Дата документу 10.12.2019 Справа № 310/1098/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1659/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/1098/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.146 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перевальськ Луганської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі.
Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття покарання, якщо він на протязі двох років іспитового строку не вчинить нового злочину, виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ч.1 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця мешкання.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 , будучи членом ГО «Допомога Запоріжжя» з 01.08.2017 організував на території комплексу будівель та споруд, які мають зовнішню огорожу, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , центр соціально-психологічної реабілітації нарко та алкозалежних громадян з обмеженнями у вільному пересуванні реабілітантів, як по території центру, так і за його межами.
Починаючи з 01.08.2017, ОСОБА_7 , для надання допомоги в позбавленні від алкогольної та наркотичної залежності разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 привіз до вищевказаного центру з їх добровільної згоди ряд осіб, які страждали на алкогольну залежність, серед яких: наприкінці серпня 2017 року привіз мешканця м. Мелітополь ОСОБА_11 ; приблизно 4-5 жовтня 2017 року привіз мешканця м. Мелітополь ОСОБА_12 ; приблизно наприкінці жовтня 2017 року мешканця м. Миколаїв ОСОБА_13 .
Під час перебування у центрі приблизно на початку вересня 2017 року ОСОБА_11 , приблизно у першій половині жовтня 2017 року ОСОБА_12 , наприкінці жовтня початку листопада 2017 року ОСОБА_13 висловили ОСОБА_7 свою вимогу залишити територію вищевказаного центру.
Втім, ОСОБА_7 , розуміючи, що не має будь-яких повноважень на відмову в задоволенні вимог вищевказаних осіб, маючи умисел на незаконне позбавлення волі, заборонив приблизно на початку вересня 2017 року ОСОБА_11 , приблизно в першій половині жовтня 2017 року ОСОБА_12 та наприкінці жовтня початку листопада 2017 року ОСОБА_13 залишати територію центру, а також надав працівникам центру ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , умислом яких не охоплювалось вчинення незаконного позбавлення волі, вказівку не випускати за територію центру ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , у зв`язку з чим вищевказані особи незаконно, проти їх волі утримувались на території центру за адресою: АДРЕСА_3 та були обмежені в свободі пересування до 23 листопада 2017 року, тобто протягом тривалого часу, коли їх звільнили працівники Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області.

В апеляційній скарзі захисник посилаючись невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і а неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий яким ОСОБА_7 виправдати за пред`явленим обвинуваченням. В обґрунтування вимог скарги зазначає, що суд у вироку викривив показання потерпілих, свідків і навіть обвинуваченого. Крім того показання потерпілого ОСОБА_11 викликають обґрунтований сумнів оскільки, останній зловживає алкогольними напоями, характеризується неадекватною поведінкою, схильністю до фантазій, перебуває на диспансерному та консультативному обліку у лікаря нарколога і психіатра. Показання потерпілих отриманні під час досудового розслідування, на переконання захисника були отримані із грубим порушення закону (відсутність підстав для допиту слідчим суддею, заперечення сторони захисту, не встановлення осіб потерпілих).

Також захисник вважає недопустимими і неналежними доказами письмові документи, адже вказані документи не містили підписів ОСОБА_15 і вказували про обізнаність останнього про їх існування.

Апелянт вказує, що судом не була дана оцінка оскільки з показів обвинуваченого, свідків і потерпілих випливало, що усі потерпілі мали телефонний зв`язок зі своїми рідними, які були обізнані про місце і умови перебування потерпілих у м. Бердянську.

Окрім цього у формулюванні обвинувачення не було зазначено мотиву і мети вчення кримінального правопорушення.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарги, вважала вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вирок суду відповідає вказаним вимогам.

За матеріалами кримінального провадження обвинувачений свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав. Зі змісту пояснень обвинуваченого випливало, що потерпілі перебували в реабілітаційному центрі добровільно і без будь-якого примусу.

Натомість, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , і документами:

протоколом обшуку від 23.11.2017

графіком чергувань з прізвищами ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 ;
заявами на добровільну згоду на проходження курсу соціальної реабілітації в центрі ГО «Допомога Запоріжжя»;
правилами поведінки в Центрі соціальної реабілітації;
листом аркушу з прізвищами служителів: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , лідери: ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ;
листом з прізвищами реабілітантів: ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 ;
договорами про надання послуг соціальної реабілітації укладеними ОСОБА_39 з ОСОБА_11 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 ;
договорами про виконання робіт в якості добровольця між ОСОБА_39 та ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 ;
письмовими заявами до поліції потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про вчинення відносно них злочину.
Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості, а в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку і всебічності, та їм дана належна оцінка.

Факти того, що організатором і лідером реабілітаційного центру був ОСОБА_7 , який фактично керував служителями (добровольцями, волонтерами, працівниками), а також, що у центрі утримувались потерпілі - є очевидними і ніким під сумнів не ставиться.

При цьому, потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 зазначали що їм було заборонено покадити реабілітаційний центр, і примусово утримували у центрі служителями, які підпорядковувались ОСОБА_7 , а ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , також просили особисто ОСОБА_7 відпустити їх, однак отримували відмову від останнього.
Обставин, які давали підстави вважати, що потерпілі і свідок ОСОБА_16 обмовляють ОСОБА_7 не встановлено.
Доводи апелянта на предмет того, що показання потерпілих які допитувались в порядку ст.225 КПК України, отриманні під час досудового розслідування (особи належним чином не посвідчені), на переконання захисника були отримані із грубим порушення закону колегія суддів вважає необґрунтованими і формальними, оскільки сумнівів про те, що допитані слідчим суддею особи були тими самими особами, які перебували у центрі реабілітації, не виникало. Не ставив це під сумнів і сам ОСОБА_7 .

Дотримуючись загальних засад кримінального провадження, зокрема засади змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судом також дана оцінка показанням обвинуваченого і свідка сторони захисту ОСОБА_10 .

Показання обвинуваченого і згаданого свідка в частині того, що реабілітанти утримувались у центрі за їх добровільної згоди, суд оцінив критично, адже показання в цій частині суперечили іншим доказам, які вказували, що за добровільної згоди потерпілі перебували у центрі тільки до певного часу. Відтак версія обвинуваченого обґрунтовано визнана судом як спосіб захисту з метою уникнення від відповідальності,і з цим висновком в повній мірі погоджується колегія суддів.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта на предмет того, що суд у вироку викривив показання потерпілих, свідків і обвинуваченого, адже хоча дійсно показання сторін і не кореспондовані дослівно у тексті вироку, однак їх суть відображена правильно.

Доводи апелянта про те, що усі потерпілі мали телефонний зв`язок зі своїми рідними, які були обізнані про місце і умови перебування потерпілих у м. Бердянську, в жодному випадку на правильність висновків суду не впливає. До того, ж з матеріалів провадження випливає, що телефонним зв`язком реабілітанти могли користуватися також тільки з дозволу адміністрації центру і лише раз на тиждень.
Незаконне позбавлення волі припускають дії, що вчиняються проти волі потерпілої особи. Тому згода останньої на вчинення щодо неї таких дій виключає відповідальність за ст.146 КК України, за винятком випадків згоди на такі дії малолітнього.
Не може також йти мови про згоду потерпілого, якщо останній визнаний судом недієздатним внаслідок психічної хвороби або недоумства.
Встановлено, що потерпілі добровільно, або ж за їх згодою прибували до центру, однак у певний момент, коли вони виявили намір покинути центр, їм забороняли це зробити (або особисто ОСОБА_7 , або служителі, які підпорядковувались останньому).
Потерпілі є повнолітніми і дієздатним особами, відтак згода їх родичів на поміщення і перебування останніх у центрі (при тому, що в подальшому вони виявили бажання покинути центр), не виключає склад кримінального правопорушення.

Посилання апелянта на предмет того, що у сформульованому обвинуваченні не зазначено мету і мотив вчиненого злочину є обґрунтованими, однак ці обставини не є підставою для скасування вироку суду.

Так, мета і мотив вказаного кримінального правопорушення можуть бути різними. Навіть якщо виходити з того, що дії ОСОБА_7 були обумовлені бажанням допомогти потерпілим, це не виключає протиправність дій обвинуваченого, адже така допомога на кінцевому етапі здійснювалась проти волі потерпілих, тобто в примусовому порядку, що є незаконним.
Доводи захисника про недопустимість як доказів ряду документів з огляду на відсутність в них підписів ОСОБА_7 , колегія суддів вважає безпідставними, адже вказані докази прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, незважаючи на наявність чи відсутність на них підписів ОСОБА_7 . До того ж, ці документи фактично підтверджують обставини, які самим обвинуваченим не заперечуються (існування реабілітаційного центру, у якому був лідер - ОСОБА_7 , були служителі і реабілітанти).

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуваний вирок в частині визнання винним ОСОБА_7 , за ч.1 ст.146 КК України є законним, вмотивованим та обґрунтованим, і підстав для його скасування, за доводами апеляційної скарги захисника не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути підставою для скасування судового рішення, колегія суддів також не встановила.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 серпня 2019 року, щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4