Справа № 738/1946/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/651/19
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 січня 2018 року за № 0000026 за апеляційною скаргою прокурора Менської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, громадянина України, українця, розлученого, ФОП, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, має на утриманні малолітню дитину 2008 року народження,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі .

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування визначеного судом покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку 1 року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Цивільний позов Менської місцевої прокуратури Чернігівської області в інтересах Комунального лікувально-профілактичного закладу Чернігівська обласна лікарня Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в сумі 21 647 грн. 66 коп. залишено без розгляду.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави 5 148 грн. за проведення судових експертиз.

Питання про долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 18 січня 2018 року, близько 12 год. 48 хв., будучи водієм, в світлу пору доби, керуючи власним вантажним автомобілем марки ГАЗ-3302, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Р-12 сполученням Чернігів-Мена-Сосниця-Грем`яч, в напрямку м. Чернігів, поблизу будинку 3 по вул. Гагаріна в смт. Березна Менського району Чернігівської області в порушення вимог п.2.3(б), п.10.1,11.2,11.3,12.1,12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, не був уважним та не слідкував за дорожньою обстановкою та її змінами, відповідно не реагував на них, не рухався якнайближче до правого краю проїжджої частини, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, не вибрав безпечної швидкості руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди внаслідок чого виїхав за межі проїжджої частини, де здійснив наїзд на пішохода потерпілого ОСОБА_10 .

Внаслідок даної пригоди пішохід потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому лівої великогомілкової кістки в нижній третині та лівої малогомілкової кістки на межі нижньої та середньої третини, що супроводжується ранами по зовнішньо-медіальній поверхні лівої гомілки з видимим кістковим дефектом та раною середньої третини в середній третині по зовнішньо медіальній поверхні, що згідно висновку судово-медичного експерта № 77 від 02.08.2018 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний вирок суду відносно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на 3 роки. У разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що судом при постановленні вироку не було дотримано вимог ст. 65 КК України, недостатньо враховано ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 , а саме, порушення засудженим правил дорожнього руху стало наслідком тяжких тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, від яких він не одужав і до цього часу. Також не враховано думку потерпілого про призначення обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі. Зазначає, що судом не в повній мірі враховано тяжкість злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину. На думку прокурора, такі обставини дають підстави для застосування судом додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом. Наголошує, що судом взагалі не вмотивовано питання про доцільність застосування до винуватого додаткового покарання, а саме, позбавлення права керувати транспортними засобами. Зауважує, що суд також неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, адже на ОСОБА_8 судом покладено обов`язок лише повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, що не відповідає змісту п.2 ч. 1 ст. 76 КК України в редакції Закону України № 1492-VIII від 07.09.2016 року.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_8 просить залишити її без задоволення, а вирок Менського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року без змін.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду матеріалів провадження судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які ретельно досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку, ніким із учасників судового провадження вони не оспорюються, тому в цій частині вирок не перевіряється.

Кваліфікація злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України є правильною і також не оскаржується.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винуватого, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, часткове відшкодування потерпілому ОСОБА_10 шкоди в сумі 10000 грн., 1500 грн., відшкодування до завершення розгляду справи Чернігівській обласній лікарні витрат на стаціонарне лікування потерпілого в сумі 21647 грн. 66 коп. за позовом прокурора, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку потерпілого, який просив ізолювати обвинуваченого від суспільства, врахував, що злочин скоєно особою, яка раніше не притягалась до кримінальної відповідальності, зміст соціально-психологічної характеристики в досудовій доповіді, зокрема, низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та низький рівень ризику небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, позитивні характеристики на обвинуваченого з місця попередньої роботи та місця мешкання, відсутність відомостей щодо притягнення його до адміністративної відповідальності й те, що на утриманні знаходиться малолітня дитина, яка перебуває на диспансерному обліку з приводу хвороби, обвинувачений мешкає з батьками похилого віку, які мають низку захворювань і яким він надає матеріальну допомогу.

Обвинувачений є самозайнятою особою підприємцем, займається вантажними перевезеннями і від наявності в нього права на керування транспортними засобами фактично залежить матеріальний стан його родини, а також можливість відшкодування шкоди потерпілому. З урахуванням відношення обвинуваченого до скоєного злочину, повного визнання ним вини, часткового відшкодування шкоди, заподіяної злочином і готовністю відшкодовувати її в подальшому, колегія суддів вважає недоцільним призначати додаткове покарання у виді позбавлення права на керування транспортними засобами, яке в даному випадку є альтернативним додатковим покаранням.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування вимог ст. 76 КК України, то вони також заслуговують на увагу.

Згідно ч.4 ст. 374 КПК України в разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, відповідно до ст.ст. 75-79, 104 КК України у резолютивній частині вироку, серед іншого, зазначаються тривалість іспитового строку та обов`язки покладені на засудженого.

Частиною 1 статті 76 КК України в редакції Закону від 07.09.2016 року визначено обов`язки, які суд покладає на особу в разі звільнення її від відбування покарання з випробуванням, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Норма ч. 1 ст. 76 КК України має імперативну силу у випадку звільнення особи від відбування покарання з випробуванням щодо покладення обов`язків, вказаних у п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Зменшення обсягу таких обов`язків судом і призначення лише одного з передбачених у ч. 1 ст. 76 КК України чи не призначення жодного не належить до повноважень суду, отже є неправильним застосуванням матеріального закону.

Однак судом першої інстанції, всупереч нормам ч. 1 ст. 76 КК України, при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на ОСОБА_8 покладено обов`язки не в повному обсязі, передбачені п.1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Зокрема, в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_8 не покладено обов`язок повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця роботи або навчання, а лише повідомляти про зміну місця проживання, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, незастосуванням закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зважаючи на те, що в даному випадку на обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно покласти обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, що погіршує його становище, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції в частині застосування вимог ст. 76 КК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині свого вироку.

За вказаних обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Менської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2019 року щодо ОСОБА_8 в частині застосування ст. 76 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4