Постанова
іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 755/1894/17
провадження № 51-3880км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000354, щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та зареєстрований у АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово засудженого, останній раз за вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області 08 грудня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки

1 місяць, звільнився 08 грудня 2016 року за відбуттям строку покарання,

за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 роки.
За вироком суду 11 січня 2017 року ОСОБА_7 приблизно о 10 годині, перебуваючи у приміщенні «УкрСиббанку» у м. Києві (б-р Перова, 24), помітив раніше незнайому йому ОСОБА_8 , в руках якої були грошові кошти. Впевнившись, що остання не очікує вчинення протиправних дій щодо неї, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вирвав з її рук гроші та вибіг

з приміщення банку, завдавши потерпілій матеріальну шкоду в розмірі 600 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок .без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, що її подала.
У касаційній скарзі прокурор вказує на неправильне застосування закону України

про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. На думку прокурора, положення ст. 75 КК щодо ОСОБА_7 застосовані неправильно, призначене йому покарання є явно несправедливим через м`якість. Вказує, що суд апеляційної інстанції, всупереч приписам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) відповідним доводам апеляційної скарги прокурора належної оцінки не дав та необґрунтовано залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без змін.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала вимоги, викладені в касаційній скарзі, просила скаргу задовольнити.
Захисник просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, інших клопотань, заперечень до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину,

за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 186 ККу касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні і достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК.
Таким чином, закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, й навести мотиви на їх задоволення чи спростування.
Проте, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, вказаних вимог закону суд не дотримався.
Відповідно до вимог статей 50, 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Згідно з приписами ст. 75 ККякщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження

для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обираючи засудженому міру примусу за вчинення злочину, передбаченого

ч. 2 ст. 186 КК, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, суд послався на обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, дані про його засудженого, котрий є особою раніше судимою, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, його ставлення до вчиненого, позицію потерпілої, а тому призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, тобто в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією кримінально-правової норми.
Разом із цим, свого рішення про звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 ККсуд належним чином не мотивував, не обґрунтував підстав,

з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7

без відбування покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в апеляційній скарзі прокурора наведено доводи щодо безпідставності рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання.
Апеляційний суд погодився з рішенням районного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням до нього ст. 75 КК та вказав про правильність і справедливість виду й розміру цього покарання.
Однак суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, належним чином не оцінив даних про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за різні злочини та, маючи незняту і непогашену судимість належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, натомість повторно вчинив умисний корисливий злочин проти власності. Апеляційний суд не навів у своєму рішенні обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, не зазначив конкретних обставин, що мають свідчити про таку можливість і спростовують доводи прокурора, та дійшов передчасного висновку щодо їх безпідставності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не спростував доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою звільнення ОСОБА_7

від реального відбування покарання, фактично залишивши їх поза увагою,

та прийшов передчасного висновку щодо безпідставності вказаних доводів.
Колегія суддів, переглянувши оскаржену ухвалу в межах касаційної скарги, з урахуванням вищезазначеного не може вважати її законною та обґрунтованою через порушення апеляційним судом вимог ст. 419 КПК та вважає, що вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій постанові, перевірити

всі доводи, викладені в поданій апеляційній скарзі прокурора, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.
За умови підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 у тому ж обсязі, за наявності тих самих даних про його особу та обставин, що впливають на призначення покарання, призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі

в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 186 КК, не є явно несправедливим через м`якість, оскільки відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винуватого, а звільнення засудженого від відбування покарання

з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, суд

ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3