Провадження № 11-кп/824/2457/2019 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України
У Х В А Л А
іменем України

20 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря: ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в режимі відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу обвинуваченого на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19.09.2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою по 17.11.2019 року,

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0013877 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України.

Прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 було заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.09.2019 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою по 17.11.2019 року.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не встановлені. Крім того, судом було враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя, що призвело до загибелі людини, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тому застосування більш м`яких запобіжних заходів може не забезпечити його належної процесуальної поведінки. Суд також виходив з того, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення має високий ступінь суспільної небезпеки, врахувавши практику Європейського суду з прав людини, що своїм рішенням суд повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу від 19.09.2019 року. Вимоги обґрунтовує тим, що рішення суду винесене з порушенням вимог ст. ст. 176, 177, 178, 183, 184, 193, 194, 196 КПК України.

До початку судового розгляду обвинувачений змінив апеляційні вимоги та просив рішення суду першої інстанції змінити, обравши щодо нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу зі змінами та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Рішенням Конституційного суду України № 4-р/2019 року від 13.06.2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_10 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що в клопотанні про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно зазначатися про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Так, при обранні та подальшому продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою було враховано ризики того, що, враховуючи покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим, він може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, які залишилися недопитаними під час судового розгляду.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом першої інстанції було враховано, що заявлені ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не зменшилися і не зникли, а також вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, та встановлені фактичні дані об`єктивно вказують на те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Що стосується наявності обґрунтованої підозри та вагомих доказів про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість пов`язати підозрюваного ОСОБА_7 із вчиненням кримінального правопорушення (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України та забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого, тому у колегії суддів відсутні підстави для задоволення його апеляційної скарги.

Крім того слід зазначити, що строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , визначений ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.09.2019 року, закінчився 17.11.2019 року та був продовжений 11.11.2019 року до 09.01.2020 року.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого зі змінами залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19.09.2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою по 17.11.2019 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І:

_________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_11 ОСОБА_4