УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2019 року м. Київ
Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого у кримінальному провадженні № 620 190 000 000 015 35 від 01.10.2019,
у с т а н о в и в:
У провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває скарга ОСОБА_3 на постанову слідчого Державного бюро розслідувань (далі-ДБР) ОСОБА_4 від 22.10.2019 про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні № 620 190 000 000 015 35 від 01.10.2019 за ч. 2 ст. 256 КК України.

На обґрунтування клопотання зазначено, що 15.10.2019 ОСОБА_3 звернувся до слідчого ДБР ОСОБА_4 з заявою про вручення пам`ятки про права та обов`язки потерпілого у цьому кримінальному провадженні.

Водночас, постановою від 22.10.2019 слідчий відмовив у визнанні ОСОБА_5 потерпілим у кримінальному провадженні, оскільки досудовим розслідуванням встановлено, що діями, передбаченими ч. 2 ст. 256 КК, останньому шкода не завдана.

Заявник, вважаючи вказане рішення слідчого необґрунтованим, просив його скасувати.

У судовому засіданні заявник підтримав скаргу та просив її задовольнити.

Слідчий ДБР до суду не прибув, про наявність поважних причин неявки не повідомив, що у силу ч. 3 ст. 306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

Слідчий суддя, дослідивши скарги та долучені до неї документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 2 КПК визначені завдання кримінального провадження, до яких, серед іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Крім того, кримінальним процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування покладається на слідчого суддю.

Отже, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Відповідно до ст. 25 КПК слідчий зобов`язаний у межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування, зокрема в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Статтею 7 КПК передбачені загальні засади кримінального провадження, однією з яких є законність, сутність якої розкрита у ст. 9 КПК.

Так, частиною 1 статті 9 КПК на слідчого під час кримінального провадження покладений обов`язок неухильного дотримання вимог Кримінального процесуального кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Рішення слідчого у відповідності до вимог ч. 3 ст. 110 КПК приймається у формі постанови.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК постанова слідчого має містити, зокрема, відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви її прийняття, обґрунтування та посилання на положення КПК.

Таким чином, враховуючи викладене, законним процесуальне рішення може визнаватись лише у разі його відповідності вищевказаним вимогам.

У той же час, рішення слідчого від 22.10.2019 про відмову у визнанні ОСОБА_6 потерпілим у кримінальному провадженні №620 190 000 000 015 35 від 01.10.2019 зазначеним вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У той же час, статтею 92 КПК обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на прокурора та слідчого.

Державним бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_3 про вчинення заступником директора ДБР ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 256 КК.

Крім того, ОСОБА_6 у своїй заяві про вчинення злочину зазначив про заподіяння йому шкоди внаслідок протиправних дій.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 54 КПК права і обов`язки потерпілого виникають з моменту подання особою заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

У силу ч. 2 ст. 55 КПК особою, яка прийняла заяву про визнання певного суб`єкта потерпілим у кримінальному провадженні, має бути вручена останньому пам`ятка про права та обов`язки потерпілого.

Отже, враховуючи зазначене вище, слідчий у своїй постанові про відмову у визнанні потерпілим мав послатися на докази, зібрані у ході досудового розслідування, які доводять, що зазначеними у заяві ОСОБА_3 діями, останньому шкоди не заподіяно.

Однак, постанова слідчого не містить посилань на обставини, встановлені у ході досудового розслідування, які б слугували підставою для прийняття рішення про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на викладені вище обставини, слідчий суддя дійшов висновку, що постанова слідчого є необґрунтованою, тому підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 2, 7, 9, 22, 55, 303-306, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову слідчого Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 від 22.10.2019 про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні № 620 190 000 000 015 35 від 01.10.2019 за ч. 2 ст. 256 КК України скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1