Ухвала

іменем України
10 червня 2020 року

м. Київ
справа № 1715/6764/12
провадження № 51-6007км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,
виправданої ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Рівненського міського суду від 21 травня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у кримінальній справі за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки
та жительки АДРЕСА_1 раніше не судимої,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця
с. Грушівка Сарненського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України

(далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рівненського міського суду від 21 травня 2019 року ОСОБА_5 виправдано за недоведеністю участі у вимаганні та одержанні представником влади, який займає відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб хабаря у значному розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабар, та в інтересах третіх осіб

дій із використанням наданої влади, тобто у вчиненні злочину, передбаченого

ч. 3 ст. 368 КК.
Цим же вироком ОСОБА_6 виправдано за недоведеністю участі у вимаганні

та одержанні представником влади, який займає відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб хабаря у значному розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабар, та в інтересах третіх осіб дій із використанням наданої влади, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК.

Органом досудового слідства ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачено в тому,

що представник влади ОСОБА_5 та службова особа ОСОБА_6 , займаючи відповідальне становище, діючи за попередньою змовою групою осіб, вимагали
та одержали хабар у значному розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабаря, та в інтересах третіх осіб дій із використанням наданих їм влади і службового становища.
Суд дійшов висновку про недоведеність того, що у не встановлений слідством день

у середині жовтня 2011 року родич підсудного ОСОБА_8 ОСОБА_9 , будучи раніше знайомим з ОСОБА_5 , зустрівся із нею у приміщенні Ківерцівського районного суду Волинської області за адресою: вул. Грушевського, 20, м. Ківерці,

де запитав у ОСОБА_5 , за яких обставин вона може винести ОСОБА_8 вирок, не пов`язаний із позбавленням волі, у кримінальній справі, що перебувала у провадженні судді ОСОБА_5 , за обвинуваченням неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК.
Також недоведеним суд визнав обвинувачення в тому, що після цієї зустрічі ОСОБА_5 , бажаючи отримати від родичів підсудних хабар, вирішила заручитися підтримкою прокурора району і запропонувати йому не вносити апеляцію

на винесений нею вирок у зазначеній кримінальній справі, після чого того ж дня

у невстановленому місці і в невстановлений час зустрілася із прокурором Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_6 , де повідомила, що родичі ОСОБА_8 і ОСОБА_10 звернулися до неї з проханням не позбавляти підсудних волі за вчинені злочини, і вона має намір за хабар винести вирок у цій кримінальній справі із застосуванням статей 69, 75 КК, та запропонувала йому не вносити апеляцію на цей вирок.
Не підтвердженим доказами суд визнав обвинувачення в тому, що при цьому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вступили в злочинну змову, спрямовану на вимагання та одержання хабаря від родичів підсудних ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , що ОСОБА_5 одержить хабар у сумі 5500 дол США, із яких 3500 дол США передасть ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_5 повторно зустрілася із ОСОБА_9 у м. Ківерцях, де повідомила останньому, що може винести вирок, не пов`язаний із позбавленням волі, якщо родичі підсудних передадуть їй хабар у сумі 5500 дол США, частину

якого 3500 дол США вона повинна передати прокурору ОСОБА_6 за те, що він особисто й інші працівники прокуратури Ківерцівського району не будуть вносити апеляцію на такий вирок суду.
Згідно з пред`явленим виправданим обвинуваченням після зустрічі із ОСОБА_5 . ОСОБА_9 розповів про її вимогу матері підсудного ОСОБА_8 ОСОБА_11 і його вітчиму ОСОБА_12 , а ті, у свою чергу, родичам підсудного ОСОБА_10
ОСОБА_12 27 жовтня 2011 року звернувся із заявою про незаконні дії судді
до управління Служби безпеки України (далі УСБУ) у Волинській області. Того ж дня він приїхав до ОСОБА_5 у Ківерцівський районний суд для зустрічі, яка відбулася в період часу із 12:15 до 12:28 у службовому кабінеті судді в приміщенні суду. За пред`явленим виправданим обвинуваченням, у ході розмови ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_6 , стала вимагати від ОСОБА_12 хабар у сумі 5500 дол США за винесення вироку, не пов`язаного з позбавленням волі. При цьому надалі, 18, 25 листопада та 05 грудня 2011 року ОСОБА_12 зустрічався з ОСОБА_5 у її службовому кабінеті в приміщенні Ківерцівського районного суду, де ОСОБА_5 продовжувала вимагати від нього передачі обумовленого домовленістю хабаря.
У ході зустрічі 18 листопада 2011 року ОСОБА_6 на пропозицію ОСОБА_5 близько 16:48 приїхав до Ківерцівського районного суду, де зустрівся із нею

