ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 621/130/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/2905/19 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілого ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора, обвинуваченої та її захисника, а також потерпілого на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 07 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 02 07 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харкова, громадянку України, з середньою освітою, не одружену, не працюючу, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України, з призначенням покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 змінено з особистого зобов`язання на тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 29 листопада 2018 року близько 21:00 години в м. Зміїв Харківської області ОСОБА_7 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 , а також ОСОБА_11 перебували в гостях у ОСОБА_9 за місцем його проживання по АДРЕСА_3 .
У процесі вживання спиртних напоїв на ґрунті особистих неприязних відносин між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виникла сварка та бійка.
ОСОБА_7 вирішила втрутитися у конфлікт ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , і діставши з кишені куртки розкладний ніж попрямувала до вказаних осіб з наміром припинити бійку, при цьому ножем вона хотіла відлякати ОСОБА_11 .
На шляху ОСОБА_7 опинився ОСОБА_9 , який не був учасником конфлікту та не становив будь-якої загрози для ОСОБА_7 чи інших осіб. В цей час у ОСОБА_7 на ґрунті особистих неприязних відносин виник непрямий умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізуючи зазначений умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і, хоча не бажаючи, але свідомо припускаючи їх настання, ОСОБА_7 вдарила ОСОБА_9 розкладним ножем в область правої половини грудної клітини, чим спричинила останньому тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді одного проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини, яке ускладнилося в своїй течії розвитком травматичного правостороннього пневмотораксу.
Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить про скасування вироку, у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок із застосуванням щодо ОСОБА_7 більш суворого покарання, а саме у виді семи років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскільки ОСОБА_7 скоїла тяжкий злочин, винною у вчиненні якого себе не визнала та збитки, завдані потерпілому не відшкодувала, то призначене їй покарання не можна вважати достатнім для виправлення останньої.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить перекваліфікувати дії обвинуваченої зі статті 121 КК України на статтю 128 КК України та призначити покарання у виді громадських робіт на строк від 150 до 240 годин, з посиланням на те, що висновки суду щодо виникнення у ОСОБА_7 непрямого умислу на вчинення тяжких тілесних ушкоджень на ґрунті особистих неприязних відносин не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним доказам.

Вказує, що тілесні ушкодження потерпілому були спричинені через необережність, у зв`язку з чим вважає, що дії ОСОБА_7 необхідно було кваліфікувати за статтею 128 КК України.

На вищевказаний вирок потерпілий ОСОБА_9 також подав апеляційну скаргу, яку в подальшому уточнив, з проханням про зміну вироку Зміївського районного суду Харківської області в частині призначеного покарання, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком та покладенням обов`язків, відповідно до ст.ст. 75,76 КК України.

В свою чергу посилається на те, що суд першої інстанції при призначенні покарання не достатньо дослідив особу обвинуваченої, а саме те, що ОСОБА_7 є молодою жінкою, позитивно характеризується, вперше вчинила кримінальне правопорушення, яка щиро розкаялася і фактично усунула заподіяну йому шкоду, оскільки він разом із обвинуваченою створили родину та до моменту її ув`язнення мешкали разом.

Обвинувачена ОСОБА_7 в своїй апеляційні скарзі просить скасувати вищевказаний вирок, через надмірну суворість призначеного їй покарання.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачена ОСОБА_7 , її захисник ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_9 підтримали доводи своїх апеляційних скарг, просили задовольнити їх вимоги у повному обсязі. При цьому, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор просив залишити апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 без задоволення, в той час як апеляційну скаргу прокурора просив задовольнити.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої та її захисника, доводи прокурора та потерпілого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, під час ухвалення вироку, обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала частково і показала, що дійсно, за вказаних вище обставин завдала одного удару ножем в грудну клітину потерпілого ОСОБА_9 .
Однак, вона не мала наміру позбавити життя потерпілого чи спричинити йому тяжкі тілесні ушкодження.
В той момент вона мала намір відтягнути ОСОБА_11 від ОСОБА_10 , а ножем, який вона випадково знайшла в кишені одягненої на ній куртки свого співмешканця ОСОБА_10 , вона сподівалася відлякати ОСОБА_11 .
Коли вона прямувала у бік ОСОБА_11 на шляху опинився ОСОБА_9 , з боку якого ніяких загроз не було, однак він собою перегородив їй прохід. В цей момент вона завдала ножем одного удару ОСОБА_9 в область грудної клітини, після чого вже відтягнула ОСОБА_11 та забрала звідти ОСОБА_10 , який потребував медичної допомоги, та з яким вони пішли додому.
У вчиненому щиро розкаялася.

