У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0001842,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області ОСОБА_7 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2019 року у відношенні
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1. 10.04.1995 р. Миколаївським обласним судом за ч. 2 ст. 206, ч. 3 ст.142, п.п. а, е ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком 15 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, звільнився 04.05.2009 р. за відбуванням строку покарання;

2. 30.05.2019 р. Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік;

- обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2019 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів за даним вироком та за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.05.2019 р. шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком 6 років.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок скасувати.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким пом`якшити призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання. Призначити ОСОБА_5 покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі.

Прокурор просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 за ч.1 ст. 121 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, до призначеного ОСОБА_5 покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.05.2019 р. та остаточно ОСОБА_5 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 5 місяців.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї та захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі посилаються на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, не доведена. На думку апелянтів, свідок ОСОБА_9 надала сумнівні та суперечливі показання, і пояснила, що потерпілий переслідував обвинуваченого ОСОБА_5 . Стверджують, що потерпілий погрожував ОСОБА_5 та останній перебував під час конфлікту у небезпечній для нього ситуації.

Зокрема, обвинувачений посилається на те, що вину у вчиненні злочину не визнає. Зазначає, що між ним та потерпілим виник конфлікт та він захищався від потерпілого. Оспорює показання свідка ОСОБА_9 . Вважає, що судом першої інстанції не враховані показання даного свідка про те, що потерпілий його переслідував та погрожував. Зазначає, що він просив суд допитати потерпілого ОСОБА_10 .

Захисник ОСОБА_6 зауважує, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину не доведена. Також, під час судового розгляду не встановлено мотив та мету дій обвинуваченого. Посилається на те, що з 2013 року обвинувачений до теперішнього часу не притягувався до кримінальної відповідальності.

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Посилається на те, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Посилається на те, що суд першої інстанції у повній мірі не врахував ступінь тяжкості злочину та обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше судимий, ставлення обвинуваченого ОСОБА_5 до вчиненого, небажання відшкодувати завдану шкоду, обставини, які обтяжують покарання. На думку прокурора, суд першої інстанції також обрав невірний принцип призначення покарання, оскільки призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 покарання є явно недостатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_11 01.09.2018 р., приблизно о 13.30 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку № 30 по вул. Райдужній в м. Миколаєві, на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи намір на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, наніс потерпілому ОСОБА_10 один удар ножем в область нижньої частини тулуба, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини з евентерацією тонкої кишки.

Судом першої інстанції ОСОБА_11 визнаний винним в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння. Його дії кваліфіковані за ч.1 ст. 121 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку їх апеляційних скарг, думку прокурора щодо залишення апеляційних скарг сторони захисту без задоволення, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора, пояснення обвинуваченого та захисника, які просили суд апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом першої інстанції доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_5 наніс тілесні ушкодження потерпілому, діючи у стані необхідної оборони, є неспроможними.

В суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_5 стверджував, що потерпілий дебоширив за його вікнами близько 30-40 хв, на його вимоги припинити протиправну поведінку не реагував. Тому він взяв ніж для самозахисту, бо вважав, що потерпілий може вдарити його металевою трубою, яка була на багажнику велосипеда. Потерпілий стояв біля його вікна, позаду від нього стояв його велосипед, він його тримав рукою. Тому він вважав, що потерпілий може взяти цю трубу.

Однак, ці доводи спростовуються показаннями свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що 01.09.2018 р. вони всі вживали спиртні напої на дачі, де ОСОБА_5 сварився зі своєю дівчиною ОСОБА_12 , яка в подальшому пішла. Потім ОСОБА_5 сварився із потерпілим ОСОБА_10 , який намагався захистити дівчину обвинуваченого, а потім ОСОБА_5 теж пішов. В подальшому, вона із потерпілим теж пішли додому, а ОСОБА_10 пішов в сторону будинку обвинуваченого, поставив велосипед та підійшов до вікон його квартири, став щось кричати в його вікно. Вона бачила все, що відбувалось. ОСОБА_5 та потерпілий через вікно ображали один одного, все це тривало близько 3-4 хвилин. Потім до потерпілого вибіг ОСОБА_5 , в його руках був ніж. Він підбіг до потерпілого, а потім відразу відбіг. Потерпілий став кликати на допомогу, і вона у потерпілого побачила поранення в області живота.

Показання свідка ОСОБА_9 свідчать про те, що саме ОСОБА_5 внаслідок конфлікту наніс потерпілому удар ножем, чого не заперечував ОСОБА_13 .

При цьому, показання свідка ОСОБА_9 спростовують пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що у потерпілого була на велосипеді труба, і він побоювався, що останній заподіє йому тілесні ушкодження. Ці доводи апелянта не відповідають обставинам кримінального провадження, оскільки потерпілий перед спричиненням йому тілесних ушкоджень якимось чином не посягав на життя чи здоров`я обвинуваченого.