та ОСОБА_12 і підтвердив факт своїх попередніх розмов із ОСОБА_5
з приводу кримінальної справи щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_10 .
За містом пред`явленого обвинувачення з метою реалізації і доведення до завершення спільного злочинного наміру ОСОБА_5 , зважаючи на попередні домовленості із прокурором, 09 грудня 2011 року у невстановленому місці в черговий раз зустрілася з ОСОБА_6 , де вони домовилися, що останній дасть вказівку підпорядкованому йому державному обвинувачу із врахуванням позиції потерпілої та відповідно до вимог ст. 277 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК) змінити обвинувачення підсудним, виключивши з нього ч. 3 ст. 152 КК. 13 грудня 2011 року в період часу із 14:52 до 15:00 у приміщенні свого службового кабінету під час чергової зустрічі з ОСОБА_12 . ОСОБА_5 розповіла йому про свою нову домовленість із прокурором та запропонувала ОСОБА_12 із ним зустрітися і передати йому хабар.
14 грудня 2011 року близько 10:10 ОСОБА_12 за попередньою домовленістю
із ОСОБА_6 зустрівся з ним у службовому кабінеті останнього у приміщенні прокуратури Ківерцівського району Волинської області. Надалі, згідно з обвинуваченням, ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_12 разом із ним пройти в приміщення котельні, розташованого на АДРЕСА_3 де ОСОБА_12 близько 10:13 передав, а ОСОБА_6 , будучи службовою особою, займаючи відповідальне становище, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_5 , одержав поєднаний із вимаганням хабар у сумі 5500 дол США, що станом на той день за офіційним курсом НБУ становив 43944 грн, тобто у значному розмірі.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без змін, а апеляцію прокурорабез задоволення.
Вимоги і узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор вказує на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, які

на його думку, було допущено судами.
Вказує, що у справі відсутнє підбурювання до одержання хабаря, як з боку свідка ОСОБА_12 , так і з боку працівників УСБУ у Волинській області і, відповідно, відсутня його провокація, вважає висновки судів у цій частині необґрунтованими.
Не погоджується з визнанням доказів у справі недопустимими. Вважає необґрунтованими висновки судів про те, що фактичні дані, які стосуються справи,отримано із джерел, не передбачених ст. 65 КПК. Вказує на помилковість висновків судів про те, що саме заява ОСОБА_12 від 27 жовтня 2011 року є підставою порушення кримінальної справи, а тому не можна вважати, що оперативно-розшукові заходи проведено з порушенням вимог законодавства.
Прокурор звертає увагу, що слідство у справі проведено відповідно до приписів КПК 1960 року, де відсутня вимога про розсекречення постанов, за якими було надано дозволи на обмеження прав і свобод людини, та надання їх для ознайомлення виключно до судового розгляду. Вказує, що примірники відповідних постанов апеляційного суду долучені до матеріалів справи у судовому засіданні, сторона захисту мала достатньо часу для ознайомлення з ними та доведення своїх аргументів щодо допустимості доказів, отриманих у результаті проведення оперативно-технічних заходів, які санкціоновано цими постановами, а отже, відсутні підстави визнавати недопустимими доказами протоколи за результатами проведення цих заходів
Зазначає, що апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляцію прокурора, не перевірив у повному обсязі доводів, викладених в апеляції, не дав їм оцінки,

не навів в ухвалі відповідних мотивів постановленого рішення. При цьому, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, послався на показання свідків та протокол обшуку від 08 лютого 2012 року, які суд апеляційної інстанції безпосередньо не дослідив.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор підтримала вимоги, викладені в касаційній скарзі та просила її задовольнити.
Виправдані та захисники заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК підставами для скасування або зміни вироку місцевого суду, постанови суду апеляційної інстанції судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє вироку місцевого суду та постанови апеляційного суду щодо неповноти та однобічності досудового і судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Відповідно до кримінально-процесуального закону суд як єдиний орган, що здійснює правосуддя, під час провадження в кримінальній справі повинен забезпечити правильне застосування матеріального та процесуального закону й постановити (ухвалити) судове рішення, яке відповідає принципам законності, обґрунтованості

та справедливості. Зазначені положення однаковою мірою стосуються як суду першої інстанції, що здійснює судовий розгляд справи по суті, так і апеляційного суду, який переглядає справу.
Ухвала апеляційного суду це рішення суду стосовно законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона має відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною

та обґрунтованою. Крім додержання інших передбачених ст. 377 КПК вимог, в ухвалі слід проаналізувати і зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен із них вичерпну відповідь з посиланням на відповідний матеріальний чи кримінальний закон. Ці доводи мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів. Усі зазначені в апеляційній скарзі доводи мають бути ретельно вивчені та проаналізовані, щоб жоден із них не залишився без відповіді в апеляційній ухвалі.

