Справа № 309/1201/15-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

29.05.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/507/19, за апеляційними скаргами, які подали обвинувачений ОСОБА_6 та його захисники адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИВ :
вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2017 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Драгово Хустського району, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, одружений, із середньою освітою, приватний підприємець, раніше не судимий,
визнаний винним і йому призначено покарання ч. 1 ст. 296 КК України у виді арешту на строк шість місяців.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково й ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на її користь 5 000 грн. моральної шкоди.
У порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів, а саме, диск СD-R «ANV» із відеозаписом та фотографію ухвалено залишити на зберіганні у матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
14 січня 2015 року о 18 год. 30 хв. обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись на вул. Пряма в м. Хуст, безпричинно, з мотивів явної неповаги до суспільства, умисно витягнув руками за куртку із-за керма власного автомобіля потерпілу ОСОБА_9 , після чого наніс їй удар лівою рукою в правий бік обличчя, внаслідок чого остання вдарилася потилицею об дах автомобіля та отримала легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

В а п е л я ц і й н и х с к а р г а х :

- обвинувачений ОСОБА_6 вказує на те, що вирок є незаконним. Посилається на те, що заява потерпілої ОСОБА_10 про злочин (т. 2, а. к. п. 106, абз. 3) не відповідає вимогам ст. 214 КПК України, оскільки в такій відсутній підпис заявника про те, що вона попереджена про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, що свідчить про те, що вказана заява не є належним документом, і що у свою чергу викликає сумніви про законність внесення відомостей до ЄРДР. Стверджує, що в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті (розділ «правова кваліфікація») замість безпосередньої правової кваліфікації дублюється формулювання обвинувачення, а мотив дій обвинуваченого не описаний, що у свою чергу свідчить про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України та викликає необхідність повернення його прокурору. Разом із тим, посилається на упереджене ставлення судді ОСОБА_11 (головуючого) до обвинуваченого, оскільки суддя неодноразово відмовляв у задоволенні клопотань сторони захисту, при цьому, завжди задовольняючи всі клопотання сторони обвинувачення, що свідчить про упереджене, з порушенням норм КПК та принципу рівності сторін учасників судового процесу, здійснення судового розгляду кримінального провадження. Просить вирок скасувати та визнати його невинуватим у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України злочину;

- захисник ОСОБА_8 вказує на те, що вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що в протоколі прийняття заяви ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення зазначено зміст вказаної заяви, в якій ідеться про заподіяння ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, за що передбачено відповідальність за ч. 1 ст. 125 КК України, за якою кримінальне провадження повинно здійснюватися у формі приватного обвинувачення. Зазначає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в такому невірно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення не вказано, що наведені події розпочалися через те, що потерпіла, керуючи автомобілем, при роз`їзді з керованим ОСОБА_6 автомобілем створила аварійну ситуацію, у порушення вимог передбачених п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК не зазначено розмір шкоди, завданої потерпілому кримінальним правопорушенням, а вказано, що цивільний позов не заявлено, що не відповідає фактичним обставинам, так як позовна заява потерпілої міститься у кримінальному провадженні. Зазначає, що дії ОСОБА_6 не свідчать про грубе порушення ним громадського порядку. Вказує і на те, що надані в ході судового розгляду ОСОБА_6 показання підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які не бачили моменту нанесення обвинуваченим удару потерпілій по обличчю, а надані потерпілою ОСОБА_9 показання спростовуються записами відеокамери із приміщення магазину «Продуктові товари», що розташований по вул. Керамічній у м. Хуст, які досліджені в суді, з яких чітко вбачається, що, починаючи з 18 год. 09 хв. і до 18 год. 30 хв. потерпіла знаходилась у магазині, де затіяла бійку зі своєю матір`ю ОСОБА_14 , яка є свідком у кримінальному провадженні. При цьому, зазначає, що покази свідка ОСОБА_15 є сумнівними, такими, що надані з метою наклепу на ОСОБА_6 , що підтверджується тим, що в момент нібито нанесення ОСОБА_6 удару по обличчю ОСОБА_9 . ОСОБА_15 знаходилась у салоні автомобіля на місці пасажира, а тому не могла бачити чи наносив ОСОБА_6 удари ОСОБА_9 та чи ударялась вона потилицею об дах автомобіля, що у свою чергу свідчить про те, що вказані показання не можуть бути взяти до уваги як належний та допустимий доказ. Крім того, зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про виклик експерта ОСОБА_16 та лікарів, які надавали допомогу та описували тілесні ушкодження ОСОБА_17 , для їх допиту в судовому засіданні під присягою з метою підтвердження свого висновку щодо наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_17 , оскільки з указаного висновку судово-медичного експерта не зрозуміло скільки ударів було нанесено потерпілій і як після нанесеного удару кулаком в область чола справа потерпіла могла вдаритись скроневою ділянкою справа об виступаючі частини облицювання автомобіля, у той час як за логікою речей, від нанесеного удару справа вона повинна була ударятись лівою частиною голови, і аж ніяк не правою. Просить вирок скасувати, а обвинуваченого ОСОБА_6 виправдати;