Навпаки, з показань свідка ОСОБА_9 слідує, що велосипед потерпілий залишив біля будинку, та відійшов до вікон квартири обвинуваченого. В подальшому, після спілкування через вікно, ОСОБА_5 вибіг вже з ножем, яким відразу спричинив тілесне ушкодження потерпілому.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у діях потерпілого не було взагалі будь-якого суспільно небезпечного посягання, яке б вимагало його негайного відвернення чи припинення обвинуваченим, шляхом застосування ножа та заподіяння проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини. Ніяких дій, які б спровокували обвинуваченого на заподіяння тілесних ушкоджень, які б загрожували життю та здоров`ю обвинуваченого, потерпілий не вчинив.

У зв`язку із цим, відсутні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 під час спричинення потерпілому тілесних ушкоджень діяв у стані необхідної оборони.

Показання свідка ОСОБА_9 є логічним, послідовними, узгоджуються з іншими доказами, і відсутні будь-які підстави не довіряти цим показанням.

Окрім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час проведення огляду місця події будь-якої труби взагалі не виявлено.

Як слідує з протоколу огляду місця події від 01.09.2018 року, в квартирі за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , на кухні на столі виявлений кухонний ніж довжиною приблизно 32 см, лезо довжиною приблизно 20 см, на якому згідно висновку комплексної судової молекулярно-генетичної експертизи та дактилоскопічної експертиз виявлена кров потерпілого ОСОБА_10 .

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи, у ОСОБА_10 виявлені тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пораненням тонкої кишки, внутрішньочеревної кровотечі, великої заочеревинної гематоми, які утворилися в результаті впливу якогось плоского колючо-ріжучого предмета за типом клинка ножа по механізму удару.
Удар був нанесений з достатньою силою, щоб подолати опір м`яких тканин передньої черевної стінки. У представлених медичних документах є запис про те, що напрямок раневого каналу спереду назад. У момент заподіяння колото-різаного поранення живота, потерпілий перебував у вертикальному положенні, звернений обличчям до нападника.

Отже, сукупність всіх обставин вчинення злочину, а саме спосіб нанесення тілесного ушкодження, знаряддя злочину - ніж, характер і локалізація тілесного ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини, яке за механізмом утворилося від удару, який був нанесений з достатньою силою, з урахуванням поведінки обвинуваченого і потерпілого, що передувала події, вказує на те, що ОСОБА_5 діяв з прямим умислом, маючи умисел спричинити потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_5 діяв у стані необхідної оборони не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду, а висновки суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_5 стану необхідної оборони є правильними. У вироку суд першої інстанції достатньо мотивував прийняте рішення та спростував доводи ОСОБА_5 щодо заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому у стані необхідної оборони.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про доведеність вини ОСОБА_5 за ст. 121 ч. 1 КК України в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння.

Посилання апелянтів про те, що не усі свідки були допитані судом першої інстанції є безпідставними. Оскільки свідками подій є ОСОБА_9 та ОСОБА_14 . Свідок ОСОБА_9 допитана судом першої інстанції, а від допиту свідка ОСОБА_14 прокурор відмовився, у зв`язку із неможливістю встановлення його місця перебування на даний час. Потерпілий ОСОБА_10 не був допитаний судом першої інстанції у зв`язку із його смертю.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, яке оспорює прокурор та сторона захисту, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції достатньо врахував ступінь тяжкості злочину, який є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше судимий, посередню характеристику. Також, суд першої інстанції врахував поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який частково визнав свою вину, на місце пригоди викликав карету швидкої допомоги.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд першої інстанції визнав часткове визнання вини обвинуваченим, а обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Суд вважає, що доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не у повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_5 , його ставлення до вчиненого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд вважає необґрунтованими.

Суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 злочину та врахував обставини його вчинення. Останній хоча і вчинив тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння, у той ж час одразу після вчинення злочину викликав швидку допомогу потерпілому.

Також, суд першої інстанції належним чином врахував відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який хоча раніше судимий (за вироком від 10.04.1995 р.) за вчинення тяжкого злочину проти життя людини, але звільнився від відбування покарання ще у 2009 році та після цього на протязі тривалого часу не вчиняв злочинів, посередньо характеризується.

Покарання ОСОБА_5 призначено за видом та у розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, при цьому розмір покарання не є мінімальним. Тому, на думку суду, призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Підстави для призначення йому більш суворого покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, про що просить прокурор, суд не вбачає.

Суд вважає, що наведені стороною захисту в апеляційних скаргах відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_5 не свідчать про необхідність пом`якшення призначеного йому покарання, яке визначено судом першої інстанції правильно.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин до ухвалення попереднього вироку від 30.05.2019 р., суд першої інстанції правильно визначив остаточне покарання із застосуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України.

Враховуючи зазначені відомості про особу винного, обставини вчинених ним злочинів та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд першої інстанції при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України обрав принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто принцип, який передбачений законом. Підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням принципу часткового складання покарань, про що просить апелянт, суд не вбачає.

Окрім того, щодо вимог прокурора в цій частині, суд враховує, що в поданій прокурором апеляційній скарзі висловлена вимога про призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів з посиланням на вимоги ч. 4 ст.70 КК України. Але, фактично ним висловлена вимога до призначеного ОСОБА_5 покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком від 30.05.2019 р. Тобто, фактично висловлена вимога щодо принципу визначення остаточного покарання, яка не передбачена ч.4 ст. 70 КК України.

З огляду на наведене, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2019 року у відношенні ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3