ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/842/14-к Номер провадження 11-кп/814/77/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст.176 КК України З.С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000383, за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_15 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 квітня 2018 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород Полтавськоїобласті, громадянина України, українця, непрацюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано невинуватим і виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2, ч.1 ст.176 КК України.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку села Западинці Лохвицького району Полтавської області, громадянку України, з середньою спеціальною освітою, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимої,

визнано невинуватою і виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України.

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку м. Миргород Полтавської області, громадянку України, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , не працюючої, раніше не судимої

визнано невинуватою і виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України.

Витрати на залучення експертів в сумі 14126 грн. 88 коп. відшкодувати державою за рахунок державного бюджету України.
Цивільний позов корпорації «Microsoft» (США) залишено без розгляду.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_12 обвинувачувався органами досудового розслідування у тім, що керуючись корисливим мотивом, з метою отримання прибутку, у квітні 2013 року, у м. Миргороді Полтавської області, створив організовану злочинну групу осіб, у складі якої безпосередньо брав участь з метою здійснення злочинної діяльності пов`язаної з гральним бізнесом, в порушення вимог ст. 2 Закону України «Про заборону грального бізнесу в Україні» від 15.05.2009 № 1334-УІ а саме: організацією, проведенням та наданням можливості доступу до азартних ігор на симуляторах гральних автоматів в електронному (віртуальному) казино.

В цей період часу у м. Миргороді Полтавської області ОСОБА_12 , здійснюючи дії по створенню організованої групи, подав об`яви у газети м. Миргорода про прийняття на роботу жінок. Таким чином познайомився з ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , які раніше мали між собою дружні та довірливі стосунки та запропонував останнім прийняти участь в гральному бізнесі в якості адміністраторів-касирів, залучивши їх до складу злочинного об`єднання.

ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , усвідомлюючи протиправність даної пропозиції, однак, бажаючи отримувати власну матеріальну вигоду від зайняття гральним бізнесом, керуючись корисливим мотивом, прийняли пропозицію ОСОБА_12 та дали свою згоду на спільну злочинну діяльність.

Функцію керівника цієї групи взяв на себе ОСОБА_12 , який керував діями спільників та об`єднував дії членів групи під час здійснення злочинної діяльності, розробив спільний план, який передбачав розподіл функцій між членами групи під час здійснення злочинної діяльності та довів його до відома усіх членів групи.

Реалізуючи свій злочинний намір щодо організації та надання доступу до азартних ігор, ОСОБА_12 підшукав та одержав у тимчасове користування приміщення, в якому можливо було б надавати доступ до азартних ігор, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , домовився про оренду даного приміщення з власницею.

Встановив у вищевказаному приміщенні комп`ютерну техніку (системні блоки, монітори, клавіатури та миші) облаштувавши гральні місця, встановив на них відповідні програмні продукти для проведення азартних ігор, надавши останнім доступ до сайтів в мережі Інтернет «superomatic.com», «www.superomatic.com» «igrosoft.com» «www.igrosoft.com» на яких вони мали можливість доступу до азартних ігор в електронному (віртуальному) казино. З метою здійснення контролю за гравцями і персоналом ОСОБА_12 встановив в гральних залах цілодобове відео спостереження.

Здійснював контроль за отриманням, розподілом доходів між членами злочинної групи, оплачував орендну плату та комунальні платежі створеного ним закладу, здійснював щоденну інкасацію, приймав заходи щодо прикриття злочинної діяльності від правоохоронних органів шляхом контролю осіб, які відвідували заклад.

Інші учасники групи - ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , діючи злагоджено, підпорядковуючись керівнику організованої групи, відповідно до розподілених останнім функцій, проводили спільну активну та цілеспрямовану діяльність, пов`язану з організацією, проведенням та наданням можливості доступу до азартних ігор в гральному закладі, створеному ОСОБА_12

ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , згідно своїх ролей, здійснювали функції касирів та адміністраторів в ігорному залі, а саме: використовували програму «superomatic» та за її допомогою зараховували надані клієнтом кошти на електронний рахунок певного комп`ютера в залі на ігровому сайті «www.superomatic.com» та інших (формували електронні гаманці) та виплачували виграші учасникам азартних ігор, обов`язковою умовою участі в яких є сплата гравцем грошей, що дає змогу учаснику як отримати виграш (приз) у будь-якому вигляді, так і не отримати його залежно від випадковості. Здійснювали облік коштів, отриманих від незаконної діяльності закладу, звітували перед ОСОБА_12 , та слідкували за порядком в залі.

Також ОСОБА_12 обумовив з ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , про розподіл отриманих доходів, від заняття гральним бізнесом шляхом отримання винагороди ОСОБА_14 та ОСОБА_13 щомісяця у розмірі 1 500 грн. та грошову премію, розмір якої залежить від прибутків гральних закладів, решту грошових коштів, отриманих від незаконної діяльності ОСОБА_12 залишав собі і розпоряджався ними на власний розсуд.

Тим самим ОСОБА_12 разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_13 у складі організованої злочинної групи, у період часу з квітня 2013 року по 25 грудня 2014 року, здійснювали незаконну діяльність, пов`язану з організацією, проведенням та наданням можливості доступу у гральних закладах в електронному (віртуальному) казино, азартних ігор, тобто ігор, обов`язковою умовою участі в яких є сплата гравцем грошей, що дає змогу учаснику як отримати виграш (приз) у будь-якому вигляді, так і не отримати його залежно від випадковості поки її діяльність була припинена співробітниками правоохоронних органів.

Крім того ОСОБА_12 , при організації грального закладу за адресою: АДРЕСА_3 , у квітні 2013 року, діючи з прямим умислом на незаконне відтворення комп`ютерних програм та іншого умисного порушення авторського права, яке полягало у використанні та неправомірному збереженні комп`ютерної програми в пам`яті електронного засобу, з метою здійснення підприємницької діяльності, встановив у вказаному приміщенні 16 персональних комп`ютерів (комп`ютерних системних блоків), на які в порушення Закону України «Про авторське право та суміжні права», без дозволу власника корпорації «Microsoft» (США), при невстановлених слідством обставинах, незаконно встановив та відтворив відповідно до висновку судової комп`ютерно-технічної експертизи №193 від 05.03.14 операційні системи (програми) «Microsoft Windows ХР Professional Russian» (16 примірників), які містять ознаки контрафактності. Які в подальшому використовувались при занятті гральним бізнесом, до 25 грудня 2013 року, коли вони були виявлені та вилучені працівниками міліції.

Вказаними діями ОСОБА_12 корпорації «Microsoft» спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 42 432 гривні

Ухвалюючи рішення про виправдання обвинувачених, суд посилався на те, що стороною обвинувачення, в порушення вимог ст.290 КПК України, не відкрито стороні та не надано суду доказів про проведення негласних слідчих дій у виді аудіо-, відео контролю особи (контроль за вчиненням злочину у вигляді оперативної закупки), зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, контроль місця скоєння злочину, які були проведені в межах кримінального провадження.

Як вказав суд, у такому разі не дослідження зазначених матеріалів призводить до оперування судом доказами, допустимість яких є імовірною, що в контексті презумпції невинуватості є неприпустимим для обґрунтування рішення про винуватість особи та свідчить про порушення права особи на справедливий суд.

Крім того, аналізуючи досліджені судом першої інстанції протоколи НСРД та відеозаписи їх проведення судом встановлено обставини, які не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, які інкримінуються обвинуваченим.

Окрім того, судом зазначено, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази, того що в приміщенні комп`ютерного клубу, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , будь-хто з відвідувачів мав змогу одержання або неодержання виграшу у будь-якій грі. Вказані обставини також не підтверджені в ході проведення НСРД щодо обвинувачених. Також, судом не встановлено доказів, які б підтверджували, що будь-хто з підсудних ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , чи ОСОБА_14 отримували прибуток від проведення азартних ігор, чи надавали доступ саме до азартних ігор.

Таким чином, суд дійшов висновку про недостатність доказів для підтвердження факту вчинення ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій прохає вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати винуватими обвинувачених у інкримінованих злочинах. Призначити ОСОБА_12 покарання за ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України у виді штрафу в розмірі 40 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 тис. грн. з конфіскацією грального обладнання; за ч.1 ст.176 КК України у виді штрафу в розмірі 1 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 тис. грн. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно визначити покарання у виді штрафу в розмірі 40 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 тис. грн. з конфіскацією грального обладнання.

ОСОБА_13 та ОСОБА_14 визнати винуватими за ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 20 тис. неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 тис. грн. з конфіскацією грального обладнання.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, посилання судом на недопустимість доказів отриманих у результаті проведення НСРД, вважає невірним, оскільки судом у ході судового слідства досліджені протоколи негласних слідчих (розшукових) дій і в них вказано, що ці дії проведені на підставі постанов прокурора та ухвал слідчих суддів Апеляційного суду Полтавської області. Указані протоколи розсекречені та згідно вимог ст.290 КПК України відкриті стороні захисту. Тому, вважає зазначені докази належними і допустимими.
Також, на думку прокурора, судом безпідставно не взято до уваги показання залегендованого свідка ОСОБА_16 та свідка ОСОБА_17 , не надана оцінка показанням свідка ОСОБА_18 , не надано належної оцінки висновку судової комп`ютерно-технічної експертизи №1874.
Захисником ОСОБА_11 , що діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 надано заперечення на апеляційну скаргу прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та захисників в їх інтересах ОСОБА_10 , ОСОБА_11 проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч.3 ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Винуватість особи має бути доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом (ч. 2 ст. 17 КПК України).

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, всупереч доводам прокурора, дійшов обґрунтованого висновку про визнання недопустимими ряду доказів.

Як убачається з матеріалів провадження і це правильно встановлено судом першої інстанції, після завершення досудового розслідування прокурором або слідчим у порядку ст. 290 КПК України стороні захисту не було відкрито та надано матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Згідно з ч. 12 ст. 290 КПК, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Великою Палатою Верховного Суду були сформульовані висновки щодо застосування норм права, передбачених ст. 290 КПК України.

Зокрема, у п. 13 постанови Верховного Суду України від 16 березня 2017 року в провадженні № 5-364кс16 зазначено, що «не відкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку статті 290 КПК після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як докази».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 751/7557/15-к, для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно негласних слідчих (розшукових) дій. Невідкриття матеріалів сторонами в порядку цієї статті є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази.

Не відступила від такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду і в постанові від 16.10.2019 у справі №640/6847/15-к (провадження № 13-43кс19) та уточнила висновки щодо застосування норми права, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у провадженні № 13-37кс18, акцентувавши увагу на тому, що сторона обвинувачення повинна вживати необхідних і достатніх заходів для розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД, з метою їх надання стороні захисту, і виконувати в такий спосіб вимоги щодо відкриття матеріалів іншій стороні відповідно до ст. 290 КПК України.

В матеріалах кримінального провадження відсутні і сторона обвинувачення не надала суду ні ухвали слідчого судді, ні постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, які стали підставою проведення НСРД, відповідно вони не були відкриті стороні захисту як відповідно до вимог ст. 290 КПК України, так і під час судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, лише в ході судового розгляду, на задоволення клопотання сторони обвинувачення, Апеляційним судом Полтавської області 16 січня 2018 року надано лист зі змісту якого вбачається, що слідчим суддею 27.09.13р. було надано дозвіл на проведення НСРД у виді аудіо-, відео- контролю місця скоєння злочину; 28.11.13р.- аудіо-, відео- контролю особи ОСОБА_12 ; 22.11.13р. надано дозвіл на проведення НСРД у виді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж ОСОБА_14 , 28.11.13р. у виді аудіо-, відео- контролю особи ОСОБА_14 ; 18.12.13р. надано дозвіл на проведення НСРД у виді аудіо-, відео- контролю особи ОСОБА_13 .. Водночас, зазначений лист не є процесуальним рішенням, а тому не може підтвердити наявність правових підстав проведення зазначених НСРД.