- захисник ОСОБА_7 вказує на незаконність вироку. Посилається на ті ж доводи, на які вказується в апеляційній скарзі обвинуваченого. Окрім того зазначає про однобічність оцінки судом доказів на користь потерпілої ОСОБА_10 , оскільки судом не взято до уваги такі докази та обставини: розбіжність у медичних висновках; недотримання процедури обстеження й лікування потерпілої, що піддає сумніву достовірність доказової сили медичних висновків; сумнівність показань матері потерпілої; показання інших двох незацікавлених свідків, які не підтвердили факту завдання ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень; розбіжність у матеріалах досудового розслідування; надані стороною захисту матеріали відеофіксації, які спростовують показання потерпілої та її матері; неналежне й халатне оформлення як матеріалів досудового розслідування, так і обвинувального акту (первісного й поданого в порядку ст. 338 КПК). Наведені обставини, на думку апелянта, свідчать про неправосудність вироку та грубе порушення судом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом із тим, стверджує, що, призначаючи покарання, суд не врахував положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання», зокрема щодо виконання вимог ст. 65 КК України. Просить вирок скасувати та визнати ОСОБА_6 невинуватим за ч. 1 ст. 296 КК України.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційних скарг, пояснення учасників судового розгляду: обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, прокурора ОСОБА_5 , який судове рішення вважав законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Апеляційні скарги розглядаються за відсутності захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_18 , неявка яких з урахуванням положень ст. 405 КПК України не перешкоджає їх розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг; що від указаних осіб не надходило будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційних скарг на інший день, даних про поважність причин їх неявки, що потерпіла ОСОБА_9 просила апеляційні скарги розглянути за її відсутності, а також обвинувачений ОСОБА_6 просив справу розглянути за відсутності адвоката ОСОБА_8 .

Доводи апеляційних скарг про те, що вирок є незаконним та необґрунтованим, що викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи й про порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів відхиляє.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України кримінального правопорушення, у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство), ґрунтується на сукупності зібраних відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, які наведено у судовому рішенні.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_6 убачається, що вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, він не визнав. Показав, що подія сталася 14 січня 2015 року. Під час події, у вказаний у вироку час, по смузі руху керованого ним автомобіля назустріч їхав автомобіль під керуванням потерпілої. Рухаючись прийняв управо, загальмував і зупинився. Потерпіла, яка керувала автомобілем у цей момент показала йому непристойний жест рукою і поїхала. Він одразу ж розвернув керований ним автомобіль і наздогнав автомобіль під керуванням потерпілої, який зупинився. Потерпіла вийшла з матір`ю з автомобіля і чекали на нього на вулиці. Вийшовши з автомобіля направився до них. Після того, як підійшов до них, почали на нього кричати та штовхати. Під час конфлікту сварився лише із матір`ю потерпілої. Ударів потерпілій не наносив.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин, підтверджується наступними доказами.

