ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 658/4330/17 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/70/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
адвокатів: ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9
потерпілого: ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0001676 за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 29 жовтня 2019 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нова Каховка, Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-22.01.2001 року Новокаховським міським судом Херсонської області за ч.3 ст. 101 КК (в ред. 1960 року),-
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 6 місяців арешту.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховано з моменту затримання.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди 1408,51 грн., у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.
В решті задоволення позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 12 липня 2017 року, близько 14.00 год., на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час сварки, умисно, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, з метою завдання фізичної шкоди, наніс не менше чотирьох ударів руками та ногами по голові та тулубу потерпілого ОСОБА_10 , внаслідок чого останньому були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, синців на голові і шиї, забитої рани і садна на правій нижній кінцівці, які відповідно до висновку експерта Каховського міжрайонного відділення ХОБ СМЕ № 217к від 29.07.2017 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 125 КК України, як заподіяння умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Адвокат ОСОБА_8 просить вирок скасувати, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України виправдати.

Посилається на те, що суд поверхнево та неповно розглянув справу, дав неправильну оцінку доказам, а деяким взагалі не надав оцінку. В основу вироку поклав припущення та недопустимі докази, які отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого ухвалив вирок, який суперечить дійсним обставинам справи. При цьому суд не розкрив суті зібраних у справі доказів, не проаналізував їх у контексті з вимогами КПК та не розглянув доводи про недопустимість доказів.

Зазначає, що стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 надано висновок судово-медичної експертизи №217к від 29.07.2017 року, який на думку захисника, не відповідає вимогам КПК та Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року №6. В ньому не зазначені які саме матеріали були надані експерту для дослідження, номер кримінального провадження, документи, що посвідчують особу.

У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що слідчим в передбаченому законом порядку витребувано з медичної установи або отримано дозвіл слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, які були використані судовим експертом для проведення дослідження, зокрема, медичну карту стаціонарного хворого №4377 на ім`я ОСОБА_10 , оглянуто її і прийнято рішення про можливість визнання її речовим доказом.

Всупереч вимогам ст. 93,101 КПК слідчим не було зібрано в установленому законом порядку ніяких медичних документів і відповідно не надано їх експертам для проведення експертизи. Відповідно до ч 4 ст. 69 КПК експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

Обвинуваченому було надано доступ до матеріалів кримінального провадження, в яких знаходилися висновки судово-медичних експертиз, проте всупереч положенням п 12 ст. 290 КПК не були відкриті медичні документи, за якими проводилося експерте дослідження.

За наведених обставин, захисник вважає висновок експерта недопустимим доказом, і стверджує, що суд першої інстанції не мав права посилатися на нього, як на допустимий доказ на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

Крім того, зазначає, що суд у порушення вимог ч.3 ст. 376 КПК України, після проголошення вироку, не роз`яснив права обвинуваченому.

Адвокат ОСОБА_9 просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд не врахував те, що обвинувачений не працевлаштований, не має постійного джерела доходів, за місцем проживання характеризується посередньо, вчинив злочин проти інваліда, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння умисних злочинів, що на думку апелянта , характеризує обвинуваченого, як особу, що не бажає ставати на шлях виправлення і схильного до злочинної діяльності.

Зазначені відомості, на думку адвоката, слугують підставою для призначення покарання ОСОБА_7 у виді 2 років обмеження волі.

Не погоджується апелянт із вироком в частині вирішення цивільного позову.

Зазначає, що неправомірними діями обвинуваченого, потерпілому ОСОБА_10 було завдано моральну шкоду, які складаються з перенесеного фізичного болю, тимчасової втрати працездатності, у зв`язку з чим, він не мав змоги утримувати свою родину, крім того, у потерпілого змінився звичний ритм життя, оскільки тривалий час, з метою захисту своїх інтересів, він був змушений відвідувати правоохоронні органи та судові засідання.

Протягом усього часу розгляду кримінального провадження, обвинувачений жодного разу не вибачився перед потерпілим, не визнав свою вину та не компенсував витрати на лікування.

Проте ці обставини не були враховані судом.

Частково задовольняючи вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди, суд не навів переконливих доводів, чому стягнув лише 5000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати.

Посилається на упередженість та необ`єктивність досудового розслідування та судового розгляду.

Вважає призначене судом покарання надмірно суворим, без врахування його тяжкого сімейного стану, проживання із цивільною дружиною у сільському будинку, наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей, матері пенсійного віку і того, що він є єдиним годувальником в сім`ї. Суд не врахував його щире каяття , незважаючи на те, що він вибачався перед потерпілим. Просив змінити покарання на таке, що не передбачає позбавлення волі.

Суд залишив поза увагою, що його дії були зумовлені раптовою агресивною поведінкою потерпілого. Звертає увагу на неправдивість та протиріччя у свідченнях потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 і дочки потерпілого, яка у реєстрі матеріалів досудового розслідування вказана у якості потерпілої .

Вказує, що не має неприязних стосунків до потерпілого і не мав на меті заподіяти йому фізичної чи іншої шкоди.

Суд не прийняв до уваги речові докази порвані шорти зі слідами слини потерпілого на місці укусу та фотографію , які обвинувачений зробив, щоб подивитися синці на шиї.

Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного перегляду.
Під час апеляційного розгляду адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг захисника та обвинуваченого. Заперечували проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 . За результатами апеляційного розгляду ОСОБА_7 просив вирок скасувати, а його виправдати.
Адвокат ОСОБА_9 та потерпілий ОСОБА_10 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги представника потерпілого, заперечили проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту.
Прокурор вказав на відсутність підстав для скасування чи зміни вироку суду та просив залишити без задоволення апеляційні скарги.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Мотиви Суду.
Як видно із вироку, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України ґрунтується на доказах, які безпосередньо досліджені судом та оцінені з точки зору належності, допустимості та достатності.
Потерпілий ОСОБА_10 в суді показав, що 12.07.2019 року ОСОБА_7 в ході сварки вдарив його рукою в ліву частину обличчя, від удару він впав, підвестися не зміг. Між тим, ОСОБА_7 продовжив наносити йому удари руками та ногами.
Показання потерпілого узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які були очевидцями події і в суді підтвердили факт нанесення 12.07.2017 року обвинуваченим ударів ногами потерпілому, який лежав на землі.
Факт побиття потерпілого ОСОБА_7 шляхом нанесення удару по голові, а потім руками та ногами по тулубу, коли потерпілий впав на землю підтвердила в суді і свідок ОСОБА_13 , що також була очевидцем події.
Підстав вважати , що потерпілий чи свідки оговорюють обвинуваченого не вбачається.
Показання потерпілого щодо обставин заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень, механізм їх заподіяння та локалізацію, у повній мірі узгоджуються із показаннями зазначених свідків , та обґрунтовано підтверджуються висновками судово-медичної експертизи № 217к від 29.07.2017 року, згідно якого у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, синців на голові і шиї, забитої рани і садна на правій нижній кінцівці відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я та № 34/217к від 17.10.2017 року, згідно якого спосіб спричинення тілесних ушкоджень, на який вказує потерпілий ОСОБА_10 , зафіксований у протоколі слідчого експерименту від 21.09.2017 року, не суперечить характеру та механізму виникнення тілесних ушкоджень, виявлених при судово-медичній експертизі гр. ОСОБА_10 .
Твердження обвинуваченого про наявність істотних протиріч у показаннях потерпілого та свідків, а також неправдивість показань потерпілого є необґрунтованими.
Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги захисника про недопустимість покладених в основу вироку висновків судово-медичної експертизи з наведених в апеляційній скарзі підстав.
Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК.

Згідно із висновком, викладеним у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.01.2020 року відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів

Висновки судово-медичної експертизи були відкриті стороні захисту, що перевірено судом апеляційної інстанції і не заперечується апелянтами.

При ознайомленні з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК, сторона захисту з клопотанням про надання для ознайомлення медичної картки потерпілого, що була предметом дослідження експерта, не зверталася.

За приписами ст. 56 КПК України потерпілий має право подавати докази.

Як видно із матеріалів провадження, медичну документацію потерпілий надавав експерту добровільно, а тому не було потреби у проведенні конкретних слідчих дій щодо вилучення такої документації, а зміст цієї документації було викладено у висновках експертизи, які безпосередньо оголошувались у судовому засіданні.

Під час судового розгляду сторона захисту не заявляла клопотань про дослідження в суді медичної картки потерпілого.

Виписку із медичної картки стаціонарного хворого потерпілий додав до цивільного позову.

Правильність покладених в основу вироку висновків судової медичної експертизи захисник та обвинувачений не заперечували. Посилалися на недопустимість висновків експертизи через не відкриття стороні захисту медичної картки потерпілого.

При цьому клопотань про призначення повторної або додаткової експертизи у суді не заявляли.

Зміст висновку судової медичної експертизи вказує про те, що її було проведено у відповідності до вимог статей 242, 243 КПК, висновок містить визначені ст. 102 КПК відомості, в т.ч. і опис матеріалів, які були ним використані.

Під час апеляційного розгляду сторона захисту також не заявляла клопотання про дослідження медичної документації, що лягли в основу висновку експерта.

Отже підстави для визнання недопустимим доказом покладених в основу вироку висновків судово-медичної експертизи, як про те просить захисник, колегія суддів не вбачає.

Посилання захисника на те, що судом не було роз`яснено положення ч. 3 ст. 376 КПК, як на підставу для скасування вироку, колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки недотримання цих положень процесуального закону не впливає на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вимога захисника та ОСОБА_7 про виправдання обвинуваченого з підстав, викладених в апеляційних скаргах, є необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції безпосередньо дослідив надані сторонами докази, детально виклав їх зміст у вироку та дав їм належну правову оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою і не викликають сумнівів у їх належності, допустимості та достатності, а тому пославшись на них у своєму вироку суд правильно обґрунтував свій висновок про доведеність обвинувачення висунутого ОСОБА_7 і вірно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 125 КК.

Навів у вироку суд і мотиви , чому він відхиляє доводи обвинуваченого на свій захист, враховуючи неодноразову зміну ним свого ставлення до скоєного та показань щодо перебігу події.

Сам обвинувачений не заперечив факту виникнення конфлікту з потерпілим, під час якого він заподіяв тілесні ушкодження потерпілому. Проте вину не визнав, пославшись на те, що саме потерпілий спровокував конфлікт і почав його душити, а він лише захищався.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він наносив удари потерпілому захищаючи свою право на життя, суперечать встановленим судом обставинам.

Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певних умов, визначених законом. Такими, відповідно до частини першої статті 36 КК України, є будь-які дії особи, які безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної і невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, та у зв`язку з цим вимагають свого негайного відвернення або припинення. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

Встановлені судом обставини події злочину та перебігу конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, характер і локалізація заподіяних обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому, свідчать про те, що в діях обвинуваченого був умисел спрямований саме на спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, який не обумовлювався необхідністю оборони.

На думку колегії суддів, в діях обвинуваченого не вбачалося потреби в негайному відверненні чи припиненні суспільного небезпечного посягання зі сторони потерпілого, яке б слугувало правовою підставою для визнання його дій такими, що вчиненні в стані необхідної оборони.

ОСОБА_7 під час досудового розслідування не заявляв клопотання про залучення речових доказів, на які він посилається в апеляційній скарзі, а відтак приймати їх до уваги суд не мав підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження забезпечено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів.

Докази, надані сторонами кримінального провадження суд першої інстанції безпосередньо і неупереджено дослідив у повному обсязі, обставин, які б завадили сторонам скористатися своїми процесуальними правами у наданні інших доказів не встановлено.

Перевіряючи доводи апелянтів про незаконність вироку в частині призначеного покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Як видно із вироку, при визначенні виду та міри покарання суд першої інстанції врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, вік та особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину 2013 року народження, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставину, яка обтяжує покарання-рецидив злочинів та дійшов висновку, що покарання у виді 6 місяців арешту буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Представник потерпілого вказує на надмірну м`якість призначеного покарання, а обвинувачений стверджує про його надмірну суворість .

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів дослідила матеріали, які характеризують особу обвинуваченого і погоджується, що призначене судом покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України.

Та обставини, що ОСОБА_7 не визнав вину, не висловив жалю з приводу скоєного та не вчинив дій щодо усунення наслідків злочину у виді компенсації збитків, рецидив злочинів, дали суду при реалізації своїх дискреційних повноважень, підстави для призначення покарання у виді арешту на строк, що дорівнює максимальній межі санкції ч. 2 ст. 125 КК України для даного виду покарання.

При цьому врахована судом і посередня характеристика обвинуваченого, наявність у нього неповнолітньої дитини.

Доводи представника потерпілого про те, що ці самі обставини, які фактично були враховані судом, вимагали призначення більш суворого покарання, ніж арешт, колегія суддів вважає необґрунтованими. Переконливих доводів, які б давали підстави для призначення більш суворого покарання апеляційна скарга адвоката ОСОБА_9 не містить.

Суд у повній мірі врахував і рецидив злочин, і характеристику обвинуваченого, і його ставлення до скоєного.

Те, що потерпілий є інвалідом не може бути визнано обставиною, що обтяжує покарання, оскільки на час вчинення злочину редакція ст. 67 КК України не передбачала наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи з інвалідністю.

Крім того матеріали провадження не містять доказів, що потерпілий є інвалідом.

Не є прийнятними і доводи обвинуваченого про необхідність призначення йому покарання не пов`язаного із позбавлення волі, оскільки воно не буде відповідати меті покарання - виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Вину у вчиненні злочину у повному обсязі обвинувачений не визнав, жалю з приводу скоєного не висловив, жодних дій на відшкодування шкоди чи усунення наслідків злочину не вчинив. За місцем проживання характеризується посередньо, не працевлаштований, суспільно-корисною діяльністю не займається. Раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння злочину проти життя іншої особи.

Враховуючи характер та тяжкість скоєного злочину, посткримінальну поведінку, дані, що характеризують особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів не може погодитися із доводами обвинуваченого про несправедливість призначеного судом покарання через його суворість.

Посилання ОСОБА_7 на його сімейне становище, проживання у сільській місцевості та відсутність у його цивільної дружини інших родинних зв`язків, як на підставу для пом`якшення покарання колегія суддів вважає неприйнятним. Доказів перебування у обвинуваченого на утриманні матері, дружини та неповнолітніх дітей обвинувачений не надав. Сімейне становище обвинуваченого жодним чином не зменшує його суспільну небезпечність та не є обставиною, що пом`якшує покарання.

Проаналізувавши всі доводи апеляційних скарг, відомості про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання були прийняті до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані, а також фактично враховані обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, а тому призначене покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України і колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання.

Доводи апеляційної скарги про невмотивованість вироку в частині вирішення цивільного позову, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Мотивуючи вирок в частині стягнення моральної шкоди, суд врахував ступінь тяжкості фізичних та моральних страждань потерпілого, який отримав легкі тілесні ушкодження та вимушений був докладати додаткових зусиль для відновлення здоров`я та звичного способу життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Посилання потерпілої сторони на необґрунтованість визначення суми, яка підлягає стягненню слід визнати безпідставними.

Сторони надають докази на підтвердження своїх вимог та заперечень за своїм розсудом.

Згідно приписів ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Статтею 128 ч. 5 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом , КПК не врегульовані, до них застосовується норми ЦПК.

За приписами ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оспорюючи розмір моральної шкоди, стягнутий на користь потерпілого судом першої інстанції, апелянт лише навів перелік правових норм які дають визначення моральної шкоди та підстави для її стягнення, проте доказів, які б переконливо доводили, що фактично заподіяна потерпілому шкода перевищує суму 5000 грн. апелянтами не надано.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди відповідає тривалості та характеру моральних страждань потерпілого, з урахуванням ступеню вини обвинуваченого, його віку, матеріальної спроможності відшкодувати шкоду, і в повній мірі відповідає вимогам розумності та справедливості. Суд навів мотиви з яких виходив при вирішенні цивільного позову.

Обґрунтованих та переконливих доводів для збільшення суми відшкодування моральної шкоди апеляційна скарга не містить, а відтак підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову не вбачається.

Враховуючи викладене апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 376 ч 2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 29 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного суду.

Судді: ( три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4