Справа №578/795/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/299/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транспортним засобом
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 29.11.2019, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить змінити вирок суду, застосувати ст. 69 КК і призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки, а також зарахувати строк перебування у місці попереднього ув`язнення у строк покарання із розрахунку день за два з 28.10.2018 по день набрання вироком законної сили, оскільки існують обставини, які пом`якшують покарання, а саме, повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків шляхом повернення майна. Крім того, він не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, характеризується позитивно, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, а потерпілий на суровій мірі покарання не наполягав і не має до нього претензій.

Вироком Великописарівського районного суду Сумської області від 29.11.2019 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 185 КК у виді у виді позбавлення волі строком 3 роки; за ч. 2 ст. 289 КК у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.11.2018, більш суворим, за цим вироком, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 1573 грн.

Згідно вироку, 22.07.2018 близько 14:00 ОСОБА_9 , знаходячись на території домоволодіння по АДРЕСА_2 , проник до сараю, звідки повторно, таємно викрав бензопилу, чим завдав потерпілому ОСОБА_12 майнової шкоди в розмірі 1318 грн.

У період часу з 22:00 22.07.2018 до 03:00 23.07.2018 ОСОБА_9 проник до сараю на території домоволодіння по АДРЕСА_2 та, діючи повторно, заволодів мопедом, чим завдав потерпілому ОСОБА_12 майнової шкоди в розмірі 2470 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, просили змінити вирок і пом`якшити покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Повертаючись до кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім злочинів, які є тяжкими, особу винного, який раніше неодноразово судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується посередньо, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, обставини, які пом`якшують покарання повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків шляхом повернення викраденого майна, позицію потерпілого щодо міри покарання, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції як ч. 3 ст. 185, так і ч. 2 ст. 289 КК, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених злочинів і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_9 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки все ж таки ці обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів.

Також не підлягає задоволенню апеляційна скарга в частині зарахування строку попереднього ув`язнення із розрахунку день за два з 28.10.2018 по день набрання вироком законної сили, оскільки злочини вчинені з 22.07.2018 до 23.07.2018, а згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати від 29.08.2018 за № 13-31кс18, положення ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII) підлягають застосуванню у тих випадках, коли особа вчинила злочин до 20.06.2017 (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21.06.2017, тобто після набрання чинності ЗУ № 2046-VIII.

Оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 29.11.2019 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4