Справа № 448/1461/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/533/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Львів
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_3 ,
суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0000297 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 20 травня 2019 року у справі відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Баличі Мостиського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
потерпілого - ОСОБА_9 ,
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 ,
захисника - адвоката ОСОБА_11 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
встановила:
Обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 20.05.2019, яким засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Запобіжний захід ОСОБА_7 , до вступу вироку в законну силу не застосовували.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 , рахувати з моменту звернення вироку до виконання та його затримання.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 30054 (тридцять тисяч п`ятдесят чотири) гривні 03 коп. майнової шкоди та 70 000 (сімдесят тисяч) гривень моральної шкоди, а всього на загальну суму 100 054 (сто тисяч п`ятдесят чотири гривні) 03 коп.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_9 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_9 3000 (три тисячі) гривень понесених витрат на правову допомогу.
Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким його виправдати у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. У задоволені цивільного позову ОСОБА_9 відмовити повністю, вирішити питання витрат на проведення експертиз. Вважає вирок суду першої інстанції незаконним, необгрунтованим, у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені в ньому висновки про доведеність його винуватості у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 286 КК України, не відповідають дійсності.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що ним та його захисником було подано докази, які є достатні, належні, допустимі та підтверджують його невинуватість в інкримінованому злочині. При прийняті рішення суд першої інстанції не дотримався вимог статей 370, 94, п.2 ч.1 ст. 91, ч.3 ст. 373, п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, не було встановлено фактичні обставини справи, не надано належну оцінку зібраним доказам.
Апелянт покликається, що не було встановлено причинного зв`язку між діянням і наслідками, що настали, яка є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 286 КК України. Зазначає, що у випадках коли передбачені ст. 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення ПДР двома їх учасниками, необхідно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним їх недодержанням іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху, (згідно п.7 постанови Пленуму ВСУ від № 14).
Апелянт зазначає, що з показів свідків, зокрема і тих які були в автомобілі ОСОБА_9 , останній їхав зі швидкістю 110-140 км/год., без ввімкненого світла фар. На спідометрі в автомобіля ОСОБА_9 спідометр завмер на позначці 140 км/год. Такі покази свідків покладені в основу вироку в обгрунтування його провини. Дальше у вироку суд покликається на висновки експертів, які вказують про можливу швидкість автомобіля «Фольсфаген Джетта» не менше як біля 145-151 км/год, а безпосередньо перед зіткненням швидкість цього легкового автомобіля складала величину не менше як біля 136-142 км/год. У той час як швидкість автомобіля « Опель Зефіра» могла складати 14-15 км/год, а в момент зіткнення 8 км/год. При цьому експерти зазначають який з водіїв які саме пункти ПДР порушили та зазначають, що встановити причину ДТП, з технічної точки зору, не надається можливим. Апелянт наголошує, що допустима швидкість на тій ділянці дороги 60 км/год., а тому дії водія ОСОБА_9 , щодо швидкості їзди, знаходилися в причинному зв`язку із виникненням даної пригоди.
Апелянт звертає увагу, що суд у вироку зазначає, що сторона захисту не скористалася своїм правом про призначення експертиз, виклику свідків - очевидців події. Але при цьому саме з ініціативи захисту були допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . Вказане свідчить, що суд не взяв до уваги покази свідків та висновки експертів.
Апелянт покликається, що суд безпідставно призначаючи йому покарання у вимді позбавлення волі не застосував до нього вимоги ст. 75 КК України, не встановив його повні анкетні дані, зокрема що у нього є 2 річна дитина, сім`я, він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не ухилявся від слідчих дій. Вину у даній події не визнає, оскільки вважає себе невинуватим і ДТП сталася з вини водія ОСОБА_9 через перевищення ним швидкості руху ТЗ і це знаходиться в причинному зв`язку із виникненням даної пригоди. Тобто висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду справи (п.1 ч.І ст. 411 КПК України). Крім того суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме покази свідків щодо швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_9 , що в темну пору доби він їхав без ввімкненого світла фар, тобто у нього була обмежена видимість на відстані від середнього і дальше уже була обмежена видимість. Тобто висновки суду є суперечливі, нечіткі, незрозумілі.
Апелянт вважає, що суд не виклав об`єктивну сторону злочину за ч.2 ст. 286 КК України. Не зазначив чому порушені ОСОБА_15 правила дорожнього руху не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі спричиненими наслідками, натомість вважає, що його дії перебувають у такому зв`язку. Суд не надав обґрунтованого висновку висновкам експертів. Не звернув увагу та не визнав, що дії ОСОБА_9 були небезпечні не тільки для нього але і для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.
