Справа № 738/283/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/381/20
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 11 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеси, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 20.09.2016 року Київським районним судом м. Одеси за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років,

відмовлено у задоволенні клопотання захисника про приведення вироку у відповідність із законодавством України.

Обґрунтовуючи своє рішення, місцевий суд вказав про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника, оскільки при призначенні покарання за вчинення замаху на злочин, за який найсуворішим покаранням є довічне позбавлення волі, застосуванню підлягає ч.4 ст.68 КК України, а не ч.3 цієї статті.

Не погодившись із рішенням суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду, посилаючись на її необґрунтованість, і постановити нову, якою задовольнити клопотання та призначити покарання йому покарання за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, згідно з вимогами ч.3 та ч.4 ст.68 КК України, у виді позбавлення волі на строк 10 років. Зазначив, що неправильне тлумачення судом змісту норми закону призвело до грубого порушення його конституційних прав.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання та замінити його підзахисному покарання за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, з урахуванням вимог ч.3 та ч.4 ст.68 КК України, на позбавлення волі на строк 10 років, і відповідно до ч.1 ст.70 КК України, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. Зазначив, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання. Послався на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07.09.2016 року, яким внесено зміни до статей 64 та 68 КК України, які пом`якшують кримінальну відповідальність особи за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин.

Заслухавши доповідь судді; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарг, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Як слідує з матеріалів провадження, вироком Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2016 року ОСОБА_8 засуджений за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, з утриманням в кримінально-виконавчій установі, визначеній органами, які відають виконанням покарання (а.к.п.6-21).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2017 року вирок Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2016 року щодо ОСОБА_8 змінено, виключено з абзацу другого резолютивної частини вироку вказівку суду щодо утримання засудженого в кримінально-виконавчій установі, визначеній органами, які відають виконанням покарання. В решті цей вирок залишено без змін (а.к.п.22-26).

Постановою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 залишені без зміни (а.к.п.27-31).

Щодо доводів засудженого та його захисника стосовно зменшення розміру покарання, шляхом застосування до засудженого вимог ст.68 КК України, слід зазначити, що вони є необґрунтованими, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 було визнано винним і засуджено за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК (вчинення закінченого замаху на умисне вбивство двох осіб).

За санкцією ч.2 ст.115 КК України найбільш суворим видом покарання за вчинення злочинів, передбачених у диспозиції цієї статті, є покарання у виді довічного позбавлення волі. Цей вид покарання є безстроковим, тобто не має строкового виміру.

Законом України від 07 вересня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» було внесено зміни до ст.68 КК України, а саме доповнено частиною четвертою, якою передбачено, що довічне позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109-114-1, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437-439, частині першій статті 442 та статті 443 цього Кодексу.

Водночас частиною 3 ст.68 КК України передбачено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу положень згаданих частин ст.68 КК України, закон зобов`язує суд або знизити розмір (ч.3), або забороняє застосувати (ч.4), але виключно лише один і лише найбільш суворий вид основного покарання з числа тих, що передбачені у відповідній санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК. Із цього випливає, що за одним кримінальним провадженням стосовно одного і того ж самого діяння і щодо однієї і тієї самої особи, яка вчинила це діяння, вказані положення не можуть бути застосовані двічі і до найбільш суворого, і до менш суворого покарання, які альтернативно передбачені у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Отже, якщо в санкції норми Особливої частини КК альтернативно передбачено довічне позбавлення волі, то положення ч.3 ст.68 КК України не можуть застосовуватися до таких осіб, виходячи з максимального покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки найбільш суворим видом покарання, передбаченим санкцією, залишається довічне позбавлення волі, а це покарання є таким, що виключає можливість визначення його двох третин.

Слід зазначити, що виключення законодавцем можливості призначення покарання у виді довічного позбавлення волі за незакінчений злочин (ч.4 ст.68 КК) є окремою особливою формою (способом) пом`якшення покарання за окремі види незакінченого злочину, яка застосовується окремо від інших способів пом`якшення покарання, та не виключає можливості застосування іншого менш суворого виду покарання, що в них міститься.

За таких обставин при призначенні покарання за вчинення замаху на злочин, за який найсуворішим покаранням є довічне позбавлення волі, застосуванню підлягає ч.4 ст.68 КК України, а не ч.3 цієї статті. При цьому менш суворі, ніж довічне позбавлення волі, покарання можуть бути призначені в максимальному розмірі, визначеному санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, адже за таких умов вони завжди належать до числа менш суворих.

Враховуючи, що засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання за злочини, один з яких передбачений ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, найбільш суворий вид покарання за який є довічне позбавлення волі, що не має строкового виміру; вчинив замах на даний злочин у віці після 18 років, а тому положення ч.3 ст.68 КК України не можуть бути до нього застосовані.

Отже, місцевий суд при розгляді клопотання захисника засудженого належно оцінив всі обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в його задоволенні, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, доводи апелянтів про незаконність рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 11 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3