печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
представника володільця майна адвоката ОСОБА_4
володільця майна ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження № 0000316 від 25.05.2018, -

В С Т А Н О В И В :

27.03.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання сторони кримінального провадження прокурора у кримінальному провадженні прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 , згідно вимог якого, останній просить накласти арешт на тимчасове вилучене майно, а саме: автомобіль марки Nіssan Qashqai, р.н. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та ключів до нього, що належать ОСОБА_5 та одночасно прокурор просить поновити строк на звернення до слідчого судді з даним клопотанням.
Обгрунтовуючи клопотання сторона обвинувачення вказала, що з метою конфіскації майна, як виду покарання, існують передбачені Законом підстави для арешту зазначеного майна, оскільки його незастосування призведе до знищення речових доказів та унеможливить забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, здійснювалась фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів.
У судовому засідання прокурор вимоги клопотання підтримав та просив задовольнити.
Володілець майна ОСОБА_5 та її адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували щодо задоволення клопотання, вказуючи на відсутність підстав, які б стверджували, що вилучене майно має відношення до обставин, які являються предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000316 від 25.05.2018, тобто відсутні підстави з якими законодавець пов`язує накладення арешту на майно з метою конфіскації майна, враховуючи, що володілець не перебуває у процесуальному статусі підозрюваного.
Вивчивши клопотання, заслухавши позицію учасників розгляду, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.
Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000316, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 307 КК України.
У ході досудового розслідування встановлено, що члени злочинної організації, яка починаючи з 2016 року діє на території різних регіонів України, діючи умисно та з корисливих мотивів, займаються незаконним придбанням, перевезенням, зберіганням, пересиланням з метою збуту, а також незаконним збутом наркотичних засобів та особливо небезпечних психотропних речовин, у великих та особливо великих розмірах.
На досудовому слідстві отримано вичерпну інформацію, яка беззаперечно свідчить про те, що до вчинення вказаного злочину причетний ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, 13.07.2019 під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва автомобіля марки «Nіssan Qashqai», р.н. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , серед інших речей, виявлено та вилучено майно, яке відповідно до положень КПК України вважається тимчасово вилученим, а саме: автомобіль марки Nіssan Qashqai, р.н. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та ключі до нього, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить дружині ОСОБА_7 , гр-ці ОСОБА_5 .
Прокурор вказує, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 ні де не працює та будь яких інших джерел доходу не має, у органу слідства є всі підстави вважати, що автомобіль Nіssan Qashqai, р.н. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 був придбаний ОСОБА_7 за грошові кошти, які були набуті останнім злочинним шляхом, а саме під час здійснення умисних дій пов`язаних з незаконним збутом наркотичних засобів та особливо небезпечних психотропних речовин, у особливо великих розмірах.
13.07.2019 в порядку ст. 208 КПК України було затримано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 307 КК України та цього ж дня останньому повідомлено про підозру у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 3 частини другої цієї статті у випадку, передбаченому пунктом 1, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Одночасно при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 172 КПК України, слідчий суддя не вирішує питання належності та допустимості доказів, отриманих в ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження.
Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Абзацом 2 ч. 5 ст. 171 КПК України передбачено, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Відповідно до ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.
Слідчий суддя при вирішенні питання про поновлення строку на звернення з даним клопотанням про арешт майна, приймає доводом сторони обвинувачення, а саме, що на наступний робочий день після вилучення вищевказаного майна необхідно було вжити заходів щодо дотримання строків, передбачених ч. 2 ст. 211 КПК України, а також у зв`язку з великим обсягом виконаних слідчих та процесуальних дій по даному кримінальному провадженню, процесуальні строки було пропущено та на даний час виникла необхідність у поновлені процесуальних строків для накладання арешту на тимчасово вилучене майно, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
З огляду на зазначені вимоги закону та вставнолені обставини слідчий суддя приходить до висновку про необхідність повнолення строку на звернення прокурора до слідчого судді з даним клопотанням.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі Антріш проти Франції , від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та Кушоглу проти Болгарії , заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції , пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства , n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Однак, зазначені вимоги закону при зверненні з клопотанням прокурор не дотримався.
Так, з матеріалів клопотання вбачається, що в обгрунтування клопотання прокурор вказує, що автомобіль Nіssan Qashqai, р.н. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 належний дружині підозрюваного ОСОБА_7 ОСОБА_5 був придбаний за грошові кошти, які були набуті останнім злочинним шляхом, а саме під час здійснення умисних дій пов`язаних з незаконним збутом наркотичних засобів та особливо небезпечних психотропних речовин, у особливо великих розмірах, проте доказів які б могли переконливо про це свідчити слідчому судді не надано, а відтак слід прийти до висновку, що такі відсутні.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вилучений автомобіль, прокурор повинен був зазначити, яке відношення зазначена особа має до вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Так, як на правову підставу для накладення арешту на вилучене майно, сторона обвинувачення вказала ч. 3 п. 2 ст. 170 КПК України, тобто накладення арешту з метою конфіскації майна як виду, проте дані доводи слідчий суддя не приймає до уваги з огляду на наступне.
Так, з матеріалів клопотання прокурора вбачається, що ОСОБА_5 до розслідуваних злочинів відношення не має, проте нормами кримінального процесуального законодавства чітко передбачено, що арешт майна можливий з метою конфіскації майна як виду покарання, тобто вказану мету на час застосування заходу забезпечення кримінального провадження законодавець повязує з процесуальним статусом особи, тобто особа повинна перебувати у статусі підозрюваного.
Враховуючи тривалий проміжок часу з моменту проведення обшуку та зверненням з даним клопотанням дло слідчого судді до моменту винесення судового рішення, пройшов тривалий проміжок часу, сторона обвинувачення не довела таку причетність, як і судовому засіданні прокурором також не було надано жодних доказів на підтвердження причетності ОСОБА_5 до вчиненого кримінального правопорушення, впротивагу якому стороною захисту дані доводи спростовано наданим матеріалами в обгрунтування заперечень щодо вимог клопотання про арешт.
За таких обставин слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором не було доведено необхідність накладення арешту на майно з метою конфіскації майна, враховуючи, що процесуальний статус ОСОБА_5 в рамках вказаного кримінального провадження не визначено, а відтак вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, на які посилається прокурор.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 26, 98, 100, 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

Поновити пропущений строк на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна в ході проведення обшуку 13 липня 2019 року, а саме: автомобіля марки Nissan Qashqai, р.н. НОМЕР_1 та ключів до нього, що належить ОСОБА_5

У задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження № 0000316 від 25.05.2018 відмовити.

Ухвала про накладення арешту/відмову у ньому може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1