ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1174/20 Справа № 205/1655/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення засудженого ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі,

за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_8
засудженого (в режимі відеоконференції) : ОСОБА_7
захисника: адвоката ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційних скаргах захисник та засуджений просять ухвалу суду скасувати і звільнити засудженого від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційних вимог посилаються на незаконність, необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, постановлену з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначають, що за час відбування покарання засуджений непоправно втратив здоров`я, зазнав нелюдського поводження і на даний час не існує вагомих пенологічних підстав для подальшого його тримання у в`язниці. Вважають, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі за статтею 93 КК України (1960 року) порушує принцип верховенства права та правової визначеності закону. При розгляді даного клопотання суд, керуючись принципом верховенства права, зобов`язаний припинити порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо засудженого та прийняти рішення про його звільнення від подальшого відбування покарання. Посилаються також на рішення Європейського суду Пєтухов проти України (заява 41216/13), яке, на їх думку, є однією з підстав для прийняття рішення про заміну довічного позбавлення волі на строк 20 років у визначенні від 24 травня 2019 року Роменського міськрайонного суду Сумської області у справі №585/492/19 провадження 1-в/585/56/19.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
На думку суду першої інстанції, клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду клопотань про звільнення від відбування покарання на підставі ст.81, 82 КК України відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура, а для звільнення від відбування покарання на підставі ст.ст.80, 84 КК України, відсутні будь-які правові підстави.

Судом також детально проаналізовано п. 193, 194 рішення ЄСПЛ по справі « Пєтухов про України», на яке посилається засуджений у своєму клопотанні та суд зазначає, що в Україні не має механізму перегляду вироків щодо засуджених до довічного позбавлення волі.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи засудженого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника та засудженого не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2001 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ст.93 п.п. «ж», «з» та «і» КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі.
Згідно вироку, строк відбування покарання ОСОБА_7 слід відраховувати з 07 червня 2001 року.
Ухвалою колегії суддів Верховного Суду України від 23 травня 2002 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2001 року залишено без змін.
Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційних скарг засудженого та захисника про незаконність вироку суду, оскільки він набрав чинності, а тому, не може переглядатися ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції.
Крім того, слід зазначити, що саме призначення довічного позбавлення волі передбачено законодавством України.
Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.
Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.
Відповідно до ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Якщо ставиться питання щодо застосування ст. 81 КК України, то обов`язкової умовою для можливого звільнення засудженого від відбування покарання умовно- достроково є фактичне відбуття ним певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ним злочину. При цьому суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, а тому колегія суддів погоджується, що чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.
Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
Отже, чинним законодавством України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
При цьому, слід зазначити, що згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.
Таким чином, у своєму зверненні до Президента, засуджений має право викласти свої доводи щодо недієвості державного механізму помилування, з посиланням на наведене ним рішення ЄСПЛ, а також, відомості, що на його думку підтверджують відсутність підстав для продовження визначеного йому покарання.
Як було встановлено в апеляційній інстанції зазначеним правом засуджений ОСОБА_7 не скористався та із відповідним зверненням до Президента не звертався, тобто не скористався своїм правом, яке передбачено законодавством України.
Не можуть бути взяті до уваги доводи про те, що довічне позбавлення волі є катуванням, та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, враховуючи наступне.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.
Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).
При цьому право на розгляд питання щодо дострокового звільнення від довічного позбавлення волі не означає, що засудженого звільнять. Звільнення можливе тільки за умови, якщо зникнуть обґрунтовані «пенологічні підстави» для подальшого ув`язнення.
Одним із найбільш важливих кроків при визначенні ефективної політики щодо довічного позбавлення волі є розроблення справедливої, добре обміркованої та гуманної процедури, що дозволить оцінити «готовність» того чи іншого засудженого до виходу на волю та повноцінного існування в соціумі.
Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування довічного позбавлення волі, або встановлення строку та умов звільнення, тому апеляційна інстанція повністю погоджується з висновками суду про те, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.
Крім того, суд не є законодавчим органом, а діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі,якщо підходити до кожного засудженого індивідуально, а тому колегія суддів погоджується, що чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про його звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, тому, оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та мотивованою, підстави для її скасування та задоволення апеляційних скарг засудженого та захисника, відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 415 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення засудженого ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4