ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/817/19 Справа № 206/3638/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши 17 травня 2019 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0001549 від 25 листопада 2017 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпропетровська, громадянин України, має неповну середню освіту, не працює, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 05.10.2016 Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст.186, КК України до 6 років позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднє ув`язнення у строк покарання з 05.01.16 р. - 05.10.16 р. За ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.02.2017 вирок 01.05.2016 змінено в частині призначеного покарання,визначено покарання за ч. 2 ст. 186 КК України, 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднє ув`язнення у строк покарання з 05.01.16 р. - 05.10.16 р.
- 20.10.2017 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська не відбуту частину покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська на підставі ст. 82 КК України замінено більш м`якою мірою покарання- 2 роки 23 дні обмеженням волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 390 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у вигляді 1 року позбавленні волі.

Обвинувачений вважає, що вирок суду є надмірно суворим та зазначає, що при наявних пом`якшуючих обставинах, покарання призначене судом необґрунтовано, оскільки судом не було враховано, що він вину визнав повністю та щиро розкаявся в скоєному злочині.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України та призначено покарання у вигляді 2 (двох ) років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 71,72 КК України до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2016 року, визначено ОСОБА_7 остаточну міру покарання за сукупністю вироків у вигляді 2 (двох) років і 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом визначено з 01.06.2018 року, зарахувавши попереднє ув`язнення у строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_7 , витрати на користь Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України за проведення експертизи 29/1.1/842 від 26.12.2017 року у розмірі 1581,92 гривень (т.2 а.п. 66).
За обставин, встановлених судом та детально викладених у мотивувальній частині вироку суду, ОСОБА_7 24.11.2017, приблизно о 17:00 годин, перебуваючи поблизу механічного цеху №2 Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)», за адресою: м. Дніпро, вул. Бехтєрєва, 5, де у нього раптово виник злочинний умисел направлений на самовільне залишення місць обмеження волі. Після чого, у той же час, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на самовільне залишення місця обмеження волі, будучі особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі, діючи умисно, в порушення вимог п.3 Розділу 3 "Основні права та обов`язки засуджених в установах виконання покарань" та п.1 Розділу 29 "Особливості тримання засуджених у виправних центрах" Наказу № 2186/5 від 29.12.2014 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», зі змістом яких він ознайомлений особисто, з метою ухилення від призначеного судом покарання у виді обмеження волі, без відповідного дозволу адміністрації, переліз через паркан який знаходився біля механічного цеху №2 Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» та покинув територію Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)», чим вчинив самовільне (тобто без дозволу адміністрації) залишення межі місця відбування покарання для засуджених та зник у невідомому напрямку.
24.11.2017, приблизно о 19:30 годин працівниками Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)»,під час проведення вечірньої перевірки відділення КДіР виявлено відсутність ОСОБА_7
11.12.2017, приблизно о 16:30 год. співробітниками Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» в ході проведення розшукових заходів за адресою: АДРЕСА_2 , був затриманий ОСОБА_7 та доставлений до Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)».
Таким чином, ОСОБА_7 , будучи попередженим під розписку про кримінальну відповідальність та порушуючи п.3 Розділу 3 "Основні права та обов`язки засуджених в установах виконання покарань" та п.1 Розділу 29 "Особливості тримання засуджених у виправних центрах" Наказу № 2186/5 від 29.12.2014 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», без належного дозволу адміністрації, самовільно залишив межі зазначеної установи, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Бехєерєва, 5, тобто місце обмеження волі.
Дії ОСОБА_7 , які виразились у самовільному залишенні місця обмеження волі, вчинені особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі, кваліфіковано судом за ч. 1 ст. 390 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого, захисника ОСОБА_8 ,які просили задовольнити апеляційну скаргу, змінити вирок суду та обрати обвинуваченому ОСОБА_7 мінімальне покарання, визначене санкцією ст.390 ч.1 КК України; прокурора, який вважав, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 390 КК України, доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються, а тому відповідно до вимог ст. ст. 394,404 КПК України вирок суду у цій частині колегією суддів не переглядається.

Згідно ст.409 ч.2 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив у відповідності до ст. 12 КК України злочини середньої тяжкості, за місцем відбування покарання характеризується посередньо.
Колегія суддів, аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому не було достатньою мірою враховано обставини, з яких обвинувачений ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, а також наявність декількох обставин, які належить вважати такими, що пом`якшують його покарання - повного визнання вини та щирого каяття у вчиненому.
На думку колегії суддів, вищезазначені обставини та відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 у сукупності дають достатні підстави для висновку про те, що обвинуваченому може бути призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.390 КК України у виді одного року позбавлення волі.
При вирішенні питання при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК Україн, колегія суддів враховує вимоги ст.71 КК України ,відповідно до яких, якщо засуджений після постановленя вироку,але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання,призначеного за новим вироком,повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до вимог ч.4 ст.71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання,призначеного за новий злочин, а також від не відбутої частини покарання за попереднім вироком/
Не відбутою частиною покарання слід вважати: а) покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (ст. 75 ,79); б) частину покарання,від якого особу звільнено умовно-достроково (ст. 81); в) не відбуту частину більш м`якого покарання,призначеного судом особі в порядку заміни не відбутої частини покарання більш м`яким (ст.82).
З матеріалів кримінального провадження вбачається ,що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2017 року не відбуту частину покарання,призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська на підставі ст. 82 КК України замінено більш м`якою мірою покарання- 2 роками 23 днями обмеженням волі.
Таким чином, не відбута частина покарання, призначеного ОСОБА_7 вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05.10.2016 року складає 2 роки 23 дня обмеження волі.
Колегія суддів вважає можливим з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, пом`якшуючих покарання обставин обрати обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`яке покарання, ніж було призначене судом першої інстанції, однак за своїм розміром більшого ніж не відбута частина покарання, призначеного за вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05.10.2016 року.
Виходячи з наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині призначеного покарання.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України, змінити в частині призначеного покарання.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 390 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати не відбуту частину покарання, призначеного вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2016 року та вважати остаточно призначеним покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік один місяць.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той саме строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4