ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/373/20 Справа № 205/5247/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст. 81, 82 КК України, засудженого:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

в режимі відеоконференції

засудженого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст. 81, 82 КК України.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена.

В апеляційній скарзі з доповненнями:
- засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову. Визнати порушення його прав, передбачених ст. 28 Конституції України та ст. 3 Європейської Конвенції. Звільнити його умовно-достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким. Визначити термін можливого перегляду його покарання шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Також вказав, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню (Конституція, Конвенція та рішення ЄСПЛ), а також застосував закон, який не підлягає застосуванню (КК України), оскільки він суперечив нормам Конституції та міжнародного договору, які мали вищу юридичну силу. Суперечність у відсутності в нормах КК України реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі та її гарантій у розумінні ЄСПЛ, Конвенції та Конституції.

В апеляційній скарзі:
- захисник ОСОБА_6 просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а також визначити термін можливого перегляду його покарання шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
В обґрунтування захисник послався на аналогічні доводи апеляції засудженого та вказав, що відсутність процесуальних норм не є перешкодою для задоволення клопотання засудженого, а тому засуджений має право на перегляд довічного строку покарання, а також мати право знати на яких критеріях та коли саме такий перегляд може бути здійснений.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги, як кожен своєї апеляції так і разом один одного, просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляцій, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно матеріалів клопотання, ОСОБА_5 засуджений за вироком Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року, яким його визнано винуватим та засуджено за ст.ст.93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «і»; 17 ч.2-93 п.п. «а», «і»; 142 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) та ст.187 ч.2 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією належного йому майна. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року, вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2002 року залишено без змін.
Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.
За вимогами ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Отже, положенням ст. ст. 81, 82 КК України встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.
Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є те, що всі вони є строковими. Це звільнення умовне тому, що воно здійснюється під певною, встановленою у законі умовою, недодержання якої тягне за собою часткове або повне відбування тієї частини строку покарання, від якої особа була умовно-достроково звільнена.
Призначене ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк і тому на нього не можуть поширювати свої дії норми ст. ст. 81, 82 КК України.
При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 , і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.
Посилання адвоката ОСОБА_6 на порушення cт. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про яке зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України-2», яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язненні не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, колегія суддів зважає на таке.
В пункті 193 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд зазначає що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбуватись в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
В пункті 194 цього рішення, Суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
Згідно із ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Однак, апеляційний суд констатує, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування довічного позбавлення волі, або встановлення строку та умов звільнення, тому апеляційна інстанція погоджується з висновками суду про те, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст. 81, 82 КК України, ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, підстави для її скасування та задоволення апеляційних скарг з наведених в них мотивів, відсутні.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст. 81, 82 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4