ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2384/19
Справа суду 1-ї інстанції № 642/3806/19
Категорія: ч.1 ст.122, ч.2 ст. 186, ч.5 ст.186 КК України
Окрема думка судді ОСОБА_1
1 серпня 2019 року
Вирішуючи питання про наявність достатніх процесуальних підстав у суду першої інстанції для повернення обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , прокурору для усунення недоліків належить звернути уваги на наступне.
Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 122, ч.5 ст. 186 КК України, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 186 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, за своїм змістом не містить формулювання обвинувачення (а.с 1-150, том 1).
Вказані недоліки обвинувального акту, а саме відсутність у ньому формулювання обвинувачення, об`єктивно вбачається зі змісту обвинувального акту можуть негативно вплинути на ефективність захисту обвинувачених і реалізацію їх процесуальних прав, що на практиці в суді першої інстанції, в будь-якому випадку, з урахуванням складності справи, призводить до порушення розумних строків судового розгляду, що гарантується нормами ст.ст. 17, 20, 28 КПК України. Тобто, у обвинувальному акті викладено лише фактичні обставини кримінального провадження з окремими позначеннями правової кваліфікації по кожному епізоду злочинної діяльності обвинувачених, про що суд першої інстанції обґрунтовано послався у оскаржуваній ухвалі, вказуючи на системне порушення вимог низки норм КПК України та, як наслідок п.5 ч.2 ст.291 КПК України.
В такому випадку, суду належить проаналізувати точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у чинному кримінальному процесуальному законодавстві.
Згідно з зазначеною нормою цього закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Аналіз юридичної складової цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:
1) фактичних обставин кримінального правопорушення;
2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення");
3) формулювання обвинувачення.
При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
При цьому належить врахувати те, що згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вважаю, що з урахуванням наявності за версією органу досудового розслідування багатоепізодних злочинних дій обвинувачених, встановлених при досудовому розслідуванні, а також за умови відсутності у змісті обвинувального акту окремого розділу з визначенням «формулювання обвинувачення» по кожному епізоду злочинної діяльності і стосовно кожного обвинуваченого, не має можливості визначити чітко межі судового розгляду, що об`єктивно може порушити права обвинувачених, зокрема їх право на захист, про що в оскаржуваній ухвалі наведені мотивовані висновки суду першої інстанції, а саме щодо відсутності обвинувачення, яке не має фактичного формулювання.
Такі висновки суду першої інстанції, на мою думку, є обґрунтованими.
Разом з цим, належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.
Зокрема практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.
Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п.13 ч.1 ст.3 КПК України, зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення.
Вищенаведене свідчить про необхідність конкретизації формулювання обвинувачення у змісті обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Суддя Харківського
апеляційного суду ОСОБА_1