Так, із показань потерпілої ОСОБА_9 вбачається, що у вказаний у вироку час події вона їхала на належному їй автомобілі. Дорога не була розчищена від снігу. Обвинувачений виїхав на смугу руху керованого нею автомобіля. У зв`язку з чим вона вимушена була заїхати у сніг. Під час руху обвинувачений образив її, показавши їй непристойний жест та образив нецензурними словами. Не звертаючи уваги на вчинені обвинуваченим дії, розвернулася і поїхала по вулиці. Однак, обвинувачений наздогнав її, підрізав, у зв`язку з чим вона вимушена була зупинитись. Після зупинки обвинувачений підбіг до керованого нею автомобіля, витягнув її з автомобіля та наніс їй удар. Очевидцем події була її мати та інші люди, які почали на нього кричали чому він б`є жінку. Після цього ОСОБА_6 втік з місця конфлікту. Крім того, з показань потерпілої вбачається, що обвинувачений наніс їй удар лівою рукою. Отримавши удар, вона вдарилася головою об керований нею автомобіль. Під час події обвинуваченого від неї відштовхувала її мати. Конфлікт мав місце о 16 годині 30 хвилин і тривав приблизно 10-15 хвилин. ОСОБА_6 перегородив вулицю проїжджу частину дороги. У зв`язку з чим на вулиці зупинилися три автомобілі. Після конфлікту вона поїхала додому, де їй стало погано і вона вимушена була звернутися до лікарні.

З показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що за змістом вони аналогічні до показань потерпілої ОСОБА_9 .. Крім того, з показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що разом із донькою на автомобілі їхали в м. Ужгород, що під час руху потерпіла помахала пальцем обвинуваченому.

Свідок ОСОБА_12 показав, що того дня він їхав із міської ради на вулицю Гвардійську в м. Хуст. Біля м`ясного магазину стояли дві жінки і обвинувачений. Вони сварилися. Він не бачив, чи ОСОБА_6 наносив удари потерпілій.

Із показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що у січні 2015 року, він йшов по вул. Пирогова в м. Хуст. На вулиці посередині дороги стояли два автомобілі. Біля автомобілів стояли дві жінки та чоловік, які сварилися, кричали, однак що саме кричали він не чув. Червоний автомобіль стояв біля узбіччя, а другий так, нібито його підрізали. Свідок не бачив чи наносив удари чоловік одній із жінок.

Із висновку судово-медичного обстеження № 28, проведеного з 15.01.2015 по 16.01.2015, та висновку судово-медичної експертизи № 37, проведеної з 16.01.2015 по 20.01.2015, убачається, що на тілі потерпілої ОСОБА_9 виявлено такі тілесні ушкодження: синці чола справа з переходом на праву орбітальну ділянку, скроневої ділянки справа, середньої третини лівого плеча по передній поверхні. Згідно довідки з травмпункту та консультації невропатолога, заповнених на ім`я потерпілої, у неї встановлено діагноз: «ЗЧМ травма. Струс головного мозку. Гематома м`яких тканин верхнього віка правого ока, скроневої ділянки справа», «Закрита ЧМТ зі струсом головного мозку, вираженим цефалічним синдромом, вираженим антено-вегетативним синдромом». Тілесні ушкодження у вигляді синців середньої третини лівого плеча по передній поверхні виникли внаслідок дії тупих твердих предметів, якими могли бути пальці рук сторонньої особи, що діяли по механізму тиснення. Тілесні ушкодження у вигляді синців скроневої ділянки справа, чола справа з переходом на праву орбітальну ділянку виникли внаслідок дії тупих твердих предметів, якими могли бути руки, затиснуті в кулак, сторонньої особи, що діяли по механізму удару. Всі дані тілесні ушкодження, вкладаються в час події, що мала місце 14.01.2015. Тілесні ушкодження у вигляді синців чола справа з переходом на праву орбітальну ділянку, скроневої ділянки справа, середньої третини лівого плеча по передній поверхні потягли за собою розлад здоров`я не більше 6 днів і по цій ознаці їх слід кваліфікувати як легке тілесне ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності. Тілесні ушкодження у вигляді закритої ЧМТ зі струсом головного мозку з вираженим цефалічним синдромом, потягли за собою розлад здоров`я більше 6 днів, однак менше 21 дня, і по цій ознаці їх слід кваліфікувати як легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я ( т. 1, а. к. п. 5-11, 13-15).

