Справа № 127/1153/20
Провадження № 1-в/127/27/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання призначеного вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі, -

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі ОСОБА_5 просить суд на підставі ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, замінити йому покарання призначене вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки злочин за який він відбуває покарання, вчинено в період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року, коли санкція статті 93 КК України (в ред. 1960 року) передбачала максимальне покарання у виді 15 років позбавлення волі.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив суд його задовольнити.

Засуджений ОСОБА_5 в судове засідання не доставлявся, оскільки не виявив бажання бути присутнім під час судового розгляду, про що надав суду відповідну заяву.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення даного клопотання засудженого, з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Заслухавши захисника та прокурора, дослідивши матеріали клопотання та особової справи на засудженого ОСОБА_5 , суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджено вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року за ст. 93 п.п. «б,г,ж», ст. 206 ч. 2, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі. Даний вирок суду набув законної сили 01.02.2001 року на підставі ухвали Верховного Суду України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2018 року ОСОБА_5 зараховано в строк відбутого покарання за вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року, строк попереднього ув`язнення з моменту затримання з 31.12.1999 року до набрання вироком законної сили 01.02.2001 року, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Згідно п.3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання, зокрема про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6,7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1,14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

При вирішенні клопотання засудженого ОСОБА_5 суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України №1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

З вироку Одеського обласного суду від 12.10.2000 року вбачається, що ОСОБА_5 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке замінено на підставі Закону України №1483-11 від 22.02.2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.

З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011, яким керується суд при вирішенні клопотання, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України в ред. 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України №1483 довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_5 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_5 , а його посилання на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання ніж 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.

Крім того, положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання призначеного вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі задоволенню не підлягає, оскільки суд при постановленні вироку щодо нього призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 87 КК України, ст. 152 КВК України, ст.ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання призначеного вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області, а для засудженого, який тримається під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Суддя: