Справа № 755/257/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" травня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

та сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075 від 15.02.2019 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

у с т а н о в и в :
під час судового провадження у цьому кримінальному провадженні, на підставі положень ст. 468 КПК України, 22.05.2020 між прокурором відділу нагляду за додержанням законів при розслідуванні злочинів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Київської області ОСОБА_3 , який на підставі ст.ст. 36, 37 КПК України наділений повноваженнями старшого групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, та ОСОБА_5 , за участю захисника ОСОБА_4 , було укладено угоду про визнання винуватості, у зв`язку з чим суд, на виконання вимог ч. 3 ст. 474 КПК України невідкладно перейшов до її розгляду.

Так, прокурор та захисник, кожен окремо, в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди були дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просили угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Обвинувачений в судовому засіданні також просив затвердити угоду про визнання винуватості і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за викладених в обвинувальному акті та угоді обставин.

Суд, заслухавши думку сторін угоди, дослідивши матеріали провадження, перевіривши угоду на відповідність вимогам Кримінально процесуального Кодексу України (далі КПК України) та закону приходить до наступного.
Відповідно до правил ст. ст. 468, 469 КПК України, у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з даною угодою, її сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України визнаючи, шляхом укладення останньої, доведеним, щоу невстановлений органом досудового розслідування час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на придбання, носіння, зберігання бойових припасів та вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу.
З метою реалізації свого злочинного умислу у невстановлений досудовим розслідуванням час, спосіб та місці, ОСОБА_5 , діючи умисно, незаконно придбав вибуховий пристрій та бойові припаси - наступальну осколкову ручну гранату РГД-5 та бойові припаси - патрони калібру 5.45 мм, в кількості 120 штук.
Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_5 , не маючи дозволу на носіння і зберігання бойових припасів, стандартних бойових припасів, вибухових речовин і вибухових пристроїв, передбаченого п. 2.3 Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них,.а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України № 622 від 21.08.1998, тримаючи при собі вищевказані бойові припаси, вибухові пристрої, переніс їх до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де почав їх зберігати без передбаченого законом дозволу.
02.11.2018 о 17:29 год. працівниками поліції в присутності понятих проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_5 , а саме квартири АДРЕСА_4 . Під час проведення обшуку у ОСОБА_5 виявлено та вилучено 120 патронів калібру 5.45 мм, корпус до гранати «РГД-5» з фенопластовою пробкою з маркуванням «А-166-85 Т» та уніфікований запал дистанційного типу «УЗРГМ» з маркуванням «68» та клеймуванням «-77-УЗРТМ583», які він зберігав без передбаченого законом дозволу.
Відповідно до висновку експерта № 14-2 від 18.01.2019 надані на дослідження предмети є уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ та спорядженим вибуховою речовиною корпусом наступальної осколкової ручної гранати РГД-5. Наданий на дослідження уніфікований запал ^дистанційної дії УЗРГМ є вибуховим пристроєм та бойовим припасом, наданий на дослідження споряджений вибуховою речовиною корпус наступальної осколкової ручної гранати РГД-5 не являється вибуховим пристроєм, бойовим припасом, є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини. При поєднанні наданого на дослідження уніфікованого запалу дистанційної дії УЗРГМ із наданим на дослідження, спорядженим вибуховою речовиною корпусом наступальної осколкової ручної гранати РГД-5 в єдину конструкцію, що передбачено їх призначенням та конструктивними особливостями, вони будуть утворювати наступальну осколкову ручну гранату РГД-5, яка відноситься до вибухових пристроїв та бойових припасів.
Відповідно до висновку експерта №8-5/1161 від 17.12.2018, надані на дослідження 120 предметів зовні схожих на патрони, які містились в паперовому пакунку з маркуванням «5.45 Тгс 120 шт.», вилучені 02.11.2018 під час проведення обшуку по місцю проживання ОСОБА_5 , за адресою, АДРЕСА_3 , відносяться до боєприпасів до нарізної вогнепальної зброї. Надані на дослідження патрони - є бойовими проміжними патронами калібру 5.45x39 мм споряджені кулею типу «Т» зразка 1974 року. Дані патрони призначені для стрільби з автоматів Калашникова зразка 1974 року (АКС-74, АКС-74У, АК-74) та іншої зброї відповідного калібру. Патрони придатні до стрільби.
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого за ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки він здійснив носіння, зберігання, придбання бойових припасів, вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Указана кваліфікація є дійсною, так як Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 161/3885/16-к указав, що диспозицію частини першої статті 263 КК не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті. Відповідно до цього положення забороняються: «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Власне ця заборона і є диспозицією частини першої статті 263 КК, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями. Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: «без передбаченого законом дозволу». Якщо «дозвіл» відсутній - умова виконана, і діє диспозиція частини першої статті 263 КК, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована. Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у частині першій статті 263 КК «без передбаченого законом дозволу» визначають один із елементів гіпотези норми, який - поряд із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частині Кримінального кодексу України, - визначає можливість застосування диспозиції і, відповідно, санкції частини першої статті 263 КК. В цій частині положення частини першої статті 263 дійсно відсилає за своїм змістом до інших законів, вимагаючи, щоб дозвіл, який виключає кримінальну відповідальність за дії зі зброєю, був передбачений законом. Аналогічні конструкції норм, які містять визначену диспозицію і бланкетну гіпотезу норми, містяться також в інших статтях КК (див. наприклад, статті 265, 267-1, 268, 290, 321 КК), що є поширеним в кримінальному законодавстві прийомом конструювання складу злочину. При тлумаченні слова «закон» у частині першій статті 263 КК відсутні підстави виходити з вузького розуміння цього терміну, що виключає посилання на нормативний акту нижчого рівня. Але якщо слідувати з того, що «дозвіл», виданий не на підставі «закону» у вузькому розумінні, а на підставі підзаконного акту, не може вважатися «передбаченим законом дозволом» у значенні частини першої статті 263 КК. Іншими словами, за такого тлумачення, особа, яка має дозвіл, виданий на підставі відомчого нормативного акту, має притягатися до кримінальної відповідності за частиною першою статті 263 КК, оскільки такий дозвіл не відповідає вимозі, визначеній цим положенням. Відповідно до усталеної судової практики, дозвіл, отриманий відповідно до законодавства в широкому розумінні цього терміну, виключає застосування частини першої статті 263 КК.

У суду в цій справі немає правових підстав змінювати такий усталений підхід, підтверджений, у тому числі і рішеннями Верховного Суду (див. постанову від 31 травня 2018 року в справі № 127/27182/15-к, провадження № 51-3305км18, постанова від 23 квітня 2019 року в справі № 734/3572/17). Більше того, за обставин цієї справи питання про те, чи відповідає «дозвіл» вимогам частини першої статті 263 КК, не має практичного значення, оскільки обвинувачений не мав жодного дозволу на «носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв».

Також, сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке ОСОБА_5 повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення (злочин), а саме позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком у 1 рік та покладенням обов`язків з числа регламентованих с. 76 того ж Кодексу.
При цьому, ініціювання та укладення угоди було здійснено у відповідності до положень ст. 469 КПК України та порушень норм останньої судом не встановлено.
Безпосередньо в самій угоді про визнання винуватості викладено усі імперативні реквізити останньої, визначені ст. 472 КПК України, та доведено до відома її сторін наслідки укладення та затвердження, регламентовані ст. 473 КПК України, наслідки не виконання, визначені ст. 476 КПК України.
Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою.

Покарання сторонами угоди визначено у відповідності до положень ст. ст. 50, 65-67 КК України, з урахуванням характеру та тяжкості висунутого обвинувачення, а саме: його класифікації за ст. 12 КК України, особливостей і обставин вчинення: форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, характеру і ступіня тяжкості наслідків, що настали, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують останнє.

Підстав регламентованих п.п. 1-6 ч. 7 ст. 474 КПК України для відмови у затвердженні угоди прокурором не було доведено та судом не виявлено.

Таким чином, судом встановлено, що умови даної угоди в повній мірі відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України та закону.

Згідно ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Щодо питання покладення обов`язків із числа регламентованих ст. 76 КК України, то суд враховує, що ст. 75 того ж Кодексу передбачено, що суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням, а у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом, з огляду на, що, як термін іспитового строку, так і перелік обов`язків визначає самостійно з урахуванням характеру та тяжкості висунутого обвинувачення, а саме: його класифікації за ст. 12 КК України, особливостей обставин вчинення: форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують останнє та вважає за необхідне визначити іспитовий строк у 1 рік із покладенням обов`язків регламентованих п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватостіміж сторонами шляхом ухвалення вироку і призначення обвинуваченому узгодженої міри покарання.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373-374, 376, 468-469, 472, 473-475 КПК України, Суд

у х в а л и в :
затвердити угоду про визнання винуватості укладену 22.05.2020 між прокурором відділу нагляду за додержанням законів при розслідуванні злочинів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Київської області ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , за участю захисника ОСОБА_4 у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000075 від 15.02.2019.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК Українита призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 18 726 грн. 74 коп.

Речові докази: 120 патронів калібру 5.45 мм; корпус до гранати «РГД-5» з фенопластовою пробкою з маркуванням «А-166-85 Т»; уніфікований запал дистанційного типу «УЗРГМ» з маркуванням «68» та клеймуванням «-77-УЗРТМ583» - передані на зберігання до складу озброєння УЛМТЗ ГУНП в Київській області зброї і боєприпасів, знищити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених ст. 394 КПК України та з урахуванням обмежень визначених ч. 2 ст. 473 КПК України до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити сторонам.

С у д д я О. Бірса