ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1951/19 Справа № 192/528/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2019 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника СВК № 21 ОСОБА_7 (приймає участь в режимі

відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 (приймає участь в режимі

відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, якою відмовлено у задоволені клопотання засудженого про умовнодострокове звільнення від відбування покарання, ВСТАНОВИЛА:

Засуджений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду як незаконну і необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього ст. 81 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він мав одне стягнення, яке на цей час є погашеним, фактично з самого початку його перебування у СВК № 21 він працевлаштований, отримав 5 заохочень, порушень відбування покарання не має, приділяє увагу благоустрою барачного приміщення, на самодіяльність та іншу організаційну діяльність в нього часу не має, оскільки працює кожен день без вихідних з ранку до вечора.

Вказує, що він повністю визнав свою вину, кається, має дружину та двох дітей, які потребують його допомоги.

Зазначає, що після звільнення він одразу буде працевлаштований в ПП Валкос в м. Кривому Розі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 рокувідмовлено у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ухвали суду, яка оскаржується, ОСОБА_9 попередньо вже звільнявся умовно-достроково, проте належних для себе висновків не зробив та вчиняв нові умисні злочини, а отже, така поведінка засудженого, на думку суду, свідчить про відсутність належних висновків у останнього щодо своєї поведінки для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, при цьому лише сам факт того, що засуджений фактично відбув 2/3 призначеного покарання не може свідчити про його виправлення та наявність підстав для умовно-дострокового звільнення, а тому суд дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_9 не довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора та представника колонії, які заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Стаття 6 КВК України передбачає, що виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Згідно із ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений добросовісною поведінкою та відношенням до праці довів своє виправлення.
Статтею 81 КК України передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.
Відповідно до Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії по суті внесеного подання.
Головною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи, а висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен засновуватись на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.
Розглядаючи клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_9 , суд повно і всебічно вивчив дані про особу засудженого та дійшов вмотивованого висновку про відмову у застосуванні щодо засудженого умовно-дострокового звільнення від відбуття призначеного покарання, пославшись на те, що засуджений на даний час не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення.
Так, застосування положень ст. 81 КК України щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є правом суду.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, судом враховано те, що ОСОБА_9 відбув 2/3 строку, а також, що засуджений попередньо вже звільнявся умовно-достроково, проте належних для себе висновків не зробив та вчиняв нові умисні злочини, що свідчить про відсутність належних висновків у останнього щодо своєї поведінки для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, при цьому лише сам факт того, що засуджений фактично відбув 2/3 призначеного покарання не може свідчити про його виправлення та наявність підстав для умовно-дострокового звільнення.
Відповідно до наявної в матеріалах справи характеристики засудженого ОСОБА_9 , засуджений за час його перебування в УВП №3 характеризувався негативно, мав одне стягнення, заохочень не мав. Під час перебування засудженого в ДУ Дніпропетровська виправна колонія № 89 характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. За час перебування в ДУ Солонянська виправна колонія № 21 з 25.09.2014 року засуджений характеризується задовільно, стягнень не мав, має два заохочення; до праці ставиться задовільно, на підприємстві установи працевлаштований; не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням; до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість; безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні; не бере особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі; не бере участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу; не навчається; не бере участі у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про не доведення засудженим свого виправлення.
Так, за весь період відбування покарання, засуджений мав одне стягнення, яке хоч і є погашеним, однак характеризує його поведінку протягом всього періоду відбування покарання.
При цьому, наявність у ОСОБА_9 двох заохочень за весь період відбування покарання, початок якого рахується з 04.03.2014 року, не свідчить про те, що засуджений своєю поведінкою довів своє виправлення. Окрім того, останнє заохочення засудженим було отримано лише 18.04.2017 року, та після цього ОСОБА_9 жодного разу не заохочувався.
Таким чином, твердження засудженого про те, що він має 5 заохочень, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки воно суперечить матеріалам провадження, відповідно до якого ОСОБА_9 за весь період відбування покарання має лише два заохочення.
Доводи ОСОБА_9 про те, що він працює кожен день без вихідних, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідно до показів представника виправної колонії ОСОБА_7 , засуджений ОСОБА_9 до праці ставиться задовільно, що також підтверджується характеристикою на засудженого, а тому зазначене не свідчить про сумлінне ставлення до праці.
Також, з матеріалів провадження вбачається, що засуджений у 2015 році не працював взагалі.
Посилання засудженого на те, що він приділяє увагу благоустрою барачного приміщення, колегія суддів вважає таким, що не є підставою для скасування ухвали суду, оскільки відповідно до його характеристики, ОСОБА_9 безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи та не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.
Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що він повністю визнав свою вину, кається, має дружину та двох дітей, а також те, що після звільнення він буде працевлаштований, не є безумовними підставами для застосування до нього вимог ст. 81 КК України.
Також, з матеріалів провадження вбачається, що засудженому ОСОБА_9 на засіданні комісій установи від 02.12.2016 року було відмовлено у застосуванні ст.82 КК України та від 15.12.2017 року було відмовлено у застосуванні ст.81 КК України як особі, що не стала на шлях виправлення.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про не доведення засудженим свого виправлення з посиланням на ті обставини, що засуджений ОСОБА_9 не довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, з чим погоджується колегія суддів.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 , оскільки відсутні достатні підстави стверджувати, що останній протягом строку відбування покарання довів своє виправлення, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги засудженого не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, тому у задоволенні вимог його апеляційної скарги слід відмовити.
Рішення суду ухвалено згідно з нормами кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням в ухвалі належних і достатніх мотивів і підстав, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 року залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2019 рокущодо засудженого ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4