Із висновку додаткової судово-медичної експертизи № 70, проведеної 26.01.2015, убачається, що тілесні ушкодження у вигляді синців середньої третини лівого плеча по передній поверхні виникли внаслідок дії тупих твердих предметів, якими могли бути пальці рук сторонньої особи, що діяли по механізму тиснення. Тілесні ушкодження у вигляді закритої ЧМТ зі струсом головного мозку з вираженим цефалічним синдромом, вираженим антено-вегетативним синдромом могли виникнути як наслідок нанесення удару рукою, затиснутою в кулак, по обличчю, де місцем прикладання сили є синець чола справа з переходом на праву орбітальну ділянку, так і внаслідок ударяння об виступаючі частини облицювання автомобіля, де місцем прикладання сили є синець скроневої ділянки справа. Виявлені у потерпілої ОСОБА_9 тілесні ушкодження, вкладаються у час події, що мала місце 14.01.2015 (т. 1, а. к. п. 17-19).

Із висновку додаткової судово-медичної експертизи № 136, проведеної з 04.03.2015 по 10.03.2015 убачається, що можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_9 за обставин, які зафіксовані на відеозаписі з диску (речовому доказі), виключена. Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої, можна припустити, що після їх отримання, вона могла пересуватися самостійно (т. 1, а. к. п. 66, 67).

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису з диску вбачається, що твердження захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , про те, що тілесні ушкодження потерпіла ОСОБА_9 отримала внаслідок конфлікту з її матір`ю ОСОБА_19 , який мав місце того ж дня у магазині, спростовуються, оскільки, як вбачається із відеозапису, ОСОБА_19 не наносила удари потерпілій (т. 1, а. к. п. 64).

У справі відсутні які-небудь докази про те, що у потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були підстави для обмови ОСОБА_20 і на такі не вказував, як під час розгляду справи у місцевому суді, так і під час розгляду апеляційних скарг обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , а також не вказується в апеляційних скаргах. Показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , на які суд посилається у вироку в підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України кримінального правопорушення, колегія суддів вважає логічними, послідовними, такими, що не містять суперечностей, і такими, що відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, надавши їм перевагу та визнавши їх достовірними, і також приймає їх до уваги. У справі відсутні будь-які дані, які би давали підстави вважати, що свідок ОСОБА_19 зацікавлена у результатах розгляду справи, на ці дані не вказували як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду справи обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 .. Тому, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що покази свідка ОСОБА_15 є сумнівними, такими, що надані з метою наклепу на ОСОБА_6 , що підтверджується тим, що в момент нібито нанесення ОСОБА_6 удару по обличчю ОСОБА_9 ОСОБА_15 знаходилась у салоні автомобіля на місці пасажира, а тому не могла бачити чи наносив ОСОБА_6 удари ОСОБА_9 та чи ударялась вона потилицею об дах автомобіля, що в свою чергу свідчить про те, що вказані показання не можуть бути взяті до уваги як належний та допустимий доказ, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не підтверджені будь-якими доказами, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи й спрямовані виключно на ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він не наносив ударів потерпілій, спростовуються вищенаведеними доказами у їх сукупності; обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, - і також відхиляє їх з наведених вище мотивів.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що дії ОСОБА_6 не свідчать про грубе порушення ним громадського порядку, колегія суддів відхиляє як такі, що також не підтверджені будь-якими доказами й спростовані наявними в матеріалах кримінального провадження та вищенаведеними доказами.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_6 , використавши нікчемний привід демонстрацію йому потерпілою непристойного жесту пальцем руки, діяв саме з хуліганських мотивів, а саме, перебуваючи в публічному місці, діючи з особливою зухвалістю, завдав потерпілій удар рукою по обличчю в присутності інших громадян, які робили йому зауваження із приводу його злочинної поведінки.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України кримінального правопорушення, грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство).

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 296 КК України кваліфіковані правильно.

При оцінці доводів апеляційних скарг та прийнятті судового рішення, колегія суддів також вважає, що як органом досудового слідства при збиранні доказів, так і судом першої інстанції при їх дослідженні та оцінці, були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази зібрані з дотриманням вимог ст. ст. 87, 99 КПК України й істотних порушень прав та свобод ОСОБА_6 при їх збиранні апеляційним судом не встановлено. Тому, доводи апеляційних скарг про те, що: заява потерпілої ОСОБА_10 про злочин (т.2, а. к. п.106, абз.3) не відповідає вимогам ст. 214 КПК України, оскільки в такій відсутній підпис заявника про те, що вона попереджена про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, що свідчить про те, що вказана заява не є належним документом, і що в свою чергу викликає сумніви про законність внесення відомостей до ЄРДР; у медичних висновках є розбіжності; не дотримано процедури обстеження й лікування потерпілої, що піддає сумніву достовірність доказової сили медичних висновків, - колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про неналежність чи недопустимість доказів у кримінальному провадженні.

