіданні, яке відбулось 16.08.2019 року судом першої інстанції досліджувались речові докази та було оголошено судові дебати, в яких обвинувачений ОСОБА_8 визнав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, заперечував свою вини в частині висунутого обвинувачення за ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України, в останньому слові просив його виправдати в цій частині обвинувачення, яке він не визнає.

Після виходу та повернення з нарадчої кімнати судом першої інстанції відновлено з`ясування обставин, встановлених під час перевірки їх доказами, про що постановлено відповідну ухвалу від 19.08.2019 року. Відновлення з`ясування обставин вмотивовано тим, що при написанні рішення виникли додаткові питання про застосування недозволених методів слідства щодо ОСОБА_8 ..

Відповідно до вимог ч.4 ст.365 КПК України, якщо обвинувачений в останньому слові повідомить про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, суд за своєю ініціативою або за клопотанням учасників судового провадження відновлює з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами, після завершення яких відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин і надає останнє слово обвинуваченому.
Як установлено під час прослуховування аудіозапису судового засідання від 16.08.2019 року, обвинувачений ОСОБА_8 в останньому слові не повідомляв про обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження. Під час відновленого з`ясування обставин в судовому засіданні від 19.08.2019 року обвинувачений ОСОБА_8 повідомив про обставини, які взагалі не були предметом з`ясування під час всього судового розгляду вказаного кримінального провадження, зокрема про те, що зі слів брата до нього додому приходили працівники поліції і підкинули пакет з речовими доказами, а потім, коли під час обшуку було знайдено предмети злочину, працівниками поліції здійснювався тиск на ОСОБА_8 з метою визнання ним вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України. Саме ці відомості покладено в основу виправдувального вироку, як докази захисту ОСОБА_8 від пред`явленого обвинувачення, без надання встановленому жодної оцінки, про що було зазначено вище.

Установлене свідчить про порушення судом вимог ст.ст.370, 374 КПК України, щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості вироку, оскільки у вироку не наведені переконливі підстави для визнання частини обвинувачення необґрунтованою, що вплинуло на вирішення питань чи дійсно вказана особа вчинила злочини та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, під час перевірки обставин справи та прослуховування аудіозапису судового засідання від 19.08.2019 року, під час якого було з`ясовано нові обставини, які не були предметом судового розгляду, відсутнє належне технічне фіксування судового засідання, запис судового засідання є неякісним та прослуховується, у зв`язку з чим неможливо з`ясувати суть пояснень та останнього слова обвинуваченого ОСОБА_8 , що відповідно до п.7 ч.2 ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, які ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку щодо ОСОБА_8 в обсязі висунутого йому обвинувачення.

Згідно із ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи те, шо допущені судом першої інстанції під час судового розгляду порушення вимог ст.ст. 94, 370, ч.3 ст.374 КПК України є істотними, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування вироку щодо ОСОБА_8 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції згідно зі ст.ст. 410, 411, ч.ч.1,2 ст.412, п.1 ч.1 ст.415 КПК України, як про це ставить питання прокурор в апеляційній скарзі.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення закону, дослідити обставини, зазначені в цій ухвалі, дати належну оцінку доказам з урахуванням позиції сторін обвинувачення та захисту з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.
Виходячи з викладеного, апеляційна скарга прокурора має бути задоволена.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст.404, 407, 409, 410, 411, ч.ч.1, 2 ст.412, п.1 ч.1 ст.415, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити.

Вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 27 серпня 2019 року щодо ОСОБА_8 - скасувати та призначити новий розгляд у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3