Більше того, навіть цей лист був відкритий стороні захисту лише під час судового розгляду справи. Хоча за змістом статей 85, 92, 290 КПК України прокурор - процесуальний керівник зобов`язаний під час досудового розслідування заздалегідь ініціювати процедуру розсекречення процесуальних документів, які мають гриф секретності, одночасно з результатами НСРД і забезпечити відкриття цих документів на етапі закінчення досудового розслідування.

Колегія суддів, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставини у кримінальному провадженні, вважає, що судом правильно встановлено недотримання вимог ст. 290 КПК України органом досудового розслідування, що стало підставою для визнання недопустимими доказів у кримінальному провадженні.

Таким чином, докази, а саме: протоколи про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії у виді аудіо-, відеоконтролю місця та особи, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж як і протоколи за результатами проведення негласних слідчих дій у виді контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки та відеозаписи до них, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Окрім того, судом першої інстанції вірно не взято до уваги показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які були залучені працівниками поліції для проведення контрольної закупки, оскільки їх показання є не повними, суперечливими, окрім того, показання вказаних свідків самі по собі не є беззаперечним доказом винуватості обвинувачених, а повинні бути оцінені судом в сукупності з іншими належними та допустимими доказами в даному провадженні. При цьому, стороною обвинувачення таких доказів ні під час судового розгляду, ні в ході апеляційного перегляду надано не було.
Під час апеляційного розгляду, за клопотанням сторони обвинувачення, колегією суддів, для перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, було прийнято рішення про допит свідка ОСОБА_21 -особи, залученої для проведення контрольної закупки, однак зазначений свідок жодного разу в судове засідання апеляційного суду не з`явився та прокурор явку свідка зі зміненими даними про його особу до суду не забезпечив.

Вірно судом першої інстанції не взято до уваги і показання свідка ОСОБА_22 , оскільки її показання стосувалися даним про її роботу в 2013 році в комп`ютерному клубі та випадків повернення нею відвідувачу більшої суми грошових коштів ніж сплачував останній до отримання послуг. При цьому, будь-яких обставин, які б підтверджували обсяг висунутого ОСОБА_12 , ОСОБА_13 чи ОСОБА_14 обвинувачення свідком зазначено не було.

Окрім того прокурор в принесеній апеляційній скарзі зазначає, що винуватість виправданого ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченому ч.1 ст.176 КК України доводиться даними висновку комп`ютерно-технічної експертизи № 7 від 21.01.2014, згідно якої встановлено, що на жорстких дисках комп`ютерних системних блоків, вилучених в ході обшуку по вул.Сорочинській 2А в м.Миргороді, 16 примірників програм «SUPEROMATIK», встановлені та скопійовані «ЛОГ» файли використання програмного продукту, а також «ХОСТ» файли; встановлено програмне забезпечення «SUPEROMATIK», яке при певних умовах може виконувати функції симулятора гральних автоматів.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, приміщення по АДРЕСА_5 , на підставі договору оренди від 27.12.2012 року, укладеного між ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , перебуває в оренді ОСОБА_24 , що підтвердила під час судового розгляду і свідок ОСОБА_23 . Будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження доведеності вини ОСОБА_12 у вчиненні ним інкримінованого злочину, відповідно до диспозиції статті 176 КК України та обсягу висунутого йому обвинувачення, прокурором, окрім як висновку експерта, який визначає лише можливість встановленого програмного забезпечення при певних умовах виконувати функції симулятора гральних автоматів, суду ні першої, ні апеляційної інстанції не надано.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів сторони обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Інші досліджені судом докази не підтверджують винуватість ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 у вчиненні злочину, який їм інкриміновано.

Тобто, судом першої інстанції детально досліджено всі докази, надані стороною обвинувачення, та вжито всіх можливих заходів у рамках кримінального провадження для з`ясування обставин та усунення протиріч.

В ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в суді і вичерпані можливості їх отримати. Тому висновок суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_12 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2, ч.1 ст.176 КК України, ОСОБА_14 та ОСОБА_13 - ч.3 ст.28, ч.1 ст.203-2 КК України є правильним та обґрунтованим.

Істотних порушень процесуального закону, що тягнули б за собою скасування вироку, місцевим судом допущено не було.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування вироку суду щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , про що ставить питання прокурор, немає, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_15 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 квітня 2018 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3