ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 664/3014/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/405/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючогосудді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
потерпілого: ОСОБА_8
законного представника
потерпілого: ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0001394 за апеляційною скаргою заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_10 на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 04 березня 2019 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Виноградове, Цюрупинського району, Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Цюрупинського районного суду Херсонської області від 04 березня 2019 року затверджено угоду про примирення, укладену 28.09.2018 року між потерпілим ОСОБА_8 , законним представником потерпілого ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 3400 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.
Цим вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 19.08.2018 року близько 03:00 год., керуючи справним автомобілем марки «ВАЗ 2103», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », здійснюючи рух по вул. Ларіонова зі сторони вул. Таврійська в напрямку вул. Українська в с. Виноградове Олешківського району Херсонської області, грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3-«б», 12.2 та 12.4 Правил дорожнього руху України, проявивши неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, що склалась, не обрав безпечної швидкості руху у темну пору доби, рухаючись, при цьому зі швидкістю 70 км/год., тим самим перевищив допустиму швидкість руху у населеному пункті 50 км/год., внаслідок чого не впорався з керування та допустив виїзд вказаного автомобіля за межі проїзної частини з послідуючим зіткненням з нерухомою перешкодою у вигляді дерева.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяно, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №209 від 27.09.2018 року, тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої стегнової кістки, які утворилися від дії тупого предмету, не виключено, 19.09.2018 року в салоні автомобіля при його зіткненні з нерухомою перешкодою і відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості по критерію тривалості розладу здоров`я.

Вказані наслідки у вигляді тілесних ушкоджень, знаходяться у причинному зв`язку з грубим порушенням Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 , а саме:

П. 23-«б», відповідно до якого, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 12.2 відповідно до якого, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

п. 12.4 відповідно до якого, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60км/год.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
В поданій апеляційній скарзі заступник прокурора Херсонської області ОСОБА_10 просить вирок скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Апелянт зазначає, що оскаржує вирок суду з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч 3 ст. 469 КПК угода не може бути укладена.
Посилається на те, що при затвердженні угоди про примирення суд не врахував вимоги п 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», відповідно до якого у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси, а спричинена конкретним фізичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт , угода про примирення укладена бути не може. Зокрема затвердження таких угод не допускається щодо злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту .
Вважає, що всупереч вищевказаних вимог, суд першої інстанції затвердив угоду у кримінальному провадженні, в якому вона не може бути укладена.
Приходить до висновку, що угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим не відповідає вимогам ч.3 ст. 469, ч.1 ст. 471 КК України.
Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.
В ході апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційні вимоги.

Обвинувачений ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_8 та законний представник потерпілого ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Сторони угоди під час апеляційного розгляду підтвердили добровільність укладення ними угоди про примирення та повне розуміння та узгодження умов угоди.

Потерпілі підтвердили факт відшкодування обвинуваченим заподіяної матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до положень п 3 ч 3 ст. 394 КПК України вирок суду на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним може бути оскаржений прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні , в якому згідно з ч 3 ст. 469 КПК не може бути укладена.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що між потерпілим ОСОБА_8 за участі законного представника ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 укладено угоду про примирення, на підставі чого прокурор у відповідності до ч.1 ст. 474 КПК України направив до суду обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою.

Судом першої інстанції у відповідності до положень ст. 474 КПК України, провів підготовче судове засідання, за результатами чого ухвалив вирок, яким затвердив угоду про примирення. Прокурор та сторони угоди просили її затвердити.

Доводи апелянта щодо неможливості укладення угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим у даному кримінальному провадженні є безпідставними.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Угода про примирення , як вбачається із матеріалів провадження , укладена в межах кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України , яке відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості. В результаті неправомірних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження.

За наведених вище підстав, слід дійти висновку , що суд не порушив вимоги ч.3 ст. 469 КПК України, затвердивши угоду про примирення, яку відповідно до чинного законодавства потерпілий та підозрюваний мали право укласти.

На момент ухвалення вироку на підставі угоди між потерпілим та підозрюваним суд обгрунтовано керувався положеннями ст. 55, 469, 473, 474 КПК України та ухвалив рішення, яке відповідає цим вимогам Закону.

Таке рішення суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією Верховного суду викладеною у постанові Верховного Суду України від 31 березня 2016 року (справа №5-27 кс 16) згідно з якою що при визначенні того, чи можна укладати угоду про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо злочинів невеликої тяжкості ( ч.1 ст. 286 КК України), суд має керуватись не тільки формальними вимогами статей 486,489,474 КПК України щодо видів угод про примирення і класифікацію злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а й чітко дотримуватися їх засадничих принципів.

Верховний суд зазначив, що угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норми права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

На переконання колегії суддів зміст укладеної між потерпілим ОСОБА_8 , законним представником потерпілого ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_7 угоди про примирення жодним чином не суперечить інтересам суспільства; у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення для цілей норм ч. 3 ст. 469, п. 7 ст. 474 КПК України. Обґрунтованих підстав, обмежувати дію принципу диспозитивності у цій конкретній категорії проваджень, як на тому наполягає апелянт , колегія суддів не встановила.

Посилання апелянта на те, що суд не врахував вимоги п 19 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» колегія суддів вважає безпідставними.

Постанова Пленуму суду касаційної інстанції не є правовим актом, містить лише роз`яснення щодо застосування тієї чи іншої норми права, а відтак суд має керуватися вимогами закону та дотримуватися засад кримінального судочинства, здійснювати захист законних інтересів учасників конкретного кримінального провадження.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судова колегія не встановила.

Враховуючи викладене у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419,376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 04 березня 2019 рокувідносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду.

Судді: ( три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

копія вірна,
суддя ОСОБА_2