Згідно зі статтями 362та 365 КПКсуд апеляційної інстанції зобов`язаний перевіряти всі наведені в апеляції доводи, у тому числі, за необхідності, шляхом проведення судового слідства. Як визначено у ст. 377 КПК, у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляція залишається без задоволення, зазначити підстави, через які її визнано необґрунтованою, а доводи апеляції безпідставними.

Цих вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися.
Місцевий суд виправдав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні. Встановивши ознаки провокації до вчинення злочину, суд у вироку зазначив, що звернення ОСОБА_12 до правоохоронного органу з повідомленням про вчинення злочину, передбаченого ст. 368 КК, були спробою останнього створити умови для ухилення від кримінальної відповідальності його пасинка ОСОБА_8 , на підставі чого дійшов висновку, що всі дії ОСОБА_12 стосовно ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в період часу з 27 жовтня по 14 грудня 2011 року мали провокаційний характер.
Вказані обставини також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який

за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора надав доводам сторони обвинувачення належну оцінку в цій частині та із зазначенням підстав, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, правильно відмовив у її задоволенні. Апеляційний суд, залишивши виправдувальний вирок без змін за результатами перевірки кримінальної справи і проведеного часткового судового слідства, також виходив з того, що дії ОСОБА_12 , який діяв під контролем правоохоронного органу, в період часу з 27 жовтня по 14 грудня 2011 року мали провокаційний характер щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Суд дійшов обґрунтованого висновку про провокацію злочину з огляду на встановлені фактичні обставини , а саме те, що ініціатором усіх зустрічей був ОСОБА_12 , жодного разу ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_6 йому не телефонували та під час зустрічей із ним вели себе пасивно, без його наполегливих дій злочин не був би вчинений, а для того щоб розпочати активні дії, правоохоронцям потрібно мати об`єктивну інформацію саме про підготовку до вчинення конкретного злочину.

На підставі ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень статей 3, 22 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, суд першої інстанцій та апеляційний суд під час розгляду правильно застосували норми права, здійснили належну правову оцінку обставин, установлених ними, й дійшли обґрунтованого висновку щодо підстав виправдання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
У вироку викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відхиляє докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд відповідно до вимог кримінально- процесуального закону ретельно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та порядок їх отримання, навів докладний аналіз досліджених доказів і дав належну оцінку як кожному з них, так і їх сукупності у взаємозв`язку. Зокрема, суд першої інстанції, з дотриманням принципу безпосередності, дослідив і проаналізував показання виправданих ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , свідків, перевірив письмові докази у провадженні та інші документи, зміст яких відображено у вироку.
Докази винуватості виправданої, на які посилались органи досудового розслідування, суд перевірив та згідно зі ст. 65 КПК належним чином оцінив з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (даліЄСПЛ) щодо застосування критеріїв допустимості доказів за наявності підбурювання до злочину, навів підстави визнання доказів недопустимими для обґрунтування обвинувачення. Всі докази, отримані в результаті підбурювання, були обґрунтовано виключені зі справи. Переконливих аргументів на спростування висновків суду щодо такої оцінки доказів у касаційній скарзі немає.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність ознак провокування до вчинення злочину та похідним від цього висновком про те, що фактичні дані, отримані внаслідок провокації злочину,

не можуть бути використані як докази винуватості виправданих у кримінальному провадженні, а тому й з рішеннями про виправдання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 внаслідок недоведеності їх винуватості колегія суддів також погоджується.
Незважаючи на те, що КПК 1960 року не містить визначення джерел кримінально-процесуального права, норми ст. 9 Конституції України такими джерелами як невід`ємної складової національного законодавства визначають чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
На підставі вимог ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди мають застосовувати під час розгляду кримінальних справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року

(далі Конвенцію) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини. Заборона провокації злочину належить до загальних гарантій, встановлених ст. 6 Конвенції, та є невід`ємною складовою справедливості судового розгляду.
Матеріальний і процесуальний аспекти, що визначають розгляд справи судом щодо підбурення, викладені в рішенні ЄСПЛ у справі «Баннікова проти Росії»від 4 листопада 2010 року (№ 18757/06, §§ 37-65,) та узагальнені в рішенні у справі «Матановіч проти Хорватії»від 4 квітня 2017 року (№ 2742/12, §§ 123135,). Суди першої та апеляційної інстанцій всебічно проаналізували матеріальний та процесуальний аспекти під час судового розгляду і дійшли переконливого висновку про те, що злочин не був би вчинений без втручання органів влади, розслідування не було пасивним, в основі оперативно-розшукових заходів були відсутні об`єктивні підозри того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 причетні до злочинної діяльності до початку проведення оперативних заходів, або схильні й готові до вчинення злочину до того, як були спровоковані на те поведінкою ОСОБА_12 .
Під час судового розгляду у справі встановлено, що працівниками ВБКОЗ УСБУ у Волинській області 25 жовтня 2011 року було заведено оперативно-розшукову справа № 2108 стосовно ОСОБА_5 , а 01 грудня 2011 року оперативно-розшукову справу № 2108 стосовно ОСОБА_6 . У межах цієї оперативно-розшукової справи здійснювались оперативно-розшукові заходи щодо виправданих.
Суду не надано для безпосереднього дослідження та перевірки під час судового розгляду будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів для підтвердження законності заведення вказаної оперативно-розшукової справи та підстав для цього з огляду на вимоги ст. 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». З урахуванням позиції сторони захисту, яка вимагала надати відповідні документи щодо дотримання вимог зазначеного закону на підставі принципів змагальності та диспозитивності розгляду справи (ст. 16-1 КПК), суд обґрунтовано відкинув доводи сторони обвинувачення про те, що достатнім підтвердженням законності заведення оперативно-розшукової справи є довідка працівника Генеральної прокуратури України, складена за результатами перевірки законності заведення цієї справи, оскільки під час її розгляду в суді функції обвинувачення і захисту не можуть покладатися на один і той же орган чи одну і ту ж особу, а сторони користуються рівними правами та свободою в наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створив необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, але сторона обвинувачення не скористалася процесуальними можливостями відстоювання своїх інтересів.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ фізичні особи можуть виступати в ролі таємних агентів тільки після того, як вони повідомили компетентні органи про конкретне злочинне діяння, яке ймовірно буде вчинено. Залучення фізичної особи для давання хабаря правоохоронними органами можливе тільки тоді, коли є конкретні об`єктивні відомості про те, що особа, стосовно якої здійснюються оперативно-розшукові заходи, схильна вчинити такий злочин (див. рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2005 року у справі «Ваньян проти Росії» № 53203/99, §§ 4550). При цьому висновок про наявність підбурювання суд може зробити навіть у тому випадку, коли дії щодо підбурювання були неінтенсивними або ненаполегливими. Саме стороні обвинувачення потрібно довести, що ніякого підбурювання не було.
У цій кримінальній справі є необхідні і достатні підстави констатувати, що ОСОБА_12 з 27 жовтня 2011 року діяв як таємний агент за вказівками працівників УСБУ у Волинській області та їх інструкціями (т. 12, а. с. 49, 52, 55), під їх контролем та супроводом. Він був ініціатором зустрічей із ОСОБА_5 та ОСОБА_6

(т. 12, а. с. 6, 10, 14). Крім того, як встановлено в судовому розгляді, у ОСОБА_12 були приховані мотиви щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 12, а. с. 12, 18), якими він керувався в ході документування зустрічей, та образа на них, обумовлена несправедливим, на його думку, розглядом кримінальної справи щодо його пасинка ОСОБА_8 .

Як встановив суд, 27 жовтня 2011 року ОСОБА_12 звернувся до УСБУ у Волинській області із заявою (т. 1, а. с. 29), зі змісту якої з`ясовано, що будь-якої конкретної інформації про отримання (давання) хабарів суддею ОСОБА_5 , що має ознаки приводів та підстав для порушення кримінальної справи, у вищезазначеній заяві не має. Заява ОСОБА_12 від 27 жовтня 2011 року до УСБУ у Волинській області не містить відомостей про вчинений або підготовлюваний злочин.

З 27 жовтня 2011 року ОСОБА_12 був залучений працівниками УСБУ у Волинській області до здійснення оперативно-розшукових заходів щодо судді ОСОБА_5 та прокурора ОСОБА_6 в оперативно-розшуковій справі № 2108.

У матеріалах кримінальної справи відсутні будь-які предметні відомості або які-небудь об`єктивні докази того, що компетентні органи 27 жовтня 2011 року мали інформацію про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 раніше були задіяні у вчиненні дій, які мають ознаки конкретних злочинів, злочинної діяльності, або про їх схильність до вчинення злочину, а також про те, що станом на 27 жовтня 2011 року існували об`єктивні підозри стосовно причетності або вчинення злочинів ОСОБА_5 чи ОСОБА_6 , тобто до початку провокування.
Про те, що розслідування не було по суті пасивним, у контексті практики ЄСПЛ щодо застосування ст. 6 Конвенції свідчить зміст постанови Апеляційного суду

Волинської області від 27 жовтня 2011 року, якою надано дозвіл на проведення оперативно-розшукових заходів у справі № 2108, пов`язаних із тимчасовим обмеженням прав людини, щодо ОСОБА_5 . Зокрема, з мотивувальної частини цієї постанови не вбачається, що матеріали оперативно-розшукової справи містили конкретні відомості про вчинений злочин (злочини) або готування до нього, що і знайшло своє процесуальне відображення в її тексті.
Також немає вказівки або посилання на обставини вчинення конкретного злочину (готування, замаху або закінченого злочину) і в мотивувальній частині постанови Апеляційного суду Волинської області від 02 грудня 2011 року про втручання в приватне життя, ухваленої щодо ОСОБА_6 .
Суд першої інстанції належно обґрунтував висновок про те, що звернення ОСОБА_12 із заявою до правоохоронного органу були спробою останнього створити умови для ухилення від кримінальної відповідальності його пасинка. Як наслідок, подальші дії ОСОБА_12 стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 27 жовтня по 14 грудня 2011 року мали провокаційний характер, оскільки він був ініціатором усіх зустрічей, жодного разу ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_6 не телефонували йому, під час зустрічей з ним вели себе пасивно. Поведінка органів, що здійснювали оперативно-розшукові заходи із залученням ОСОБА_12 , є здійсненням впливу на виправданих для того, щоб спровокувати вчинити злочин, який би інакше не було скоєно, отримати докази і розпочати кримінальне переслідування.
Суд обґрунтовано взяв до уваги зазначені обставини та дав їм оцінку в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами в кримінальній справі, де надав належну оцінку свідченням ОСОБА_12 .
Зокрема, врахував показання ОСОБА_12 , який вказав, що про намір судді ОСОБА_5 отримати хабаря у сумі 5500 дол США він дізнався від ОСОБА_9 (т. 12, а. с. 7, 20), після чого, 27 жовтня 2011 року звернувся із заявою до правоохоронного органу з метою спричинення негативних наслідків для судді чи прокурора, оскільки вважав, що особи, які притягаються у кримінальній справі, яку розглядала суддя ОСОБА_5 , є невинуватими (т. 12, а. с. 12, 18).
Спираючись на фундаментальний принцип кримінального процесу щодо безпосереднього дослідження судом доказів у кримінальній справі та їх оцінки на підставі саме такого дослідження, суд правильно взяв до уваги покази свідка ОСОБА_9 у судовому зсіданні (т. 12, а. с. 21-22), з яких видно, що подібної інформації він не повідомляв ОСОБА_12 , який схильний говорити неправду, перебуває з ним у неприязних стосунках та вважає, що той його обмовляє. Зауважив, що будь-яких розмов чи дій (про які вказував ОСОБА_12 ) із суддею ОСОБА_5 з приводу надання останній хабаря по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у нього не було.
Виходячи з тих же засад, суд надав належну оцінку показам в судовому засіданні виправданої ОСОБА_5 та виправданого ОСОБА_6 , які своєї вини у вчиненні інкримінованого їм злочину не визнали і стверджували, що не вчиняли жодних дій, спрямованих на вимагання й отримання хабаря.
Таким чином, встановлені судом обставини вказують, що ОСОБА_12 27 жовтня 2011 року без належних підстав був залучений до оперативно-розшукових заходів. Подальші дії ОСОБА_12 , які втілились у наполегливі неодноразово повторені та цілеспрямовані акти поведінки, за відсутності яких немає підстав вважати, що злочин був би вчинений без його втручання,були ініційованою ним спробою створити умови для ухилення від кримінальної відповідальності його пасинка ОСОБА_8 .

