ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3590/19 Справа № 206/2878/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні № 0001465 від 05 листопада 2017 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Алчевськ Луганської області, громадянина України, з повною вищою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, який неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 в режимі відеоконференції, -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 01 лютого 2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що під час судового провадження судом встановлений ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України у відношенні ОСОБА_7 , у зв`язку з чим йому неодноразово продовжувався строк тримання під вартою, останній раз до 11 грудня поточного року. З урахуванням того, що розгляд справи з об`єктивних, незалежних від суду причин не може бути закінчений до спливу цього строку, виходячи з мети і підстав застосування заходів забезпечення кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені у попередніх ухвалах суду ризики продовжують існувати та є достатніми для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 дії вказаного запобіжного заходу ще на 60 днів. При прийнятті такого рішення, колегія суддів враховувала обставини висунутого обвинувачення та підвищену суспільну небезпечність інкримінованих ОСОБА_7 злочинів і суворість покарання, що загрожує йому у разі доведеності вини за вчинення умисних тяжкого і особливо тяжкого злочинів, у тому числі пов`язаного з посяганням на життя працівників правоохоронного органу із застосуванням зброї.
Ці обставини та ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не дозволяють застосувати до ОСОБА_7 альтернативний (інший) вид запобіжного заходу, у тому числі цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю, який, на думку суду першої інстанції, не здатний забезпечити його належну процесуальну поведінку.
Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 .
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник вказує, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив підстави для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, зокрема прокурором та слідчим не доведено наявності підстав, передбачених ст. 177 КПК України. На порушення ст. 183 КПК України прокурором у клопотанні про застосування тримання під вартою не доведено фактів неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, докази якої мають бути надані для обрання виняткового запобіжного заходу тримання під вартою.
ОСОБА_7 має тісні соціальні зв`язки, постійне місце реєстрації та проживання, що унеможливлює переховування. Так, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 08 грудня 2015 року, обвинувачений ОСОБА_7 має право власності на майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Захисник звертає увагу на те, що обвинувачений ніколи не перебував в розшуку, від органів досудового розслідування або суду не переховувався, що спростовує ризики викладені в ухвалі суду першої інстанції, що обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування або суду.
Також вказує, що обвинувачений мешкав до моменту арешту за вищевказаною адресою разом з матір`ю, що підтверджує факт соціальних зв`язків.
Захисник зазначає, що письмових доказів про те, що ОСОБА_7 може впливати на потерпілих, свідків чи вже впливає на останніх у сторони обвинувачення не має. Заяв чи інших клопотань від потерпілих, свідків про те, що останні хвилюються за своє життя чи здоров`я через неналежну поведінку обвинуваченого до прокурора або суду не надходило, а отже немає підстав вважати даний вид ризику доведеним. Так, всі потерпілі були допитані в судових засіданнях, кожен окремо вказали, що протизаконних дій ОСОБА_7 не вчиняв, гранати не кидав, з під`їзду не виходив, в квартирі його не було. Один з потерпілих вказав під фіксацію судового засідання, що бачив обвинуваченого за 50-70 метрів від під`їзду. Потерпілі також в судових засіданнях впізнавали не ОСОБА_7 , а інших співучасників цього кримінального правопорушення, вони прямо вказували на них як на тих осіб, які відносно потерпілих вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 348 КК України.
З матеріалів справи, показів потерпілих, свідків, які допитані в судовому засіданні, показів самого обвинуваченого ОСОБА_7 , слідчого експерименту та письмових доказів в їх сукупності вбачається, що кваліфікація відносно обвинуваченого ОСОБА_7 явно завищена, оскільки його дії повинні бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.
Також захисник звертає увагу на те, що на даний момент не допитано лише 2 свідків, які є діючими співробітниками поліції та сторона обвинувачення не може забезпечити їх явку в судове засідання. Вплив на цих осіб з боку обвинуваченого спростовується тим, що свідки вже були допитані під час досудового розслідування та попереджені про кримінальну відповідальність, розуміють наслідки, оскільки є діючими співробітниками, та тим, що останні володіють табельною зброєю, фізично розвинуті і мають гарну підготовку.
Захисник вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність у нього постійного місця роботи або навчання. Судом під час продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не прийнято до уваги те, що обвинувачений має статус учасника АТО, характеристику надану командиром 2 зводу 3 роти БПСМОН Гарпун, з якої вбачається, що обвинувачений характеризується виключно позитивно, службову характеристику.
Також звертає увагу на те, що ОСОБА_7 здобув повну загальну середню освіту з відзнакою, що підтверджується копією диплома серії НОМЕР_1 від 27 червня 2016 року. Згідно копії диплома бакалавра, ОСОБА_7 закінчив у 2010 році Донбаський державний технічний університет і отримав базову вищу освіту за напрямом підготовки Менеджмент та здобув кваліфікацію бакалавра з менеджменту.
Захисник вказує, що звертаючись до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу, сторона захисту зазначала про наявність у ОСОБА_7 захворювань та про життєву необхідність мати вільний та своєчасний доступ до медичної допомоги. Неотримання необхідної медичної допомоги щодня веде до погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 що є ризиком для його життя. Обвинувачений ОСОБА_7 майже два роки знаходиться не в СІЗО, а в Ізоляторі тимчасового тримання по ухвалі суду, в якому не має медичної частини, не має можливості отримати медичну допомогу, не має лікарів, оскільки такий заклад відповідно до закону не пристосований до утримання осіб більше ніж три доби.
Крім того, захисник посилається на порушення розумних строків розгляду справи.
Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, від потерпілої ОСОБА_11 до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, у зв`язку з чим, з урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності потерпілих, відповідно до вимог ст. 405 КПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.
Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає таке.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як встановлено колегією суддів у судовому засіданні та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах контрольного провадження № 206/2878/18, 04 грудня 2019 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, в порядку ст. 331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, зокрема, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , а також доводи сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, та належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Наявність тих обставин, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце реєстрації та проживання, мешкав до затримання зі своєю матір`ю, має статус учасника АТО, позитивно характеризується командиром 2 зводу 3 роти БПСМОН Гарпун, здобув повну загальну середню освіту з відзнакою та отримав вищу освіту, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для відмови в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Колегія суддів вважає, що ці обставини в цьому випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Разом з цим, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував обставини висунутого обвинувачення та підвищену суспільну небезпечність інкримінованих ОСОБА_7 злочинів і тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, особу обвинуваченого, який підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів та відповідно наявність передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику, який не припинив існувати, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Що стосується доводів захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 майже два роки знаходиться не в установі виконання покарань, а в Ізоляторі тимчасового тримання по ухвалі суду і не отримує необхідної медичної допомоги, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів контрольного провадження, обвинуваченого ОСОБА_7 було залишено в умовах Ізолятора тимчасового тримання № 1 ГУНП в Дніпропетровській області на період судового розгляду кримінального провадження № 0001465 з метою попередження незаконного впливу на нього зі сторони обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які тримаються в умовах Дніпровської установи виконання покарань № 4. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що стороною захисту не надано жодних доказів, які б підтверджували неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою за станом здоров`я.
Всі інші викладені захисником ОСОБА_6 апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом при продовженні обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: