Дата документу 08.04.2020 Справа № 336/6525/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6525/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/342/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

представника цивільного відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» - ОСОБА_11 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_12 (з доповненнями до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 ) на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, одружений, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1144 гривні в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 300 000 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» залишено без розгляду.
Скасовано арешт автомобіля ВАЗ 21093, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 .
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

13 вересня 2018 року приблизно о 18 год. 20 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ВАЗ 21093, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Іванова зі сторони вул. Магістральної в напрямку пр. Моторобудівників у м. Запоріжжя. В цей же час на регульованому пішохідному переході в районі ЛЕП № 43 на зелений сигнал світлофору вийшла пішохід ОСОБА_9 та почала перетинати проїзну частину вул. Іванова справа-наліво по ходу руху автомобілю ВАЗ 21093, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Під час руху водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість бачити червоний для свого напрямку сигнал світлофору та зупинити керований ним автомобіль перед стоп-лінією шляхом своєчасного застосування мір гальмування, діючи в порушення вимог п. 8.7.3 «е» та розділу 24 Дорожня розмітка (горизонтальна розмітка 1.12 стоп-лінія) Правил дорожнього руху, які вказують, що червоний сигнал світлофору забороняє рух, а дорожня розмітка 1.12 (стоп-лінія) позначає місце, де водій повинен зупинитись за наявності знаку 2.2 або при сигналі світлофору чи регулювальника, що забороняє рух, виїхав на регульований пішохідний перехід на червоний сигнал світлофору, в результаті чого передньою частиною кузову керованого автомобілю скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому верхньої вітки лонних кісток з обох сторін зі зміщенням кісткових уламків, переломи обох сідничних кісткових фрагментів, багатоуламкові переломи шийки та великого вертела лівого стегна зі зміщенням кісткових фрагментів і ротацією (перекрученням) стегна по годинниковій стрілці, набряк м`яких тканин в області таза та лівого тазостегнового суглобу, відкритий уламковий перелом проксимального метаепіфіза лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, уламковий перелом верхньої третини лівої малогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, рану в верхній третині лівої гомілки по передньо-внутрішній поверхні, набряк м`яких тканин в верхній третині лівої гомілки, закритий уламковий перелом верхньої третини лівої ліктьової кістки без зміщення кісткових фрагментів, синець та набряк м`яких тканин в області лівого ліктьового суглобу, які в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що не є небезпечними для життя, але такими, що спричинили тривалий розлад здоров`я більш ніж 21 день.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_12 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, частково визнав цивільний позов, відшкодував матеріальну шкоду в повному обсязі та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

Крім того, обвинувачений раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності, до адміністративної відповідальності ніколи не притягався, вчинив необережний злочин, має позитивні характеристики та онкологічне захворювання.

Просить вирок суду змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді штрафу, а цивільний позов задовольнити частково.

Від обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли однакові за змістом письмові доповнення до апеляційної скарги, в яких вони, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій обвинуваченого, вважають вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначають, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування моральної шкоди та наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей за обставини, що пом`якшують покарання.

Крім того, факт часткового відшкодування моральної шкоди спростовує висновки суду першої інстанції про неможливість призначення обвинуваченому покарання у вигляді штрафу через нібито неможливість його реального виконання.

Звертають увагу, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції, окрім іншого, взяв до уваги той факт, що відповідно до копії висновку МСЕК від 4 січня 2019 року ОСОБА_9 було встановлено першу групу інвалідності строком до 4 січня 2020 року, із зазначенням того, що вона потребує стороннього догляду.

Разом з тим вважають, що зазначений висновок суду не узгоджується з матеріалами кримінального провадження, оскільки у висновку МСЕК від 4 січня 2019 року ОСОБА_9 не вказано діагноз, з урахуванням якого МСЕК дійшла до висновку щодо призначення їй першої групи інвалідності, у зв`язку з чим, розмір стягнутої на користь потерпілої моральної шкоди є безпідставно завищеним.

Просять вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами, цивільний позов задовольнити частково та стягнути на користь ОСОБА_9 15000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а в решті вирок залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 апеляційну скаргу із доповненнями підтримав, просив її задовольнити, вирок суду змінити в частині призначеного покарання, не позбавляти його права керування транспортними засобами та зменшити розмір грошової суми, стягнутої у відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що він має онкологічне захворювання, керування транспортним засобом йому потрібно, оскільки на життя він заробляє у таксі.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 в підтримання доводів апеляційної скарги зазначив, що суд не врахував повне визнання обвинуваченим вини та часткове відшкодування моральної шкоди. Вважав, що причинно-наслідковий зв`язок між подією ДТП та встановленою потерпілій І-шою групою інвалідності відсутній. Просив призначити обвинуваченому покарання у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами та зменшити розмір грошового стягнення у відшкодування моральної шкоди до 15000 грн.

Представника потерпілої адвокат ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, на спростування доводів апеляційної скарги в частині безпідставного врахування судом довідки МСЕК про встановлення потерпілій І-шої групи інвалідності зазначив, що отримані в наслідок ДТП потерпілою тілесні ушкодження перебувають у прямому причинному зв`язку із виниклою у неї інвалідністю, що повністю узгоджується із тими даними, які містяться безпосередньо у довідці МСЕК та у висновку судово-медичної експертизи, якою встановлено наявність множинних переламів кісток тулубу, весь час потерпіла перебуває на лікуванні, дала в суді докладні показання з приводу отриманих внаслідок ДТП моральних страждань.

Представник ПАТ «НАСК «Оранта» - ОСОБА_11 при вирішення апеляційної скарги покладався на розсуд суду.

Прокурор вирок суду вважав законним та обґрунтованим як в частині призначеного покарання, так і в частини вирішення цивільного позову потерпілої. Щодо вимог апеляційної скарги в частини призначення покарання у вигляді штрафу вважав, що вони задоволені бути не можуть, оскільки за відсутністю апеляційних скарг прокурора або потерпілої є незаконним призначення реального покарання в той час, як судом було призначено хоча і більш суворе за видом покарання, але особу було звільнено від його відбування з випробуванням. Вважав безпідставними вимоги апеляційної скарги в частині не призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобами, оскільки за встановлених судом обставин обвинувачений допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, яке полягало в тому, що він виїхав на пішохідний перехід на заборонений сигнал світлофору та допустив наїзд на потерпілу, яка діяла у повній відповідності до вимог ПДР.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, представника потерпілої, представника цивільного відповідача та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги (з урахуванням доповнень) вбачається, що обвинувачений та його захисники фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, його необережний характер, визнав щире каяття, повне визнання вини та добровільне часткове відшкодування завданої шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працює, не має офіційного джерела доходу, має захворювання, яке потребує постійного нагляду лікарів, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів також враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 , самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив Правила дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, рухаючись на забороняючий сигнал світлофору, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка в той момент перебувала на пішохідному переході, а також наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у заподіянні потерпілій тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які не є небезпечними для життя, але спричинили довготривалий розлад здоров`я, більш ніж 21 день, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо з призначенням йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, однак підстави для призначення йому покарання у вигляді штрафу та без позбавлення права керування транспортними засобами відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 286 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції та з призначенням мінімального строку додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, а звільняючи на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням, йому було встановлено іспитовий строк мінімальної тривалості, передбачений ч. 4 ст. 75 КК України, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежного врахування судом першої інстанції обставин, що пом`якшують покарання, а також даних про особу обвинуваченого, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні ОСОБА_7 покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції та зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Крім того, перевіряючи вимоги апеляційної скарги щодо можливості призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зі змісту пункту 4 частини 1 статті 408 КПК України слідує, що апеляційний суд змінює вирок місцевого суду лише у випадках, коли при цьому не погіршується становище засудженого, та скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій вирок у випадках, передбачених пунктами 1- 4 частини 1 статті 420 КПК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції подав лише захисник обвинуваченого ОСОБА_12 , в якій просив його змінити та призначити покарання у вигляді штрафу, про що також просили обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 у своїх доповненнях до апеляційної скарги.

Однак, враховуючи те, що суд першої інстанції звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання у вигляді 1 року обмеження волі з випробуванням та зі встановленням іспитового строку 1 рік, а у разі призначення апеляційним судом покарання у вигляді штрафу його необхідно було б відбувати реально, то своїм рішенням апеляційний суд погіршив би становище обвинуваченого.
Що стосується доводів апеляційної скарги про розмір моральної шкоди, завданої потерпілій, то колегія суддів вважає, що рішення суду про відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілій у розмірі 300000 гривень є обґрунтованим, а розмір стягнутої суми відповідає обставинам, які настали для потерпілої після скоєння кримінального правопорушення щодо неї.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги потерпілої з приводу того, що суд першої інстанції не дотримався вимог розумності, виваженості та справедливості при вирішення питання про розмір моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 , судом було взято до уваги те, що остання безумовно зазнала великих фізичних та моральних страждань внаслідок отриманих нею тілесних ушкоджень.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 300000 гривень, суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення, врахувавши, що потерпіла отримала численні травми та переломи, які тривалий час завдають їй фізичного болю та страждань, 6 місяців була прикута до ліжка, перенесла 4 операції, а в подальшому потребує ще одну операцію та буде тривалий час проходити реабілітацію, втратила сон, боїться вільно пересуватись по місту, не може самостійно себе обслуговувати, що завдає їй значного дискомфорту, втратила роботу та не може працювати за станом здоров`я, є інвалідом, та суд прийшов до правильного висновку про те, що моральна шкода в розмірі 300000 гривень є зваженою та справедливою, і саме в такому розмірі підлягає стягненню на користь потерпілої.

Колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції не врахував наявність у обвинуваченого захворювання, оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи виписки із медичної карти стаціонарного хворого ВПГШ, виданої на ім`я ОСОБА_7 , він дійсно перебував на стаціонарному лікуванні в КУ «ЗОК онкологічний диспансер» ЗОР м. Запоріжжя з 10 травня 2017 р. по 31 травня 2017 року, був виписаний з рекомендацією продовжувати імунотерапію протягом року (а.с. 126).
Дані на підтвердження того, що вказане захворювання призвело до втрати працездатності, або інші дані, які б свідчили про продовження лікування, в матеріалах справи відсутні.
Натомість, у колегії суддів, у супереч відповідних доводів апеляційної скарги, відсутні сумніви в тому, що саме від отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень потерпілій було встановлено І-шу групу інвалідності, оскільки характер, локалізація, кількість тілесних ушкоджень, встановлені під час проведення судово-медичної експертизи № 1216 М від 10 березня 2018 року (а.с. 118) та вказані у медичному висновку від 2 серпня 2019 року (а.с. 144) повністю узгоджуються із висновками про умови праці (потребує стороннього догляду) та рекомендованими заходами щодо відновлення працездатності (амбулаторне, стаціонарне лікування, в тому числі оперативне лікування у травматолога, візок середньо активний, сидіння для ванни, поручні, східці для ванни), вказаними у довідці до акту огляду МСЕК АВ № 1006781 від 4 січня 2019 р., якою встановлено потерпілій у даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 І-шу «Б» групу інвалідності за загальним захворюванням.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_12 (з доповненнями до апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 ) залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4