До початку розгляду справи по суті обвинувачений ОСОБА_7 подав заяву про застосування до нього закону про амністію, де зазначив, що у разі відхилення його апеляційної скарги та залишення вироку суду першої інстанції від 20.05.2019 щодо нього в силі, просить звільнити його від відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та від застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, призначеного вироком Мостиського районного суду Львівської області від 20 травня 2019 року за ч.2 ст. 286 КК України.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , 02.05.2013 року 21:30 год., у с. Шегині, Мостиського району Львівської області, на своєму технічно справному автомобілі марки «Опель Зефіра», р.н. НОМЕР_1 (країна реєстрації - РП), при виїзді з житлової зони на головну автодорогу Львів - Шегині, а саме 77 км + 670 м даної автодороги, порушуючи п.10.1 та п.10.2 Правил дорожнього руху України, не переконався у безпеці виїзду та відсутності створення перешкод іншим учасникам руху, та не надав перевагу транспортному засобу марки «Фольксваген Джетта», реєстр.номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався по даній автодорозі, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів.
У результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичного експерта № 88/2013 від 02.10.2013 рок, отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого багатовідламкового перелому обох кісток правої гомілки, закритого перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням фрагментів, закритого перелому правого наколінника зі зміщенням фрагментів, закритого перелому внутрішньої кісточки лівої великогомілкової кістки, рани в ділянці обох стегон та лівої руки, які були небезпечні для життя в момент заподіяння та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Порушення вищевказаних правил безпеки дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_7 знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди - спричиненню потерпілому ОСОБА_9 , тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Заслухавши доповідача, думку захисника-адвоката ОСОБА_11 підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , про задоволення апеляційної скарги та клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 . Закону України «Про амністію у 2016 році», у разі незадоволення апеляційної скарги, міркування прокурора, яка не заперечила проти задоволення клопотання щодо застосування амністії до обвинуваченого в частині звільнення від основного покарання, у задоволені апеляційної скарги просила відмовити, потерпілий ОСОБА_9 та його представник - адвокат ОСОБА_10 заперечили проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та не заперечували проти задоволення клопотання про застосування до обвинуваченого амністії в частині звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та клопотання про застосування до обвинуваченого Закону України « Про амністію у 2016 році», колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити заяву обвинуваченого ОСОБА_7 , підтриману його захисником, про застосування до обвинуваченого закону про амністію, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без зміни виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
В суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження та обвинуваченому ОСОБА_7 обрано покарання в межах санкції статі обвинувачення.
Апеляційні покликання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо не взяття до уваги показів свідків, які були опитані в судовому засіданні та висновки експертиз, які є в матеріалах справи, не відповідають дійсності, оскільки судом першої інстанції детально було досліджено та викладено у вироку аналіз показів свідків та висновки експертів зазначені у вироку, а також враховано докази надані як стороною обвинувачення так і стороною захисту.
Покликання апелянта на те, що у даній дорожньо-транспортній пригоді є вина саме водія ОСОБА_9 , не підтверджується матеріалами справи, хоча і свідки і експерти у висновках не заперечують, що водій ОСОБА_9 рухався зі швидкістю, яка значно перевищувала допустиму норму, однак не його дії спричинили настання ДТП. При цьому в матеріалах справи відсутні дані щодо наявних на місці ДТП дорожніх знаків, які б зазначали, яка швидкість автомобілів була дозволена на даній ділянці руху у 2013 році.
У суді першої інстанції було проаналізовано:
- висновок експерта № 63/2013 від 17.05.2013 року;
- висновок експерта № 64/2013 від 17.05.2013 року;
- висновок експерта № 1/655 від 09.09.2013 року;
- висновок експерта № 88/2013 від 02.10.2013 року;
- висновок експерта № 1/654 від 27.09.2013 року;
- висновок експерта № 9/343 від 04.10.2013 року,
- висновок експерта № 1/983 від 09.11.2013 року;
- висновок експерта № 1/736 від 27.08.2014 року;
- висновок експерта № 1/280 від 18.05.2015 року;
- висновок експерта №1/903 від 24.12.2015 року;
- висновок №3502/3503 комісійної судової транспорно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 21.12.2015 року;
- висновок експерта №№ 2968/2969/16-52 від 30.06.2017 року, які проводилися експертами в межах даного кримінального провадження в різні часові періоди ( в різні роки) з врахування заданих різних первинних даних щодо: дій водії ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ; щодо можливої швидкості їх транспортних засобів до та під час дорожньо-транспортної пригоди; щодо зв`язку між діями водіїв та наслідками, які настали в результаті їх дій під час дорожнього руху транспортних засобів, якими керували ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .
У суді першої інстанції предметом розгляду були і посилання сторони захисту на неповноту висновку експерта за №1/983 від 09.11.2013 року, які акцентовані в апеляційній скарзі, та суд першої інстанції порахував їх необґрунтованими та такими, що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. Також не знайшли підтвердження в судовому засіданні доводи сторони захисту щодо невірних (неповних, недостовірних) вихідних даних для проведення експертом експертизи, згідно постанови слідчого від 15.08.2014 року про призначення експертизи, оскільки під час проведення експертизи на підставі вказаної постанови слідчого перевірялись покази, потерпілого, обвинуваченого, свідків, тощо. Висновок експертизи постановлений з урахуванням всіх наведених даними особами варіантів розташування транспортних засобів.
В суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 наголосив на тому, що він рухався в темну пору доби з ввімкненим світлом фар, а тому у нього була достатня видимість дороги від середньої відстані і дальше.
Крім того суд першої інстанції опитав в судовому засіданні свідків з обох сторін і дав їх показам належну правову оцінку та дослідив докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізував їх та дав оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме вчинення тяжкого злочину з необережності; особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується за місцем свого проживання, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, є особою молодого віку, має постійне місце проживання, його поведінку до, під час та після вчиненого злочину, а також думку потерпілого ОСОБА_9 , котрий просив про реальну міру покарання для обвинуваченого ОСОБА_7 , з огляду на те, що такий не вибачився за вчинене та не надав жодної матеріальної допомоги після вчинення вищевказаного злочину.
Дане покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, підстав для його пом`якшення або призначення більш суворого покарання колегія суддів не вбачає.
Колегія суддів вбачає, що судом першої інстанції було враховано думку потерпілого та його представника щодо міри покарання зокрема щодо додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, з врахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, завданої злочином шкоди потерпілому не відшкодував, у зв`язку з чим суддею у вироку, у відповідності до чинного цивільного та кримінального законодавства, було визначено розмір задоволення цивільного позову потерпілого про відшкодування останньому моральної та матеріальної шкоди. Витрати понесені ОСОБА_9 , підтверджуються відповідними чеками на придбання лікарських препаратів за період лікування, і те, що сума таких витрат обвинуваченим ОСОБА_7 , не відшкодована, а також пошкоджено вказаним злочинним діянням ОСОБА_7 , транспортний засіб потерпілого, сума якого стверджується висновком експерта від 04.10.2013 року за №9/343.
Згідно вимог п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набув законної сили 07.09.2017 року, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, які на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано винним у вчиненні необережного злочину і не позбавлені батьківських прав і мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Свідоцтвом про народження ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується батьківство ОСОБА_7 , у зв`язку з чим до останнього може бути застосовано Закону України «Про амністію у 2016 році».
Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає за можливе частково задоволити заяву обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього амністії.
Відповідно до Закону України «Про амністію у 2016 році» суд має право звільнити засудженого від основного та додаткового покарання.
Колегії суддів вважає, що суд першої інстанції при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_7 належним чином врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 ,допустив грубе порушення Правил дорожнього руху, завдану шкоду не відшкодував, наслідком скоєного злочину є спричинення значних травм молодій людині (потерпілому ОСОБА_9 ), які призвели до втрати основного місця праці, а саме служби в ДПС України; позицію потерпілого, який просив призначити обвинуваченому міру покарання пов`язану з позбавленням волі, а тому, з урахуванням вимог ст. 65 КК України, для попередження вчинення обвинуваченим аналогічних злочинів, які б могли посягнути на життя, здоров`я, безпеку людини, та для забезпечення виправлення обвинуваченого, до ОСОБА_7 було застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Таку правову позицію суду першої інстанції, щодо призначення додаткового покарання, підтримує і суд апеляційної інстанції, з врахуванням наявних матеріалів кримінального провадження, досліджених, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, а також з врахуванням думки учасників процесу по цьому питанню.
Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Мостиського районного суду Львівської області від 20 травня 2019 року, яким засуджено ОСОБА_7 , за ч.2 ст. 286 КК України - залишити без змін.
Заяву обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.012.2016 року задовольнити частково.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання призначеного вироком Мостиського районного суду Львівської області від 20.05.2019 року на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: