справа № 208/1675/17
№ провадження 1-кп/208/86/19
УХВАЛА

18 липня 2019 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні № 0000020 від 03.02.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, -

встановив:
В провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

В судовому засіданні захисником обвинуваченого подано клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами протоколу обшуку від 22.02.2017 року, оптичного диску (т. 1 арк. 53), ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2017 року, грошових коштів у сумі 5 000 гривень (25 купюр номіналом по 200 гривень).

Клопотання обґрунтовано тим, що, на думку захисника, особистий обшук обвинуваченого ОСОБА_4 22.02.2017 року був проведений із грубим порушенням його прав, так, не було визначено місце проведення слідчої дії, захисник до її проведення залучений не був, слідчий суддя не постановляв ухвалу про надання дозволу на проведення такої слідчої дії. Наявне в матеріалах кримінального провадження клопотання про надання дозволу на проведення обшуку від 23.02.2017 року в суді не зареєстровано або зареєстровано з порушенням порядку, визначеного ст. 35 КПК України. Крім того, в межах клопотання про надання дозволу на проведення обшуку № 201/2931/17, 1-кс/201/2982/17 не проводилось фіксування судового засідання технічними засобами. Обвинувачений підтримав клопотання захисника.

Прокурор вважав зазначене клопотання таким, що задоволенню не підлягає, послався на те, що зібрана доказова база у своїй сукупності має бути оцінена, зокрема, на предмет допустимості, у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку.

Вислухавши заявлене клопотання, думку учасників судового засідання, суд приходить до наступних висновків.

Конституційний Суд України у рішенні N 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.

Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів. За змістом ст. 290 КПК України, відкриття матеріалів кримінального провадження під час судового провадження допускається, що і було здійснено прокурором, тобто сторона захисту має можливість ознайомитись з підставами та порядком проведення негласних слідчих (розшукових) дій у цьому провадженні, надати суду свої заперечення проти таких дій та конкретизовані аргументи щодо визнання отриманих внаслідок їх проведення доказів недопустимими.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

З огляду на положення ст. 86, 87, 290 КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави, на які посилається захисник в своєму клопотанні, суд вважає його таким, що задоволенню не підлягає, вказані докази підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України.

Керуючись ст. 86, 87, 89 КПК України, суд, -

постановив:
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимими доказами протоколу обшуку від 22.02.2017 року, оптичного диску (т. 1 арк. 53), ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2017 року, грошових коштів у сумі 5 000 гривень (25 купюр номіналом по 200 гривень) відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1