Справа № 636/1055/20
ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Чугуїв

Слідчий суддя Чугуївського міського суду Харківської області ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чугуєві слідчого СВ Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_3 , про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000247, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України,
ВСТАНОВИВ:
До Чугуївського міського суду Харківської області звернувся слідчий СВ Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_3 з клопотанням про арешт майна, а саме: автомобілю ВАЗ 21099, держаний номер НОМЕР_1 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_2 .
Виходячи із змісту клопотання встановлено, що 10.03.2020 року до ЧЧ Чугуївського ВП надійшов рапорт ІСРПП Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 , про те, що 10.03.2020 року о за адресою: м. Чугуїв харківської області, вкл.. гвардійська, 31 було зупинено автомобіль ВАЗ 21099, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При перевірці документів на автомобіль згідно з наявних баз даних встановлено, що державний реєстраційний знак НОМЕР_1 не зареєстровано за жодним автомобілем. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_2 , згідно з наявних баз даних також не закріплено за жодним транспортним засобом.

Відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України внесено слідчим СВ Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області, до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 березня 2020 року за № 0000277 за попередньою кваліфікацією ч. 1 ст. 358 КК України.

10 березня 2020 року, проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на майданчику огляду транспортних засобів, де був розташований автомобіль ВАЗ 21099, державний номер НОМЕР_1 - не зареєстровано за жодним автомобілем, дата реєстрації: 13.04.2002 року; власником автомобілю є ОСОБА_6 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 ; номер кузову б/н., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_2 , згідно з наявних баз даних також не закріплено за жодним транспортним засобом.

Виявлене та вилучене в ході проведення огляду місця події: автомобіль ВАЗ 21099, державний номер НОМЕР_1 - направлено до штраф майданчика Чугуївського ВП ГУНП в Харківській області та опечатано з відповідними підписами учасників слідчої дії; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_2 - поміщено та упаковано до сейф-пакету 0000052 з відповідними підписами учасників слідчої дії.

З наданих слідчим матеріалів, вбачається, що майно, арешт на яке просить накласти слічий, вилучено 10.03.2020 під час огляду у ОСОБА_5 , який на момент звернення слідчим із клопотанням до суду, не має статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, а отже, в даному випадку, слідчий просить накласти арешт на майно третьої особи.
Відповідно що ч. 2 ст.64-2КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Отже, з клопотання про накладення арешту на майно третьої особи може звернутись лише прокурор. У даному випадку з таким клопотання звернувся слідчий в порушення положень ст. 64-2 КПК України.
Разом з тим, слідчий в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду клопотання був повідомлений завчасно та належним чином.
Відповідно до ч. 1ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, додані до клопотання, а також суть клопотання, враовуючи, що слідчий в судове засідання не зявився, в судовому засіданні не довів обставин необхідності накладення арешту на майно, також слідчий не надав суду матеріали кримінального провадження в підтвердження свого клопотання, слідчий суддя дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Чинним КПК України передбачено, що арешт майна з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Відповідно до вимог статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини 2 статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини 2 статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Разом з тим, клопотання про накладення арешту на майно не містить належного обгрунтування підстав визнання вилученого майна доказом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України. Крім того, клопотання не містить обґрунтування ризиків, передбачених абзацом другим частини 1 ст. 170 КПК України.
Таким чином, вимоги клопотання про арешт майна на даному етапі досудового розслідування, не виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
В матеріалах, длучених до клопотання, які надані суду, відсутні належні докази, які давали б беззаперечні підстави суду прийти до висновку про наявність необхідності в накладенні арешту на вказане майно.
Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У відповідності до вимог п.2 ч. 3 ст.132 КПК України передбачає, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у клопотанні.
Стаття 173 ч. 1 КПК України зазначає, що слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього кодексу.
Отже, в даному не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, а тому клопотання є необґрунтованим, поданим з порушенням вимог чинного законодавства і таким, що не підлягає задоволенню з вищенаведених підстав.
На підставі зазначеного вище та керуючись ст.132, 170, 171, 172 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000247, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, відмовити.
На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчій суддя: ОСОБА_1