КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
законного представника потерпілої ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0008200 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Також постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 60 000 грн., в іншій частині цивільного позову відмовлено.
_________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1818/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду та роз`яснено його право на звернення з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 16.09.2018 року близько о 14 год. 13 хв. по вул. Срібнокільська, 12 в м. Києві ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Audi А4», д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, допустив порушення вимог п. 11.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 р. №1306 (далі - ПДР), а саме:

- п. 11.4 ПДР України - на дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виразилось в тому, що він, керуючи технічно справним транспортним засобом «Audi А4», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, рухаючись проїзною частиною вул. Срібнокільська зі сторони вул. Дніпровська Набережна в напрямку пр. Григоренка в м. Києві, проявив неуважність і на дорозі з двостороннім рухом, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, пересік горизонтальну дорожню розмітку (подвійну суцільну лінію), після цього виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, де в крайній лівій смузі зустрічного руху вчинив зіткнення з автомобілем «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який, не порушуючи правил дорожнього руху, рухався в попутному напрямку та з крайньої лівої смуги здійснював маневр заїзду ліворуч в дворову територію будинку 12 по вул. Срібнокільська. Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження та була доставлена до лікувального закладу.
Порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме - заподіянням пасажиру ОСОБА_10 середнього ступеню тяжкості тілесного ушкодження, яке виразилося у виді закритого перелому діафізу лівої ключиці в середній третині з незначним зміщенням уламків.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, просить змінити вирок суду та зменшити термін іспитового строку відбуття основного покарання і не застосовувати додаткової міри покарання позбавлення права керування транспортними засобами на 2 роки, а також скасувати рішення про задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_6 , згідно правових позицій Верховного Суду Україна, викладених у Постановах ПВС України від 02.07.2004 р.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що після скоєння ДТП він свою провину повністю усвідомив, щиро розкаявся і в міру своїх можливостей повністю відшкодував матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_10 , а тому з урахуванням молодого віку, його відношення до скоєного злочину та зроблених з цього висновків, вважає, що було б доцільно та гуманно скоротити умовний строк відбуття основного покарання та не застосовувати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Також при призначенні покарання суд не врахував таку пом`якшуючу обставину, як добровільне відшкодування матеріальної шкоди потерпілій в розмірі 5 000 грн., хоча їй було завдано пошкодження здоров`я і її батьки понесли витрати в сумі 3 397,99 грн., а також частково 30 000 грн. матеріальної шкоди ОСОБА_9 , тому вважає за можливе застосування даної норми закону щодо незастосування додаткової міри покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, що позитивно вплине на скоріше відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_9 , а також є додатковим важелем виконання покарання необхідного для виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому зазначає, що на даний час він працює водієм і в подальшому для цього йому необхідне водійське посвідчення, яке у нього можуть відібрати на період відбуття додаткового покарання.
Щодо цивільних позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , то суд виніс рішення про відмову у визнанні їх цивільними позивачами по справі, роз`яснивши, що вони мають право звернутися до суду з аналогічними позовами в порядку цивільного судочинства.
При цьому, ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_9 не є потерпілими у даному провадженні, оскільки їм не спричинено тілесних ушкоджень, а матеріальна шкода в сумі 3 397,99 грн., пов`язана із отриманням в результаті ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілою ОСОБА_10 , і їй вона відшкодована.
Разом з тим, задовольняючи цивільний позов ОСОБА_6 про стягнення з нього моральної шкоди, яка вказує, що це її моральна шкода, а не потерпілої ОСОБА_10 , суд не врахував, що ОСОБА_6 не є потерпілою у даному кримінальному провадженні, але заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди завданої злочином саме їй, а не від імені потерпілої ОСОБА_10 , а тому цивільний позов про відшкодування моральної шкоди не може бути задоволений.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, а також заперечення прокурора та законного представника потерпілої ОСОБА_6 проти її задоволення, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, колегія суддів не перевіряє, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони обвинуваченим і в апеляційній скарзі.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, що також обвинуваченим не оспорюється.
При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є злочином невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується та не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття у вчиненому, а вчинення злочину в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння та щодо малолітньої особи, як обставини, які його обтяжують.
Також судом було враховано і факт часткового відшкодування завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди та позицію законного представника малолітньої потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні обвинуваченого.
За наведеним, у сукупності, суд першої інстанції і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

До того ж, проаналізувавши усі обставини, які повинні враховуватися судом при призначенні покарання в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду та розміру покарання, так і щодо можливості виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без його ізоляції від суспільства, тому на підставі ст. 75 КК Українизвільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо визначення судом першої інстанції занадто тривалого терміну іспитового строку - 2 роки, протягом якого він повинен виконувати покладені на нього обов`язки, з урахуванням його молодого віку, його відношення до скоєного злочину, що він свою провину повністю усвідомив, щиро розкаявся і в міру своїх можливостей повністю відшкодував матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_10 , та зроблених ним з цього висновків - на увагу не заслуговують, оскільки, зокрема дані про особу обвинуваченого, що вперше притягається до відповідальності, позитивно характеризується, визнав себе винуватим і розкаявся у вчиненому - і слугували підставою для призначення йому покарання у межах, встановлених в санкції ч. 1 ст. 286 КК України, зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з визначенням іспитового строку - 2 роки, що не є максимальним розміром, визначеним ч. 4 ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Водночас, призначаючи саме таке покарання, суд взяв до уваги не лише особу винного і характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, але і факт відшкодування завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди та позицію законного представника малолітньої потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні обвинуваченого.