Проте, твердження ОСОБА_7 щодо відсутності у неї умислу на заподіяння ОСОБА_9 тілесного ушкодження спростовується показами потерпілого ОСОБА_9 , відповідно до яких, при зазначених обвинуваченою обставинах, перебуваючи за місцем його мешкання, під час спільного вживання спиртних напоїв, виник конфлікт між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , який вів себе зухвало та висловлював образи на адресу ОСОБА_7 . В процесі цього конфлікту він викликав поліцію та говорив ОСОБА_7 , щоб вона разом з ОСОБА_10 покинули його домівку. В цей час ОСОБА_7 дістала з кишені ніж та завдала ним один удар в область його легенів, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження. Будь-яких претензій до обвинуваченої він не має, просив не призначати їй реальне покарання у виді позбавлення волі.
Свідок ОСОБА_11 показав, що 29 листопада 2018 року близько 21-00 години він був у гостях у ОСОБА_9 , де також знаходилися ОСОБА_7 з ОСОБА_10 . Разом вони вживали спиртні напої, між ним та ОСОБА_10 виник конфлікт, який переріс у бійку, через образи з боку останнього на адресу ОСОБА_7 . Після того, як припинилася бійка та ОСОБА_10 і ОСОБА_7 пішли, він від ОСОБА_9 дізнався, що під час конфлікту ОСОБА_7 завдала йому одного удару ножем.
Свідок ОСОБА_10 дав покази, що узгоджуються з показами ОСОБА_11 , а також і показаннями обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 . Що стосується безпосередньо моменту нанесення ОСОБА_9 удару ножем, то він не був його очевидцем, а знає про це зі слів самої ОСОБА_12 .
Свідок ОСОБА_13 зазначила, що що 29.11.2018 увечері вона прибула до будинку ОСОБА_9 з метою забрати свого чоловіка ОСОБА_11 . Там вона почула крики, побачила п`яного ОСОБА_10 , а потім її чоловік просив викликати швидку ОСОБА_9 , що вона і зробила.
Крім того, вина обвинуваченої ОСОБА_7 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні підтверджується: заявою ОСОБА_9 від 29.11.2018 року про повідомлення щодо завдання йому одного удару ножем жінкою на ім`я ОСОБА_14 ; даними протоколу огляду місця події від 30.11.2018 року з фототаблицями; даними протоколу огляду місця події від 30.11.2018 року; даними протоколу слідчого експерименту від 03.12.2018 року; постановою про вилучення речових доказів від 04.12.2018 року; висновком судово-медичної експертизи № 12-14/144-3м/18 від 11.01.2019 року; висновком судово-медичної експертизи № 12-14/146-3м/18 від 22.12.2018 року; висновком судово-медичної експертизи № 12-14/142-3м/18 від 11.01.2019 року; висновками судово-медичних імунологічних експертиз від 05.01.2019 року, від 08.01.2019 року та від 17.01.2019 року.

Вказані докази є належними та допустимими, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні інкримінованого їй злочину, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України є правильною.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченої за ст. 128 КК України задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відмінність правової кваліфікації умисного тяжкого тілесного ушкодження від необережного тяжкого тілесного ушкодження слід проводити за суб`єктивною стороною злочину, в залежності від психічного відношення суб`єкту до вчиненої ним дії та наслідкам, що настали.

При нанесенні необережного тяжкого тілесного ушкодження у винного відсутній умисел (як прямий так й непрямий) на спричинення тяжкого тілесного ушкодження. При необережному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень вчиняються дії, які суб`єкт не оцінює як такі, що здатні спричинити тяжкі тілесні ушкодження (необережна форма вини по відношенню до цих наслідків). При скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, по відношенню до спричинення тяжкого тілесного ушкодження у суб`єкта мається умисна форма вини у виді прямого або непрямого умислу. Якщо такий умисел не встановлено або особа діяла з неконкретизованим умислом, то такі дії належить кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.

Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 здійснила колото-різане проникаюче поранення такого життєво важливого органу, як грудна клітина, у результаті чого відбувся розвиток травматичного правостороннього пневмотораксу.

Після вказаних дій обвинувачена покинула місце вчинення злочину разом з ОСОБА_10 . Даних про надання обвинуваченою допомоги ОСОБА_9 матеріали справи не містять.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, свідчать про відсутність необережної форми вини у ОСОБА_7 та про правильність висновків районного суду щодо кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 121 КК України.

Що стосується апеляційних доводів самої обвинуваченої та потерпілого щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 24 10 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Як вбачається із мотивувальної частини вироку, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу винної, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаялася у вчиненому, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває.

Судом першої інстанції було надано належну оцінку всім вищевказаним фактам, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що виправлення обвинуваченої можливо лише в місцях позбавлення волі.

При цьому, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що інші альтернативні види покарань, окрім позбавлення волі, у даному випадку не будуть дієвими для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченої.

Судом не залишено також поза увагою і факт відсутності обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, у зв`язку з чим обвинуваченій не було призначено більш сувору міру покарання, як того просила сторона обвинувачення.

У зв`язку з викладеним, підстав для ще більшого пом`якшення покарання, як того просить обвинувачена ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів не вбачає також підстав для задоволення і апеляційної скарги прокурора, про призначення більш суворого покарання, оскільки вважає покарання, що призначив суд першої інстанції необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нею нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги прокурора, потерпілого, обвинуваченої та її захисника - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02.07.2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, потерпілого, обвинуваченої та її захисника, - залишити без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _______________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4