Справа № 455/1490/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/446/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Львів

колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за № 0000357 від 06.06.2017 про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше судимого, -

за ч.1 ст. 286 КК України

за участю прокурора ОСОБА_7

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 квітня 2019 року, -

встановила:

вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 квітня 2019 року ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання 1 (один) рік обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднати до призначеного покарання за ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 30.05.2016 року та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків 5(п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту його затримання.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 06 червня 2017 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Ауді 80» польської реєстрації, реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним автодорогою «Львів-Самбір-Ужгород» в м. Старий Самбір по вул. Л. Галицького у напрямку до м. Самбора при проїзді її ділянки 92 км+60 м, що навпроти Старосамбірської центральної районної лікарні, грубо порушив вимоги п.1.2(правосторонній рух транспортних засобів), підпункту «б» п. 2.3 (під час керування транспортним засобом водій повинен бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну), підпункт «д» п. 2.3 (не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху), п.п. 1.1 пункту 1 Р.34 ( вимоги горизонтальної дорожньої розмітки /вузька суцільна лінія- межа проїжджої частини руху, в`їзд на яку заборонено), п. 13.1 (дистанція, інтервал має бути вибраний безпечним), п.13.3 під час обгону, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду слід дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху), п.12.1 (під час вибору швидкості руху в установлених межах швидкість водію слід врахувати дорожню обстановку, щоб мати змогу контролювати рух автотранспорту та безпечно керувати ним) чинних Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (з подальшими змінами та доповненнями) /надалі Правил/, які виразилися в тому, що він, керуючи транспортним засобом та здійснюючи об`їзд припаркованих біля правого тротуару автомобілів, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості для руху, не урахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух автотранспорту та безпечно керувати ним, не дотримав безпечного бокового інтервалу, порушивши правосторонній рух транспортних засобів, вимоги горизонтальної дорожньої розмітки вузьку суцільну лінію - межа проїжджої частини руху, в`їзд на яку заборонено, що призвело до втрати контролю над його рухом, і як наслідок, виїзду на зустрічну смугу руху, де керований ним транспортний засіб зіткнувся з автомобілем «Москвич ИЖ-2125» реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував, рухаючись у зустрічному напрямку, і мав перевагу у русі, водій ОСОБА_9 , перевозячи пасажирів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та малолітнього ОСОБА_12 , що стало причинно- наслідковим зв`язком між порушенням Правил та зіткненням автомобілів.

Внаслідок зіткнення вищевказаних транспортних засобів пасажир автомобіля «Москвич ИЖ-2125», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_10 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою довготривалого розладу здоров`я.

На вирок суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок суду змінити та звільнити його від кримінальної відповідальності за ознаками ч.1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вирок суду першої інстанції є надто суворий. Зазначає, що ним була подана заява про те. що він визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками ч.1 ст. 286 КК України в повному обсязі, просив суд визнати недоцільним дослідження доказів стосовно обставин справи та обмежити обсяг дослідження доказів. Вказує, що подаючи дану заяву в судовому засіданні суду першої інстанції, він не розумів про те, що він написав, оскільки немає повної вищої юридичної освіти і не володіє термінами у кримінальному судочинстві та немає захисника у кримінальному провадженні.

Звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_10 звернулась до Старосамбірського районного суду Львівської області з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності за ознаками ч.1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. Вважав, що суд звільнить його від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням.

Вказує, що обставиною, яка пом`якшує йому покарання є його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування до винесення судом вироку матеріальної і моральної шкоди, про що в судовому засіданні потерпіла не заперечувала.

Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, заяв та клопотань до суду про відкладення розгляду справи не надходило.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, яка заперечила апеляційну скаргу обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація його дій за ч. 1 ст.286 КК України у апеляційній скарзі не оспорюються і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Стосовно призначеного обвинуваченому ОСОБА_13 покарання слід зазначити наступне. Як передбачено статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості, особу винного, який позитивно характеризується по місцю проживання, є одруженим, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , суд визнав його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування до винесення судом вироку матеріальної та моральної шкоди потерпілій, про що в суді потерпіла не заперечувала. Обставин, що обтяжує покарання, суд не знайшов. Крім цього, судом першої інстанції враховано, прохання потерпілої не карати суворо обвинуваченого, так як він відшкодував матеріальну шкоду її сину за відновлені роботи по ремонту автомобіля, відсутність у неї жодних претензій щодо відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, так як шкода ним їй також відшкодована.

При цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вірно, взявши до уваги те, що ОСОБА_6 вчинив злочин під час випробувального іспитового строку за попередній злочин, прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише за умов ізоляції його від суспільства без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що покарання, призначене ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, призначене із забезпеченням принципу індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів та підстав його вважати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого немає.

Відповідно до ст. 46 КК України особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Оскільки, обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий, а саме вироком Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2016 року, за яким ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік та на підставі ст. 76 КК України із зобов`язанням повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання роботи чи навчання; Вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 30.03.2016 року, за яким ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185, ст.70 КК України на 4 роки позбавлення волі зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки та на підставі ст. 76 КК України із зобов`язанням повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання роботи чи навчання, і періодично з`являтися для реєстрації в цю інспекцію, то застосування положень, передбачених ст. 46 КК України в такому випадку не передбачено.

Стосовно покликань обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про відсутність захисника при розгляді справи в суді першої інстанції, то відповідно до приписів ст. 52 КК України, участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, а тому такі є безпідставними, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 заяв щодо забезпечення йому захисника також не подавав.

Ті обставини, на які в апеляційній скарзі покликається апелянт, як на підстави скасування вироку, повністю враховані судом першої інстанції при винесенні вироку, а тому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 квітня 2019 року щодо нього без зміни.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 квітня 2019 року щодо нього без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4