Як такі, що не знайшли свого підтвердження, не ґрунтуються на фактичних обставинах кримінального провадження й не підтверджені будь-якими доказами, - апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційних скарг про невідповідність обвинувального акту щодо ОСОБА_6 вимогам КПК України та про упередженість суду першої інстанції (головуючого судді ОСОБА_11 ). Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд враховує те, що в обвинувальному акті містяться всі необхідні дані, які передбачені ст. 291 КПК України, а жодних достовірних доказів про можливу упередженість судді ОСОБА_11 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 стороною захисту не надано. При цьому, апеляційний суд враховує і те, що обґрунтована відмова суду в задоволенні заявлених сторонами кримінального провадження тих чи інших клопотань у ході судового розгляду не свідчить про упередженість суду. Між тим, з апеляційних скарг сторони захисту не вбачається, які саме клопотання сторони обвинувачення були задоволені, й які клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були відхилені, - не вказується на підстави задоволення або відхилення клопотань.

Твердження апелянтів про те, що з висновків судово-медичних експертиз не зрозуміло скільки тілесних ушкоджень було нанесено потерпілій, про розбіжність у медичних висновках, про недотримання процедури обстеження та лікування потерпілої, колегія суддів також відхиляє. При оцінці цих доводів ураховує те, що апелянти не вказують на те, у чому саме полягає неповнота та поверховість при проведенні експертних досліджень, що апелянтами не оспорюються висновки зроблені за результатами проведення експертних досліджень, не вказується на те у чому саме полягають розбіжності в експертних дослідженнях, а також не вказується на наявність будь-яких даних про те, що при проведенні експертних досліджень судово-медичні експерти були необ`єктивні чи упереджені або зацікавлені у результатах розгляду справи.

Адвокат ОСОБА_7 також не вказує на те у чому саме полягають розбіжності у матеріалах досудового розслідування, неналежне та халатне оформлення матеріалів досудового розслідування та обвинувального акту (первісного та поданого у порядку ст.. 338 КПК України), тому з урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги у цій частині відхиляються.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, призначаючи покарання, суд не врахував положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання», зокрема щодо виконання вимог ст.65 КК України, - колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 статті 65 КК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні за ч. 1 ст. 296 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 покарання вимоги вказаних вище статей кримінального кодексу були дотримані, що при призначенні покарання за цією нормою матеріального права судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні за ч. 1 ст. 296 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 покарання враховані ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини, за яких його скоєно, дані про його особу та обставини, що обтяжують, і пом`якшують покарання. У тому числі, судом враховано те, що кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до злочинів невеликої тяжкості; дані про особу обвинуваченого раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, вину в учиненому злочині не визнав, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_6 вину в скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України кримінального правопорушення не визнав, не каявся.

Тому, висновки суду першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає належним чином обґрунтованими та вмотивованими, а призначене покарання таким, що є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим.

Крім того, обґрунтованими й належним чином умотивованими колегія суддів вважає і висновки суду першої інстанції при вирішенні цивільного позову.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухваленого щодо ОСОБА_6 вироку відсутні, у зв`язку з чим, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Разом із тим, ч. 5 ст. 74 КК України передбачено, що особа може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, який відповідно до ст. 12 цього Кодексу є злочином невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді штрафу, арешту, або обмеження волі.

При цьому, з матеріалів кримінального провадження убачається, що вчинення ОСОБА_6 злочину мало місце 14.01.2015, що в свою чергу свідчить про те, що на момент набрання вироком щодо ОСОБА_6 законної сили 29.05.2019 (дата винесення апеляційним судом даної ухвали) сплив передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строк.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що строк давності у кримінальному провадженні не переривався.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного йому покарання у зв`язку з закінченням передбачених ст. 49 КК України строків давності.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги, які подали обвинувачений ОСОБА_6 та його захисники адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2017 року щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 296 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку з закінченням передбачених ст. 49 цього Кодексу строків давності.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: