У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.03.2020 рокуСправа № 634/269/19 Провадження № 1-кп/634/59/20

Сахновщинський районний суд Харківської області в складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
представника потерпілого ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5
обвинуваченого - ОСОБА_6 ,
розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сахновщина Харківської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 353 КК України,-
встановив:
До Сахновщинського районного суду Харківської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000025 від 24.01.2018 року, у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 353 КК України.
Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши надані суду матеріали, вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, виходячи з наступного.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Суд зазначає, що пред`явлене обвинувачення повинно бути конкретним. Пред`явлення неконкретного обвинувачення є порушенням права особи на захист, так як захищатися від неконкретного обвинувачення не можливо.
Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.
Згідно ч.1 ст. 348 КПК України після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.
Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.
Завданням кримінального провадження є, зокрема, охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час формулювання обвинувачення, знати суть якого є беззастережним і абсолютним правом обвинуваченого. Недотримання цих принципів нівелює засади кримінального провадження, визначені ст. 7 КПК України, а тому є неприпустимим.
Відповідно до вимог ст. 22 КПК України під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_6 раніше судимий 21.08.2017 року Дергачівським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 353, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ст .70 КК України до трьох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік, на шлях виправлення не став та знову вчинив корисливий злочин при наступних обставинах.
Так, 17 січня 2018 року, у період часу з 16.00 до 17.00 години, ОСОБА_6 , знаходячись у торговому приміщенні магазину, в якому здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно з метою використання самовільно присвоєних владних повноважень для вчинення суспільно-небезпечного діяння, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману, підійшов до раніше незнайомого йому ОСОБА_5 , який знаходився у приміщенні магазину, представився інспектором державної фіксальної служби, чим ввів його в оману щодо його дійсного статусу, оскільки ОСОБА_6 не являється інспектором державної фіксальної служби та запропонував ОСОБА_5 надати йому грошові кошти з метою проведення позитивної податкової перевірки. У наслідок чого ОСОБА_5 будучи введеним в оману щодо дійсного статусу ОСОБА_6 , передав останньому грошові кошти у сумі 1000 грн., а саме 5 купюр номіналом по 200 грн. Національного Банку України, який їх отримавши з місця скоєння злочину зник, скориставшись грошима на власний розсуд.
При цьому дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 353 КК України, як самовільне присвоєння владних повноважень або звання службової особи, поєднане із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь.
Також, 17 січня 2018 року, у період часу з 16.00 до 17.00 години, ОСОБА_6 , знаходячись у торговому приміщенні магазину, в якому здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, повторно, протиправно, переслідуючи корисливу мету власного збагачення, щляхом обману, підійшов до раніше незнайомого йому ОСОБА_5 , який знаходився у приміщенні магазину, представився інспектором державної фіксальної служби, чим ввів його в оману щодо його дійсного статусу, оскільки ОСОБА_6 не являється інспектором державної фіксальної служби та запропонував ОСОБА_5 надати йому грошові кошти з метою проведення позитивної податкової перевірки. У наслідок чого ОСОБА_5 будучи введеним в оману щодо дійсного статусу ОСОБА_6 , передав останньому грошові кошти у сумі 1000 грн., а саме 5 купюр номіналом по 200 грн. Національного Банку України, який їх отримавши з місця скоєння злочину зник, скориставшись грошима на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_5 матеріальні збитки на вищевказану суму.
При цьому дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, як шахрайство, вчинене повторно.
Більшість норм Особливої частини Кримінального кодексу України встановлює кримінальну відповідальність за окремі види злочину, їх структура характеризується однорідністю складових елементів; у них чітко визначені диспозиція і санкція.
Диспозицією називається частина норми Особливої частини, в якій визначається злочинне діяння.
Так, у ст. 190 "Шахрайство" наводиться визначення шахрайства як заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.
Так, дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування, у тому числі, кваліфікофано за ч. 2 ст. 190 КК України, при цьому обвинувачення сформульовано як шахрайство, вчинене повторно.
Отже, у цьому випадку, формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 190 КК України як «шахрайство, вчинене повторно» є неконкретним.
Такий недолік обвинувального акту виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі.
Зміна обвинувачення у ході судового слідства порушує права обвинуваченого на захист від неконкретного обвинувачення, на визначений чинним КПК України порядок судового розгляду, оскільки після оголошення обвинувачення головуючий повинен роз`яснити суть обвинувачення, яке пред`явлено, і яке органом досудового слідствау цьому випадку не сформульоване за диспозицією статті.
У п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.05.2008 року «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції», з наступними змінами, зазначено, що істотними порушеннями при складанні обвинувального висновку необхідно вважати такі порушення вимог, які виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі. Такі порушення мають місце у випадках, коли в обвинувальному висновку містяться положення, які суперечать один одному, звинувачення, викладене в обвинувальному висновку, є неконкретним.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Таким чином, обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим КПК України, а тому у відповідності до п.3 ч.3ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Керуючись ст.ст. 291, 314 КПК України, суд,-
ухвалив:
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000025 від 24.01.2018 року, у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 353 КК України, повернути прокурору.
Ухвала суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.
Повний текст ухвали виготовлено та проголошено учасникам справи 10.03.2020 року о 16.00 год.
Суддя: