Ухвала

Іменем України
24 лютого 2020 року

м. Київ
Справа № 164/77/17

Провадження № 51 440 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року,
встановив:
Ухвалою слідчого судді Маневицького районного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні скарги захисника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні № 0000466 від 02 вересня 2013 року.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 на вказану ухвалу слідчого судді на підставі ст. 399 ч. 4 КПК України.
У касаційній скарзі порушується питання про перевірку вказаної ухвали апеляційного суду в касаційному порядку. Захисник вважає, що ухвала від 14 листопада 2019 року постановлена поза межами компетенції слідчого судді, у зв`язку із чим мала бути переглянута в апеляційному порядку.
Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії ухвал, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Стаття 309 КПК України визначає перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, і не передбачає можливості окремого оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні, постановленої в порядку ст. 307 КПК України. Не передбачена така можливість і частиною третьою статті 307 КПК України, відповідно до якої ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
За змістом частини третьої статті 309 КПК України інші ухвали слідчого судді окремому оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді, а отже законодавець визначив саме такий спосіб реалізації права особи на судовий контроль законності такого виду рішення слідчого судді, іншого ніж ті, що включені до статті 309 КПК України.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала слідчого судді Маневицького районного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року, винесена в порядку ст. 307 КПК України, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку та відповідно до вимог ст. 399 ч. 4 КПК України виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 на зазначену ухвалу слідчого судді.
Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення слідчого судді, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
Таким чином, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
За таких обставин, доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом вимог положень Конституції України, Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та КПК України є безпідставними.
Безпідставними є і доводи касаційної скарги про те, що слідчий суддя постановив ухвалу поза межами своєї компетенції, у зв`язку із чим апеляційний суд, з врахуванням позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 243/6674/17-к, мав переглянути ухвалу слідчого судді від 14 листопада 2019 року в апеляційному порядку, оскільки винесення такого рішення прямо передбачене пунктом 4 частини 2 статті 307 КПК України.
Враховуючи викладене, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити захиснику підозрюваного ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3