ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/923/19 Справа № 202/3966/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

третьої особи, щодо майна якої

вирішується питання про арешт ОСОБА_7 ,

представника третьої особи, щодо майна якої

вирішується питання про арешт ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 як третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001609,
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 рокузадоволено клопотання слідчого з ОВС третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, та накладено арешт на автомобіль марки Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_7 , шляхом позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування.
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя послався на те, що автомобіль марки Renault Trafic, який належить ОСОБА_7 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001609 від 12.06.2019 року і може бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому з метою збереження речового доказу, необхідно накласти арешт на вказаний автомобіль.
Не погоджуючись з цим рішенням слідчого судді, представник особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді як незаконну і немотивовану, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна та зобов`язати його повернути вказане майно власнику.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вказана ухвала винесена з порушенням правил підсудності, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001609 проводиться слідчим третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Дніпропетровській області, отже зазначений орган розташований за адресою: вул. Сімферопольська,17-А, м.Дніпро, тобто розташований в межах територіальною юрисдикції Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, а ухвалу про арешт майна у цьому кримінальному провадженні винесено слідчим суддею Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з порушенням правил підсудності.
Посилається на те, що слідчим суддею порушено пряму вимогу закону, визначену ч.ч.1 і 2 ст. 172 КПК України та умисно позбавлено власника майна можливості захистити свої порушені права, чим порушено принцип змагальності та право на захист, оскільки власник майна про розгляд клопотання повідомлений не був.
Вказує на те, що єдиною підставою для прийняття такого судового рішення, що міститься в мотивувальній частині ухвали є винесення слідчим постанови про визнання вказаного автомобіля речовим доказом, без жодного обгрунтування, під які саме критерії, визначені ч. 1 ст. 98 КПК України підпадає вказане майно.
Крім того, після проведення обшуку автомобіля та фіксації вилучення з нього підакцизних товарів, автомобіль сам по собі не може бути використаний в доказуванні та містити на собі сліди кримінального правопорушення, оскільки всі необхідні для доказування обставини після проведення обшуку можуть міститись лише в протоколі проведення такої слідчої дії та у предметах, вилучених під час обшуку.
Також з матеріалів кримінального провадження та змісту ухвали встановлено, що власник автомобіля ОСОБА_7 вказаним автомобілем на момент його тимчасового вилучення не керував.
Вважає, що клопотання слідчого не містило обгрунтування необхідності арешту автомобіля, оскільки всі необхідні докази у цьому кримінальному провадженні можна отримати шляхом проведення обшуку вказаного автомобіля, а сам по собі автомобіль жодного доказового значення не має, слідчий суддя зобов`язаний був повернути клопотання прокурору у відповідності до ч. 3 ст. 171 КПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_7 та його представника - адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 132 КПК України, клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого загального суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.
Твердження представника про те, що ухвалу про арешт майна у цьому кримінальному провадженні винесено слідчим суддею Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з порушенням правил підсудності, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001609 проводиться слідчим третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Дніпропетровській області, який розташований за адресою: вул. Сімферопольська,17-А, м.Дніпро, що відноситься юрисдикції Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки судом апеляційної інстанції було з`ясовано, що вказаний представником відділ ГУ ДФС закріплений за Лівобережною ДПІ Лівобережного управління Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, яка розташована на території Індустріального району м. Дніпра, а саме за адресою: м. Дніпро, пр. Слобожанський, 95-а, а тому клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001609 підсудне Індустріальному районному суду м. Дніпропетровська.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Так, апеляційним переглядом встановлено, що 12.06.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001609було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України, з тих обставин, що 12.06.2019 року водій автомобіля марки Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 здійснював незаконне транспортування по території м. Нікополь, з метою подальшого збуту незаконно виготовлених підакцизних товарів.
13.06.2019 року вказаний автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001609.
13.06.2019року слідчий з ОВС третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області ОСОБА_10 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_7 .

Твердження представника про те, що вилучений автомобіль не відповідає вимогам ст.98 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що арештоване слідчим суддею майно має суттєве значення для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального правопорушення.
З урахуванням наведеного, щодо майна, на яке рішенням слідчого судді було накладено арешт, є підстави обґрунтовано вважати, що воно відповідає вимогам ст. 98 КПК України щодо речового доказу, та відповідно до ч.1 ст.170 КПК України існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, отже, арешт на зазначене майно був накладений з дотриманням вимог закону, а тому доводи апеляційної скарги з цих підстав є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 вказаним автомобілем, на момент його вилучення, не керував, є безпідставними, оскільки відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Посилання на те, що слідчим суддею не обгрунтовано арешт автомобіля, колегія суддів вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки з ухвали слідчого судді вбачається, що арешт на автомобіль марки Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 накладено з тих підстав, що цей транспортний засіб визнано речовим доказом і він може бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Так, арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, який також є предметом по даному кримінальному провадженню за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкта, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.
Між тим, відповідно до п.4 ч.5 ст.173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.
Однак, слідчий суддя накладаючи арешт на автомобіль марки Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вказаних вимог закону не дотримався, оскільки не мотивував заборону користування майном, адже вимоги клопотання цього не містять, що є підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Колегія суддів дійшла висновку, що в цьому випадку є необхідність в накладенні арешту на вказаний транспортний засіб, який належить ОСОБА_7 , шляхом заборони його розпорядження, оскільки вказаний транспортний засіб є речовим доказом у цьому кримінальному провадженні.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає за необхідне вимоги апеляційної скарги представника задовольнити частково, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу про часткове задоволення клопотання слідчого про арешт майна.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 як третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001609 скасувати.

Прийняти нову ухвалу, якою клопотання слідчого з ОВС третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001609 - задовольнити частково.
Накласти арешт шляхом заборони розпорядження на автомобіль марки Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_7 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4