Провадження №11-кп/801/1217/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та самого засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутого покарання більш м`яким,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 відбув більше 25 років ув`язнення і вважає, що подальше його тримання під вартою порушує статтю 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.
Крім того, посилався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України № 2», зокрема на те, що Суд встановив, що існуючий в Україні режим для довічного ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації. Зауважив, що практика Європейського суду з прав людини та Конвенція є джерелами міжнародного права. При цьому, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. У зв`язку з цим вважає, що відповідно до статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не застосував закон, який підлягав застосуванню (Конституція, конвенція та рішення ЄСПЛ), а також застосував закон, який не підлягав застосуванню (КК України), оскільки він перечить нормам Конституції та міжнародного договору, які мали вищу юридичну силу. Національний Суд не може відмовити в задоволенні клопотання, яке грунтується на Конвенції та практиці ЄСПЛ, посилаючись на норми у законах України. А тому ст.28 Конституції України та ст.3 Конвенції мають бути застосовані у даній справі, не дивлячись на відсутність у кримінальному кодексі України механізму зміни довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання. Цим самим не тільки був порушений міжнародний договір, а й було порушено право його підзахисного, передбачене ст.28 Конституції України. Суд мав всі передумови для зміни ОСОБА_7 невідбутого покарання більш м`яким.
В своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить замінити невідбуту частину його покарання більш м`яким або звільнити від відбування покарання, так як відбув більше 25 років. Просив взяти до уваги, що з 10.09.2019 року рішення по справі Пєтухов проти України №2 набрало чинності і у суду немає змоги не виконувати рішення ЄСПЛ.
Доводи зазначені засудженим в апеляційній скарзі повністю відповідають доводам апеляційної скарги його захисника.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_8 свої апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на викладені в них доводи.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційних скарг, посилаючись на їх безпідставність, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.
Мотиви суду

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
З матеріалів судового провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року за ч.2 ст.206, ч.4 ст.19, ч.3 ст.117, ч.4 ст.19, ч.2 ст.118, ч.4 ст.19, ч.2 ст.206, ст.208, ч.1 ст.108, ч.4 ст.19, пунктами «е», «ж» ст.93 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. ст. 42 Кримінального кодексу України до покарання у виді смертної кари - розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 25.03.1997 р. вирок Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання залишено без змін.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 18.08.2000 року покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутого покарання більш м`яким відмовлено.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".
Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п. 11 ч. 1 ст. 51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п. 12 ч. 1 ст. 51 КК України) є різними видами покарань.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого.
Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена статтею 82 Кримінального кодексу України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Проте, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.
Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.
Судом першої інстанції роз`яснено засудженому ОСОБА_7 , що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи позиції Європейського Суду з прав людини, викладені у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року суд першої інстанції вірно зазначив, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення, тому на даний час відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянтів в апеляційних скаргах про неврахування судом при розгляді клопотання засудженого вимог ст. 3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних ними рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України щодо можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі, як такі, що не передбачені законодавством України у сфері кримінальної юстиції.
Апелянти не навели конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів засудженого, а обмежилися перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи апелянтів про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли, у зв`язку з чим, вказані апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та самого засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року, якою в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутого покарання більш м`яким відмовлено - залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді/підпис/

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Згідно з оригіналом.
Суддя: ОСОБА_2