У Х В А Л А
Іменем України

23 грудня 2019року

м. Київ

справа № 273/1143/18

провадження № 51-6162 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, працюючого робітником в ТзОВ БМУ «Новобуд», студента 4 курсу Рогачів-Волинської філії Новочорторийського аграрного технікуму, раніше не судимого, визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він у 12 травня 2018 року, близько 03 години 15 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Опель омега» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Звягельській в м. Баранівці Житомирської області порушив вимоги п. п. 2.9 а), 1.5., 2.3. б), 12.1., 12.3., 12.4., 13.1. Правил дорожнього руху України, невірно оцінив дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху з урахуванням дорожніх умов, перевищив дозволену швидкість руху, не вжив заходів для зменшення швидкості у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний був виявити, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, не впорався з керуванням автомобіля, допустив виїзд за межі проїжджої частини на узбіччя справа, де здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, від яких помер на місці пригоди.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про скасування постановлених стосовно ОСОБА_5 судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає, що висновки судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз, на яких грунтується вирок, є упередженими та неправильними, зокрема про те, що ОСОБА_5 виїхав за межі проїжджої частини на узбіччя і цим самим порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на велосипедиста. Крім того стверджує, що судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, при вирішенні питання щодо призначення покарання ОСОБА_5 не враховано належним чином дані про його особу та наявність пом`якшуючих обставини, внаслідок чого останньому призначено занадто суворе покарання у виді реального позбавлення волі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень стосовно ОСОБА_5 , колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення з підстав неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення судами кримінального процесуального закону, зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, поклавши в основу вироку висновки судової автотехнічної експертизи № 515 від 25 червня 2018 року та транспортно-трасологічної експертизи № 481 від 20 червня 2018 року, які, на його думку є неправильними, не дав їм належної оцінки та не зіставив з іншими доказами. Проте незгода захисника з висновками судів, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судами процесуального закону. По суті, захисник ОСОБА_4 ставить під сумнів повноту судового розгляду і правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, визначення яких міститься у статтях 410, 411 КПК України, тоді як ці обставини не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, якою оскаржений вирок стосовно ОСОБА_5 залишено без змін, дані обставини були предметом розгляду суду апеляційної інстанції у порядку ст. 409 КПК України. В ухвалі апеляційний суднавів мотиви свого рішення, які містять відповіді на аргументи апеляції засудженого,та зазначив, зокрема, що наведені у вироку висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відповідають фактичним обставинам справи та є обгрунтованими, оскільки підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку. Зокрема, фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди підтверджуються показаннями самого ОСОБА_5 , який в судовому засіданні підтвердив, що не впорався з керуванням автомобілем через розмову з пасажиром ОСОБА_7 , внаслідок чого допустив виїзд автомобіля на узбіччя та збив велосипедиста, який рухався в попутному напрямку.

Отже, суд прийшов до правильного висновку про доведеність винності ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи у касаційній скарзі захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; дані про особу ОСОБА_5 , який за місцем проживання характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, є студентом та має офіційне місце роботи, має на утриманні дружину, яка є вагітною, думку потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які просили не позбавляти волі ОСОБА_5 та думку потерпілої ОСОБА_11 , яка просила суд призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям покарання. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, за якою його засуджено.

Доводи захисника щодо визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту є необгрунтованим, оскільки, як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції протокол слідчого експерименту від 08 червня 2018 року визнано недопустимим доказом на підставі п. 1 ч.3 ст. 87 КПК України.

Також твердження захисника ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що судом апеляційної інстанції не було призначено повторні експертизи - безпідставні, оскільки, як зазначив цей суд у своїй ухвалі, в судовому засіданні суду першої інстанції було повно допитано експерта ОСОБА_12 з метою роз`яснення висновків експертизи № 515 від 25 червня 2018 року, будь-яких клопотань про призначення додаткової експертизи стороною захисту не заявлялось.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження.
Отже, оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та копій оскаржуваних ним судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3