При цьому, виходячи з конкретних обставин провадження - що внаслідок грубого порушення ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху малолітній ОСОБА_10 були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, та наявності таких обтяжуючих його покарання обставин, як вчинення злочину в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння та щодо малолітньої особи, на переконання колегії суддів, ні молодий вік обвинуваченого, ні його відношення до скоєного злочину та зроблені ним з цього висновки, не вказують на необхідність та можливість здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого впродовж менш тривалого іспитового строку, ніж визначив суд першої інстанції.
За наведеним, підстав для зменшення терміну іспитового строку, встановленого ОСОБА_7 при звільненні його від відбування основного покарання у виді обмеження волі, призначеного за ч. 1 ст. 286 КК України, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України - колегія суддів не вбачає.

Доводи апелянта про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі з огляду на безпідставне призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає необґрунтованими.
Вирішуючи питання про можливість призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд першої інстанції, прийняв до уваги особу обвинуваченого, ступінь тяжкості та наслідки вчиненого злочину, наявність обтяжуючих обставин та фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме те, що внаслідок непрофесійного керування транспортним засобом та грубого порушення Правил дорожнього руху України обвинуваченим ОСОБА_7 , який під час керування автомобілем перебував одночасно в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, малолітня потерпіла отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, та дійшов висновку про необхідність позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

З даними висновками погоджується і колегія суддів, оскільки ОСОБА_7 , керуючи автомобілем в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, на дорозі з двостороннім рухом, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, пересік горизонтальну дорожню розмітку (подвійну суцільну лінію) та виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, де здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota Corolla», внаслідок чого пасажир цього автомобіля ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у виді закритого перелому діафізу лівої ключиці в середній третині з незначним зміщенням уламків, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
На правильність даних висновків суду першої інстанції не можуть вплинути доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості незастосування до нього додаткового покарання з огляду на повне усвідомлення ним своєї провини, його щире каяття та повне відшкодування матеріальної шкоди, оскільки всі ці обставини не лише були враховані судом при призначенні ОСОБА_7 покарання, але й в даному випадку, з урахуванням вищевикладених конкретних обставин даного провадження, вони не є тими обставинами, які істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 злочину та його особи, щоб давали підстави для висновку про можливість його виправлення та попередження вчинення нових злочинів без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого, що призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами фактично позбавить його можливості працювати водієм, - то вони не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт роботи водієм не є і не може бути безумовною підставою для непризначення такого виду покарання.

Отже, призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є вірним, враховуючи наслідки злочину у виді заподіяння шкоди здоров`ю малолітньої потерпілої та допущені обвинуваченим грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України.
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо неправильного розв`язання цивільного позову законного представника потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_6 в частині відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як указують приписи ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормою ч. 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вказують положення ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Шкода ж завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, у відповідності до ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

На підставі ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Вирішуючи цивільний позов законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_6 в межах вимог та підстав, наведених у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що, у зв`язку із отриманням внаслідок ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості, малолітній потерпілій ОСОБА_10 були спричинені моральні страждання, які спричинили розвиток тяжкої моральної травми, що полягає в тому, що малолітня потерпіла потребує тривалого лікування, у тому числі від нервового стресу, який вона зазнала внаслідок отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень, відвідування лікарів та проведення різноманітних медичних заходів, що підтвердила в судовому засіданні і законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_6 .
Тобто, сама подія дорожньо-транспортної пригоди внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_7 та отримання потерпілою ОСОБА_10 в результаті події пригоди тілесних ушкоджень - викликали у потерпілої фізичні та душевні страждання.
Крім того, наведене вище вказує, що ці обставини вимагають і від законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_6 та її родини додаткових зусиль для організації нормальної життєдіяльності, що призводить до значних витрат морального та матеріального характеру.
А тому, з урахуванням характеру й обсягу фізичних та моральних страждань малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , психоемоційних переживань, понесених нею внаслідок отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості, часу та зусиль, направлених для їх відновлення, моральних страждань законного представника малолітньої потерпілої - ОСОБА_6 , виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи особу ОСОБА_7 та конкретні обставини провадження, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що остаточна компенсація моральної шкоди повинна бути визначена в грошовій сумі у розмірі 60000 грн., яку слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь законного представника малолітньої потерпілої - ОСОБА_6 .
Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого, що, задовольняючи цивільний позов ОСОБА_6 про стягнення з нього моральної шкоди, суд не врахував, що ОСОБА_6 не є потерпілою у даному кримінальному провадженні, але заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди завданої злочином саме їй, а не від імені потерпілої ОСОБА_10 , і тому цивільний позов про відшкодування моральної шкоди не може бути задоволений, то вони не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки потерпіла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою та на час дорожньо-транспортної пригоди і розгляду провадження в суді мала вік лише п`ять років, а, відповідно до ч. 2 ст. 128 КПК України, на захист інтересів неповнолітніх осіб та осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками, а відтак, за заявою законного представника потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_6 , останню і було визнано цивільним позивачем та вирішено питання про стягнення з обвинуваченого завданої моральної шкоди, як малолітній потерпілій ОСОБА_10 , так і безпосередньо їй, як її законному представнику, на її користь.

За таких обставин, протилежні твердження обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі колегія суддів визнає необґрунтованими.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року стосовно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3