УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 січня 2020 року

м. Київ
справа № 761/12607/15-к
провадження № 51-6541ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні № 0003353 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єревана Республіки Вірменія, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано покарання за попереднім вироком (Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року) і остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він у листопаді 2014 року в не встановленої органом досудового розслідування особи без передбаченого законом дозволу придбав гранату РГД-5, що є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини, із запалом УЗРГМ-2, що є боєприпасом, які почав зберігати у тільки йому відомому місці.
23 березня 2015 року у вечірній час ОСОБА_4 дістав із відомого йому місця вищевказані заряд вибухової речовини і боєприпас та, поклавши їх у сумку, переніс на АДРЕСА_2 , де приблизно о 20:15 його затримали працівники правоохоронних органів, які виявили у ОСОБА_4 вищевказані речі.
Київський апеляційний суд ухвалою від 01 жовтня 2019 року змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 . Постановив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та поклав обов`язки, визначені ст. 76 КК. Крім того, апеляційний суд постановив про виконання самостійно вироку Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року. У решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати постановлені щодо засудженого судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що місцевий суд безпідставно застосував до ОСОБА_4 ст. 75 КК та звільнив засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки не врахував тяжкості вчиненого злочину та того, що останній вже був судимий, що на думку прокурора, свідчить про зухвалий характер дій засудженого та його суспільну небезпечність. Крім того, прокурор зазначає, що лише призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно буде відбувати реально, сприятиме попередженню вчинення ОСОБА_4 інших злочинів. Також прокурор стверджує, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) .

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:
- кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права;
- уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»;
- юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо;
- оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 цього Кодексу тощо;
- індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК згідно з указаними нормами закону врахував особу засудженого, а саме те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 та його активне сприяння у розкритті злочину обставинами, що пом`якшують покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують. Окрім цього, враховано судом позитивну характеристику, надану міжнародною громадською організацією «Родина Мазеп», а саме те, що ОСОБА_4 брав активну участь у наданні різної допомоги військовим формуванням, які перебувають у зоні АТО.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. Також місцевий суд визначив засудженому остаточну міру покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань за цим та попереднім вироками.
Крім того, за таких обставин місцевий суд вважав, що виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства і що можна застосувати до нього положення статей 75, 76 КК, звільнивши засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме статей 70, 75 КК, а також на невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просив скасувати вирок місцевого суду та постановити новий, яким призначити засудженому покарання за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року виконувати самостійно.
При цьому апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, апеляційний суд, мотивуючи свій висновок у частині застосування положень ст. 75 КК, засвідчив правильність прийнятого судом рішення з питання застосування до ОСОБА_4 положень статей 75, 76 КК. Також апеляційний суд урахував, що засуджений працює, має позитивну характеристику, отримав паспорт, доглядає брата, який перебуває на обліку в лікаря-психіатра, має на утриманні малолітнього сина, не вчиняє правопорушень та бажає стати на шлях виправлення, що, на думку апеляційного суду, також засвідчує правильність висновків місцевого суду про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.
Крім того, розглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд дійшов правомірного висновку про неправильне застосування положень ч. 4 ст. 70 КК у частині призначення ОСОБА_4 остаточного покарання та постановив рішення про самостійне виконання вироку Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками місцевого і апеляційного судів, про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3