Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 р.

м. Київ
справа № 577/4735/18
провадження № 51-4355км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
за участю:
прокурора ОСОБА_5
захисника (відеоконференція) ОСОБА_6
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 травня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001047, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 17 квітня 2015 року Ніжинським міським судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. ст. 70 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі та 488,01 грн. штрафу;
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 грудня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці. На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України до призначеного ОСОБА_7 покарання приєднано невідбуте покарання за вироком Ніжинського міського суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року у виді штрафу в сумі 488,01 грн. Покарання у виді 488,01 грн. штрафу постановлено виконувати самостійно. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 2400 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 3000 грн. моральної шкоди. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09 серпня 2018 року, приблизно о 12.00 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , таємно, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон «Nokia 112» із сім-картами та гроші в сумі 2000 грн., після чого з місця вчинення злочину зник й викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 2389 грн.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Сумської області залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 травня 2019 року та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Свої вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 419 КПК України не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора. Зокрема прокурор в апеляційній скарзі зазначав, що апеляційний суд, констатувавши у своєму рішенні, що такі види покарань як штраф і арешт за сукупністю вироків підлягають самостійному виконанню, не спростував доводи прокурора про безпідставне застосування судом першої інстанції принципу приєднання покарань за ст. 71 КК України.
Крім цього, прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції залишив без уваги неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, зокрема те, що відповідно до вимог ст. 80 КК України строк давності виконання обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , яким йому призначено покарання у виді 488,01 грн. штрафу, сплинув, тому у суду не було підстав призначати йому покарання за правилами ст. 71 КК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні подану касаційну скаргу не підтримала і просила залишити її без задоволення.
Захисник також заперечила проти задоволення касаційної скарги прокурора і вважає оскаржуване судове рішення законним і обґрунтованим.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України в поданій касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх безпідставними.
Як убачається з матеріалів провадження, вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці і штрафу в розмірі 488,01 грн., які вирішено виконувати самостійно.
На час ухвалення вироку Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 грудня 2018 року покарання у виді 488,01 грн. штрафу ОСОБА_7 не відбуто, штраф не сплачений.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Отже, положення ч. 3 ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів й за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК України передбачає неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного виконання цих покарань. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові провадження № 51-8492км18 (справа №756/2336/17-к) від 03 квітня 2019 року.
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керуючись цими нормами закону, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України й про необхідність самостійного виконання покарання у виді штрафу.
Перевіривши доводи касаційної скарги щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 положень ст. 71 КК України, оскільки закінчились строки давності виконання обвинувального вироку, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді штрафу в сумі 488,01 грн., колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у строк 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.
Частинами 3, 4 цієї статті визначено, що перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.
Тобто для звільнення від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку, необхідно встановити обставини, що дають підстави для прийняття такого рішення.
Статтею 537 КПК України визначено питання, які вирішуються судом під час виконання вироків.
Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Оскільки, як убачається з матеріалів справи, на час постановлення вироку Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22 грудня 2018 року та оскаржуваної ухвали Сумського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у судів не було даних про те, що ОСОБА_7 відповідним рішенням суду звільнено від відбування покарання у виді штрафу чи він відбув це покарання, суди прийшли до обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 71 КК України.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд надав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора щодо призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 71 КК України, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та, указавши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Ухвала апеляційного суду вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПКУкраїни. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставою для скасування ухвали апеляційного суду, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:
Ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3