ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2020 року

м. Київ
справа № 283/1524/13-к
провадження № 51- 8388км18
Колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
виправданого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
розглянла у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000038 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Малинського районного суду Житомирської області від 17 жовтня 2016 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК і виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього злочину.
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що він 24 лютого 2013 року близько 19:40 на 131 км + 107 м автодороги «Київ-Ковель» поблизу с. Липляни Малинського району Житомирської області, керуючи автопотягом «Рено Преміум» та рухаючись у напрямку м. Ковеля всупереч вимогам підпункту «б» пункту 2.3. та пункту 12.3 Правил дорожнього руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, виявивши попереду автомобіль «ВАЗ-21121» під керуванням ОСОБА_8 , який рухався у напрямку м. Києва, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості транспортного засобу та застосував маневр відвороту ліворуч на смугу зустрічного руху де скоїв зіткнення з вказаним автомобілем, унаслідок чого водій автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження від яких на місці загинув.
При перегляді вироку Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 29 травня 2018 року його змінив, визнав недопустимим доказом висновок судової автотехнічної експертизи № 087-13 від 27 червня 2013 року проведеної за заявою ОСОБА_9 та виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду на цей висновок експерта, а також висновок суду про порушення водієм автомобіля «ВАЗ-21121» ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду. У решті залишив цей вирок без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Прокурор стверджує, що суд першої інстанції у вироку не спростував факту порушення ОСОБА_5 підпункту «б» пункту 2.3, та пункту 12.3 Правил дорожнього рухуі не надав правової оцінки поведінці останнього в конкретній ситуації.

Він також вважає, що суди безпідставно взяли до уваги висновок експерта № 229/230/14-52 від 2 жовтня 2014 року, який, на його думку, побудовано на припущеннях.
Окрім того зазначає, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не надав належних відповідей на усі доводи апеляційних скарг сторони обвинувачення, що, на його думку, призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та безпідставного виправдання ОСОБА_5 .
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
Прокурор у судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримав.
Виправданий ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги прокурора є аналогічними тим, що були наведені в його апеляційній скарзі та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який у своєму рішенні надав на них вичерпні відповіді, навівши відповідні підстави і мотиви з яких він виходив при його ухваленні.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до роз`яснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її винуватості. За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_5 зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були представлені суду стороною обвинувачення, а саме: дослідив показання самого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , експертів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; усі висновки судових експертиз та протоколи слідчих дій і дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не надано достатніх і допустимих доказів, які доводять наявність у діях ОСОБА_5 складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Усупереч твердженням прокурора в касаційній скарзі, суди першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог ч. 10 ст. 101 КПК навели у своїх рішеннях переконливі мотиви, чому вони не взяли до уваги висновки автотехнічної експертизи № 3/179 від 17 квітня 2013 року та додаткової судової автотехнічної експертизи № 295/13-25 від 28 травня 2013 року щодо визначення місця зіткнення транспортних засобів, що є ключовим для з`ясування механізму ДТП та встановлення наявності в діях ОСОБА_5 порушень Правил дорожнього руху, визнавши ці висновки такими, що суперечать фактичним обставинам, встановленим під час судового розгляду, та надали перевагу висновку експерта № 229/230/14-52 від 2 жовтня 2014 року.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, допитані в суді апеляційної інстанції експерти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які проводили експертні дослідження під час досудового розслідування, пояснили, що при проведенні ними автотехнічних експертиз конкретне місце зіткнення транспортних засобів вони визначали виходячи із розташування подряпин на дорозі від кузова автомобіля «ВАЗ-21121» та місця розливу рідини, і наполягали, що місце зіткнення було на стороні загиблого. При цьому дані про те, що ці подряпини були від деталей автомобіля «ВАЗ -21121» бралися ними зі схеми ДТП. Однак з протоколу огляду місця події та долучених до нього схем не вбачається, виходячи із яких даних слідчий зробив висновок, що ці подряпини утворилися саме від деталей названого автомобіля.
Експерт ОСОБА_14 , який складав експертний висновок № 229/230/14-52 від 2 жовтня 2014 року пояснив, що при визначенні місця зіткнення транспортних засобів він виходив з уламків деталей автомобіля «ВАЗ-21121», які знаходились на дорозі і були розміщені у напрямку м. Києва на відстані 28 метрів від подряпин на смузі руху цього автомобіля. Те, що це уламки саме автомобіля «ВАЗ-21121» не викликає жодних сумнівів, оскільки уламки які відокремились при його зіткненні з іншим автомобілем будуть переміщатися у напрямку руху автомобіля від якого вони відокремились, за винятком тих, які були зажаті між двома автомобілями. Як показали розрахунки, при швидкості автомобіля «ВАЗ 21121» 90, 100, 140 км/год від`єднання його часток, а відповідно і зіткнення транспортних засобів повинно було відбутися не далі ніж на відстані 13.4, 14.9 та 20.9 метрів від початку осипу деталей відносно напрямку руху автопотяга «Рено-Преміум». При таких показниках зіткнення сталося на смузі руху автопотяга. Якщо ж припустити, що уламки автомобіля перемістилися на відстань 28 метрів від місця зіткнення, яке було встановлене висновками експертів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , то швидкість автомобіля «ВАЗ-21121» у такому випадку мала б становити 188 км/год, що згідно технічних характеристик автомобіля перебуває за межами його можливостей.
Посилання прокурора на те, що вказаний висновок побудований на припущеннях є безпідставними, оскільки при проведенні цієї експертизи експертом було враховано і поведінку водія «ВАЗ-21121», який виїхав на смугу зустрічного руху, що не було взято до уваги експертами при проведенні попередніх експертиз.
При перевірці вироку за апеляційною скаргою прокурора суд апеляційної інстанції провів грунтовний аналіз наведених у ній доводів та висновків районного суду викладених у судовому рішенні і дійшов умотивованого висновку про законність цього рішення, надавши на ці доводи обґрунтовані відповіді і навівши підстави з яких визнав скаргу неспроможною.
Доводи наведені прокурором у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків апеляційного суду в оскаржуваному рішенні та не ставлять під сумнів законність цього рішення.
Ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
При перевірці матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які би тягнули скасування або зміну судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурор колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 29 травня 2018 року щодо ОСОБА_5 - без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3