Ухвала
іменем України
27 грудня 2019 року

м. Київ

справа №703/27/19
провадження №51-6367 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 7 листопада 2019 року,
встановив:
За вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 червня 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Курської області Російської Федерації та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі триста п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів громадян, що еквівалентно 5950 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Цивільний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 50 000 грн моральної шкоди, 14 999 грн витрат на правову допомогу, на користь ОСОБА_6 10 000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 7 листопада 2019 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 , представника потерпілого та цивільного позивача - адвоката ОСОБА_7 задоволено частково, вказаний вирок скасовано в частині розв`язання цивільного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в іншій частині вирок залишено без змін.

Як установлено судом першої інстанції, 6 вересня 2018 року близько 13:00 ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Кармелюка біля будинку № 72, в напрямку від перехрестя з вул. Б. Хмельницького в м. Сміла до с. Велика Яблунівка, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, перед початком виконання маневру лівого повороту, не переконався, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав зміну напрямку руху, виїхавши на зустрічну смугу руху, в результаті чого не надавши перевагу в русі мотоциклу «МТ 10-36», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухався у зустрічному напрямку по своїй смузі руху, здійснив з ним зіткнення, порушивши при цьому п. 1.5; п. п. «б, д» п. 2.3, п. п. 10.1., п. 10.4 Правил дорожнього руху України. Внаслідок порушення засудженим правил безпеки дорожнього руху потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, які за ознакою тривалого розладу здоров`я відносяться до категорії середньої тяжкості, а також інші ушкодження, які за ознакою короткочасного розладу здоров`я відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та до категорії легких.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності винуватості й правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці, порушує питання про скасування оспорюваної ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Просить пом`якшити йому захід примусу з урахуванням того, що, на його думку, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення при призначенні покарання, помилково дійшов висновку про те, що відповідно до положень ст. 12 КК, вчинений ним злочин відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, вважаючи його злочином невеликої тяжкості. Окрім цього, зазначає про незаконність оскаржуваної ухвали в частині скасування вироку у частині розв`язання цивільного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з недотриманням, на його думку, судом апеляційної інстанції положень статей 407, 409, 415 КПК.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. 424 КПК у касаційному порядку до Верховного Суду можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку лише у випадку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
Ухвала Черкаського апеляційного суду від 7 листопада 2019 рокупро скасування в частині розв`язання цивільного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і призначення в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства не перешкоджає подальшому провадженню, оскільки постановлене цим судом при новому розгляді справи рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному та касаційному порядках.
За таких обставин оскаржувана засудженим ОСОБА_4 у цій частині ухвала апеляційного суду не може бути предметом перегляду в суді касаційної інстанції.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, при призначенні засудженому ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, відповідно до вимог статей 65-67 КК, врахував ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного, який не працює та є пенсіонером, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, водійське посвідчення має 30 років та отримав 26 червня 2014 року нове, одружений, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, адміністративних стягнень за вчинення правопорушень на транспорті не мав, вину у вчиненому визнав. Крім того, судом враховано обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, а також не встановлено обставин, що обтяжує покарання. Також судом враховано інформацію, викладену в досудовій доповіді про обвинуваченого, складену 17 лютого 2019 року, за якою виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеку для суспільства, а також думку потерпілого, цивільного позивача та їх представника щодо призначення максимально можливого покарання з позбавленням права керування строком на три роки.

Зваживши на всі наведені обставини, суд умотивовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 основного покарання у виді штрафу в розмірі наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК з додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами на визначений строк.
При цьому, судом першої інстанції, незважаючи на альтернативу призначення додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК, обґрунтовано позбавив ОСОБА_4 права керування транспортними засобами на строк два роки, врахувавши встановленні в провадженні фактичні обставини, зокрема те, що він допустив грубе порушення Правил дорожнього руху з виїздом на смугу зустрічного руху, не переконавшись у безпечності цього маневру, що призвело до дорожньотранспортної пригоди, внаслідок якої водій зустрічного транспортного засобу отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а також позицію самого потерпілого ОСОБА_5 про необхідність призначення засудженому такого виду покарання.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 не навів підстав вважати обране покарання явно несправедливим через суворість і переконливих доводів, які б ставили під сумнів висновки судів у частині призначення йому покарання. Фактично доводи його зводяться до того, що суди надали таку оцінку обставинам вчинення злочину, індивідуальним рисам засудженого та іншим обставинам справи, з якою не згоден сам засуджений.
Крім того, аналогічні за змістом доводи про пом`якшення призначеного ОСОБА_4 покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, проаналізувавши вирок суду та обґрунтовуючи в ухвалі свою позицію, погодився з висновками суду першої інстанції в частині призначення засудженому покарання та не знайшов при цьому підстав для задоволення його апеляційної скарги, при цьому вказавши, що посилання ОСОБА_4 про доцільність призначення йому мінімального розміру штрафу, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК, без подальшого позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованими, оскільки призначене йому як основне так і додаткове покарання є справедливим та таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення, сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Зміст судових рішень не дає підстав вважати, що покарання засудженому призначено з порушення визначених у законі загальних засад.
Суд вважає, що помилкове посилання судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях про те, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відноситься до злочинів середньої тяжкості жодним чином не вплинуло на законність та обґрунтованість цих рішень, у тому числі і в частині призначеного покарання, яке було визначено засудженому з урахуванням вимог статей 50, 65 КК у найменш суворому виді штрафу.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції та вмотивованість його висновків з питань невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, засуджений у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзасудженого ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 7 листопада 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3