Справа № 466/5053/19 Головуючий у 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1570/19 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Григорівка Чаплинського району Херсонської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_5
захисника ОСОБА_8
представника ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)» ОСОБА_9
прокурора ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2019 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2014 року ОСОБА_5 засуджений за ч.2 ст. 187 КК України на сім років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19 лютого 2016 року в строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 зараховано строк попереднього ув`язнення з 04 грудня 2013 року по 28 квітня 2014 року, що становить чотири місяці 24 дні, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку відбуття ОСОБА_5 покарання 04 грудня 2013 року, кінець строку 11 липня 2020 року.

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з клопотанням про умовно-достроковезвільненнявідвідбуванняпокарання, покликаючись на те, що за відбутою частиною покарання на підставі ст. 81 КК України він має право на умовно-дострокове звільнення.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування умовно-дострокового звільнення від відбуття покарання, призначеного вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2014 року, відмовлено.
На ухвалу суду засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить застосувати до нього положення ст. 81 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: з рішенням суду не згідний; за останні чотири роки до нього були застосовані заохочення; застосовані до нього стягнення погашено.
При апеляційному розгляді засуджений ОСОБА_5 , який брав участь у судовому провадженні дистанційно, апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на викладені в ній мотиви.
Захисник ОСОБА_8 апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 підтримав та просить її задоволити.
Представник державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримав і пояснив, що засуджений ОСОБА_5 характеризується позитивно, неконфліктний, бере участь у програмах диференційованого виховного впливу, на даний час має п`ять заохочень за сумлінне ставлення до праці, своєю поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Прокурор ОСОБА_10 апеляційну скаргу заперечив, просить судове рішення залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_5 , виступ захисника ОСОБА_8 , представника ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)» ОСОБА_9 , прокурора, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновкупро недоведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Згідно з ч.2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. За змістом даної норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду. При цьому воно можливе лише у випадку доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці та з врахуванням особи засудженого, його поведінки за весь час відбуття покарання, обставин та наслідків вчиненого злочину.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 засуджений за вчинення тяжкого злочину, під час перебування у «Львівській установі виконання покарань (№19)» до праці не залучався, вимоги встановленого режиму утримання не порушував, стягнення не накладались, адміністрацією установи не заохочувався. Перебуваючи у державній установі «Львівська виправна колонія (№ 48)» з 14.05.2014 за порушення режиму відбування покарання тричі притягувався до дисциплінарної відповідальності, адміністрацією установи заохочувався два рази. До державної установи «Личаківська виправна колонія (№ 30)» прибув 19.10.2017, по прибутті в установу працевлаштований не був, за час відбування покарання в установі допустив одне порушення вимог тримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, адміністрацією установи заохочувався два рази. 11.03.2016 адміністративною комісією установи відмовлено в застосуванні заохочувальної норми ст.ст. 100, 101 КВК України як такому, що не стає на шлях виправлення. 12.01.2017 адміністративною комісією установи відмовлено в застосуванні заохочувальної норми ст. 82 КК України як такому, що не став на шлях виправлення. 23.03.2017 адміністративною комісією установи відмовлено в застосуванні заохочувальної норми ст. 81 КК України як такому, що не довів виправлення.
Відмовляючи в задоволенні заяви засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції врахував особу засудженого, його поведінку за весь час відбування покарання, а саме те, що ОСОБА_5 , перебуваючи в місцях позбавлення волі, неодноразово порушував правила режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, а отримання чотирьох заохочень за останні чотири роки не можуть слугувати підставою для висновку про реальне виправлення засудженого.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про наявність у нього заохочень та погашення накладених на нього стягнень як на підставу застосування положень ст. 81 КК України, колегія суддів до уваги не бере.
Те, що до ОСОБА_5 протягом п`яти років було застосовано п`ять заходів заохочення, не є безумовною підставою для висновку про виправлення засудженого, зважаючи на те, що поведінка засудженого протягом усього строку відбування покарання не була сумлінною, а також на особу засудженого, який тричі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого і тяжких злочинів.
Суд першої інстанції на підставі усіх об`єктивно з`ясованих обставин та їх оцінки в сукупності дійшов висновку про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , і з таким висновком колегія суддів погоджується.
Апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 не містить правових підстав для скасування судового рішення.
Ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою й підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 немає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4