Постанова
Іменем України
05 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 149/2586/17

провадження № 51-8680 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000290 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Саки Автономної Республіки Крим, мешканця АДРЕСА_1 ,
та
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Дубно Рівненської області, мешканця АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 січня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 146 КК України та призначено покарання кожному у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, з покладенням на кожного обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у тому, що вони 03 червня 2017 року приблизно о 18:00, перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 , підійшли до неповнолітньої ОСОБА_9 та почали вимагати надати їм необхідну інформацію. Отримавши відмову, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , маючи прямий злочинний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі людини, з метою отримання необхідної інформації, діючи за попередньою змовою, протиправно, відкрито, без дозволу потерпілої ОСОБА_9 , застосовуючи фізичну силу та тримаючи останню за руки, супроводжуючи свої дії психічним тиском, посадили потерпілу на заднє сидіння автомобіля, чим остаточно позбавили її можливості вільно пересуватися і вибирати місце свого перебування. Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою посилення психологічного тиску вивезли неповнолітню потерпілу за межі м. Хмільник, однак повторно отримавши відмову у наданні необхідної їм інформації повернулись назад у місто, та під`їхавши до супермаркету «Грош», що розташований за адресою пр. Свободи, 25 м. Хмільник, дозволили потерпілій ОСОБА_9 вийти з автомобіля та припинили незаконно обмежувати останню у праві свободи переміщення.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення. Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 січня 2018 року в частині призначеного покарання змінено. Призначено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 146 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено їх від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням на кожного обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість. При цьому посилається на те, що апеляційний суд при прийнятті рішення про пом`якшення покарання безпідставно не прийняв до уваги ту обставину, що засуджені щиро не розкаялись та вину свою не визнали.
Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд безпідставно виключив з вироку місцевого суду покладені на засуджених обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця навчання та додатковий обов`язок, передбачений п. 1 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме попросити публічно або в іншій формі вибачення у потерпілої.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви суду
Як установлено ч.1 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України при вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікації дій засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 146 КК України у касаційній скарзі прокурором не оспорюється, а тому у касаційному порядку не перевіряється.
Доводи касаційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, змінюючи вирок місцевого суду, призначаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш м`яке покарання і зменшуючи тривалість іспитового строку засудженим врахував наведені у вказаному вироку обставини, що пом`якшують покарання, а саме, те, що засуджені раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися, вчинили злочин середньої тяжкості, мають міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебувають, за місцем роботи та проживання характеризуються позитивно, а також думку потерпілої, яка просила їх суворо не карати.
Крім того, суд апеляційної інстанції також прийняв до уваги те, що засуджені є учасниками бойових дій та мають високу громадську позицію.
Призначене засудженим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів, справедливим, та таким, що не суперечить ст. 65 КК України.
На думку колегії суддів, призначене судом апеляційної інстанції покарання засудженим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Таким чином, підстав вважати строк покарання, визначений апеляційним судом, а також встановлений термін іспитового строку явно несправедливими через м`якість, про що прокурор вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Крім того, на думку колегії суддів, доводи прокурора про необґрунтоване виключення з вироку місцевого суду покладених на засуджених обов`язків, передбачених п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 76 КК України, є непереконливими, оскільки зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурором фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що пов`язані з суддівським розсудом, а тому колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду та не вбачає підстав для збільшення обсягу обов`язків, покладених на засуджених відповідно до вимог ст. 76 КК України.

На переконання колегії суддів, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 370 та ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 доводам та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

А тому доводи прокурора про допущення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не знайшли свого підтвердження в ході касаційного розгляду.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3