УХВАЛА

іменем України

3 березня 2020 року

м. Київ
справа № 759/11894/18
провадження № 51-4725ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 від 14 лютого 2020 року

на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу за вироком Святошинського районного суду м. Києва

від 24 січня 2018 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ст. 69 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК.
Встановлені обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року у виді позбавлення волі на строк 1 місяць та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 23 липня 2018 року приблизно о 12:00 зі скляної полиці павільйону «Торти», розташованого на території ринку «Дніпро» (б-р Кольцова, 12 у м. Києві), повторно таємно викрав планшет «Samsung GT-P7500» (ІМЕІ НОМЕР_1 ) вартістю 1519 грн, належний ОСОБА_5 , котра в той момент не спостерігала за діями ОСОБА_4 . Однак при виході останнього з торговельного павільйону жінка помітила пропажу і побігла за ним, вимагаючи зупинитись. Будучи викритим та усвідомлюючи відкритий характер своїх дій, ОСОБА_4 намагався втекти з чужим майном з метою його обернення на власну користь, але не зміг довести умисел до кінця з причин,

що не залежали від його волі, оскільки був затриманий громадянами.
Київський апеляційний суд ухвалою від 11 червня 2019 року апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду від 20 лютого 2019 року щодо ОСОБА_4 без змін.
Верховний Суд ухвалою від 10 лютого 2020 року на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження, оскільки з наведених у касаційній скарзі від 29 грудня 2019 року мотивів не вбачалося підстав для задоволення касаційної скарги.
14 лютого 2020 року засуджений повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на вищезазначені рішення місцевого й апеляційного судів.
Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , повторно посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення та, застосувавши положення ст. 69 КК, пом`якшити призначене покарання. Вважає, що визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття і те, що він хворіє на ВІЛ-інфекцію, є достатніми для цього підставами.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі від 14 лютого 2020 року засуджений не оскаржує висновків судів у частині доведеності його винуватості у вчиненні злочину та кваліфікацію його дій

за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК.
Разом із тим доводи ОСОБА_4 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: не застосування судом закону, який підлягає застосуванню (ст. 69 КК) та про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Як убачається з рішень місцевого й апеляційного судів, під час призначення ОСОБА_4 покарання було враховано відповідно до вимог статей 50 та 65 КК,

що обвинувачений вчинив злочин, який згідно зі ст. 12 КК належить до категорії злочинів середньої тяжкості, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який будучи раніше судимим, у тому числі за аналогічний злочин, на шлях виправлення не став і повторно вчинив кваліфіковане кримінальне правопорушення, не працює, посередньо характеризується,

є інвалідом 2-ї групи; обставинами, що пом`якшують покарання, місцевий суд визнав щире каяття й тяжкий стан здоров`я.
Враховуючи наведене, місцевий суд обґрунтовано не знайшов підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Ці обставини були предметом перегляду Верховним Судом, який 10 лютого

2020 року на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 з підстав того, що наведені у касаційній скарзі мотиви свідчили про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Доводи в касаційній скарзі про те, що суди не врахували пом`якшуючою покарання обставиною активне сприяння розкриттю злочину є безпідставними, оскільки під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.
Як убачається зі встановлених судами фактичних обставин справи, ОСОБА_4 після вчинення злочину намагався втекти, однак був затриманий громадянами.

Усі факти та обставини вчиненого злочину були встановлені самостійно правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені слідством самостійно, засуджений не повідомив. Така поведінка засудженого не є проявом активного сприяння розкриттю злочину, адже вона жодним чином не була направлена на активну та ініціативну допомогу слідству. Визнання вини ОСОБА_4 та щире каяття після його затримання є окремими обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК і вже були враховані судами.

Отже покарання ОСОБА_4 , визначене в мінімальних межах санкції ч. 2

ст. 186 КК з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 цього Кодексу та з приєднанням мінімальної частини покарання за попереднім вироком відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Підстав для застосування положень ст. 69 КК і призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено санкцією ч. 2 ст. 186 цього Кодексу, Верховний Суд не вбачає.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду засуджений у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги,, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

засудженого ОСОБА_4 від 14 лютого 2020 року на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3