Провадження №11-кп/801/374/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
11 лютого 2020 рокум. Вінниця
На розгляді у Вінницькому апеляційному суді перебувало провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького міського суду від 22.01.2020, якою обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 21.03.2020.
Ухвалою колегії суддів Вінницького апеляційного суду від 11.02.2020 апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 , в інтересах обвинувачених залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.
Не можу погодитись з прийнятим рішенням, а тому, керуючись ч. 3 ст. 375 КПК України, викладаю окрему думку.
Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Тобто дослівно, закон зобов`язує суд розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою незалежно від наявності клопотання, однак дана норма не наділяє суд правом, за умови доцільності, автоматично ухвалювати рішення щодо його продовження за відсутності відповідного клопотання прокурора.
Навпаки, частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу.
Відповідно ж до ст.199 цієї глави, прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою можливе лише за письмовим вмотивованим клопотанням прокурора, вимоги до якого викладені у ст. 184 КПК України.
Термін обвинуваченого (підсудного) визначено у ч.2 ст.42 КПК України це є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.
Системний аналіз цих норм переконливо доводить, що подання прокурора для прийняття судом рішення про продовження тримання обвинуваченого під вартою необхідно і під час судового розгляду.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження строку тримання особи під вартою порушив ще й загальні засади кримінального провадження визначені ст.7 КПК України: верховенство права, рівність перед законом та судом, що свідчить про недотримання судом першої інстанції вимог ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини права на справедливий судовий розгляд.
Так рішенням Конституційного Суду України від 23.11.2017 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України (справа № 1-28/2017), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України.
Розгляд справи Конституційним Судом України здійснювався у межах подання, а тому конституційність положень ч.3 ст.331 КПК України не перевірялась, однак в своєму рішенні КСУ висловив чітку позицію щодо можливості прийняття в судовому засідання рішенням про обрання або продовження строку дії застосованого запобіжного заходу з власної ініціативи.
Так, згідно п.5 цього рішення «Конституційний Суд України виходить з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора (частина четверта статті 176 Кодексу)».
Конституційний Суд України вважає, що будь-які положення Кодексу повинні застосовуватися органами державної влади та їх посадовими особами з урахуванням конституційних норм, принципів і цінностей.
Згідно з частиною першою статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За юридичними позиціями Конституційного Суду України верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу; конституційне право людини на судовий захист є гарантією усіх прав і свобод людини і громадянина (абзац дев`ятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, абзац чотирнадцятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Найважливішою ознакою суду є його незалежність та безсторонність, а однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 1 частини другої статті 129 Конституції України).
У практиці Європейського суду з прав людини сформовано, серед іншого, характеристики незалежності суду, одна з яких полягає в тому, що суд має сприйматися як незалежний орган; щодо ознак безсторонності суду, то він повинен сприйматися таким з об`єктивного погляду з достатніми гарантіями для виключення будь-яких легітимних сумнівів з цього приводу (пункти 125, 126 рішення від 6 жовтня 2011 року у справі "Агрокомплекс проти України").
Конституційний Суд України вважає, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 Кодексу, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора) ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади».
Згідно матеріалів провадження, суд першої інстанції за власної ініціативи продовжив строк тримання під вартою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а прокурор лише висловив свою думку і жодного клопотання, яке стало б предметом дослідження в суді, не заявляв.
З огляду на вказане, Суд мав би скасувати оскаржувану ухвалу Вінницького міського суду від 22.01.2020 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за відсутності письмового клопотання прокурора.
Суддя: ОСОБА_6