Звернення ОСОБА_12 , здійснене 03 грудня 2011 року, із повідомленням правоохоронного органу про вчинення конкретного злочину, передбаченого

ст. 368 КК, та інформація, викладена в ньому, є наслідком вчинення з 27 жовтня

по 14 грудня 2011 року дій провокативного характеру щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . У своїй заяві від 03 грудня 2011 року, поданої в УСБУ у Волинській області, ОСОБА_12 стверджував, що ОСОБА_5 вимагала у нього гроші в сумі 5500 дол США як хабар. Однак зміст протоколів про проведення оперативно-розшукових заходів № 3/9841, № 3/9842, № 3/9843 від 02 грудня 2011 року,

де зафіксовані розмови між ним і ОСОБА_5 27 жовтня, 18 та 25 листопада 2011 року, вказує на протилежне.

Зокрема, 18 листопада 2011 року ОСОБА_5 недвозначно відмовила ОСОБА_12 на його питання щодо можливості призначення підсудним покарання із застосуванням статей 69, 75 КК за умови передачі їй та ОСОБА_6 грошових коштів. ОСОБА_5 не тільки не вимагала хабар, а наголосила, що від ОСОБА_12 нічого не хоче. Проте ОСОБА_12 наполягав на наданні грошей.
Зазначене недвозначно доводить, що відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мала місце провокація, без яких-небудь ознак того, що злочин було би скоєно без такого провокування. Тобто з боку правоохоронних органів мало місце спонукання до вчинення злочину через прояв дієвої ініціативи у контактах з виправданими через свідка ОСОБА_12 , наполегливі нагадування за відсутності у правоохоронних органів об`єктивних даних про те, що виправдані готували чи почали вчиняти конкретний злочин, ймовірність якого була суттєвою.
Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність ознак провокації та відсутність належних підстав для проведення оперативно-розшукових заходів (див. рішення ЄСПЛ у справі «Баннікова проти Росії» від 4 листопада 2010 року, № 18757/06, §§ 37, 38).
За результатами перевірки вироку суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора апеляційний суд погодився з висновками про провокування виправданих до вчинення інкримінованих дій та належним чином мотивував своє рішення.
На підставі ретельного вивчених матеріалів справи всі докази, отримані внаслідок підбурювання з боку правоохоронних органів до вчинення злочину, cуд виключив

із розгляду з метою здійснення справедливого судового розгляду у сенсі положень п. 1 ст. 6 Конвенції. Ухвалене судом рішення щодо встановлення ознак провокації злочину узгоджується з практикою ЄСПЛ з цього питання (див. рішення ЄСПЛ в справі «Раманаускас проти Литви» від 05 лютого 2008 року, № 74420/01, § 60).
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в цій частині, оскільки вони відповідають тим правилам оцінки спеціальних методів розслідування, яких необхідно дотримуватися за стандартами прецедентної практики ЄСПЛ з метою відмежування правомірної діяльності органу досудового розслідування з виявлення та розкриття злочинів від практики, пов`язаної з підбуренням до вчинення злочину. Доказів про відсутність провокування до злочину стороною обвинувачення не надано.
Безпідставними є доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі, про таке порушення апеляційним судом вимог п. 8 ч. 1 ст. 377 КПК, що є підставою для скасування зазначеного судового рішення. З урахуванням встановленого судом провокування виправданих до вчинення злочину та пов`язаного з цим виключення доказів, отриманих у результаті оперативно-технічних заходів, а також результатів проведеного обшуку (незважаючи на дотримання порядку його проведення) з цих же підстав, інші мотиви апеляційного суду щодо обґрунтування недопустимості доказів, наданих стороною обвинувачення, зокрема через порушення права на захист, не мають істотного та вагомого значення для вирішення питання про законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року.
Крім того, апеляційний суд належним чином вмотивував недостатність інших доказів для доведення винуватості виправданих в інкримінованому їм злочину.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, з огляду на зміст статей 370, 371 КПК, які би були безумовними підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції або ухвали апеляційного суду та могли би вплинути на правильність висновків суду першої інстанції та апеляційного суду, суд касаційної інстанції не встановив.
Таким чином, наведене у своїй сукупності дає підстави вважати, що ухвала апеляційного суду містить достатні відповіді на порушені в апеляції питання, у зв`язку з чим відповідно до ст. 377 КПК вона є законною та обґрунтованою. Вирок міського суду відповідає вимогам ст. 334 КПК щодо виправдувальних вироків, а ухвала апеляційного суду ст. 377 цього Кодексу.
За таких обставин касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статями 394396 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК 2012 року,Суд
постановив:
Вирок Рівненського міського суду від 21 травня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3