КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

02 грудня2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0001674 за апеляційною скаргою прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. В. Солтанівка, Васильківського району Київської області, раніше неодноразово судимого, останній раз 06.03.2018 року вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 71 цього Кодексу, до позбавлення волі строком на 4 роки, який змінено ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.06.2018 року, якою покарання помякшено до 2 років позбавлення волі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11
та обвинуваченого ОСОБА_7 , який брав участь в апеляційному розгляді в режимі відеоконференцзвязку з ДУ «Черкаський слідчий ізолятор»,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Цим же вироком судом вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, згідно обвинувального акту, у 2014 році, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, обвинувачений ОСОБА_7 , не пройшовши встановленої процедури отримання відповідного дозволу, передбаченої Положеннями «Про дозвільну систему» (затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 року) та Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів» (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 вересня 1998 року), тобто, не маючи права на придбання боєприпасів, перебуваючи у гаражному приміщенні будинку АДРЕСА_3 , який раніше належав його бабці, на стелажі, виявив картонну коробку з патронами його діда в кількості 85 штук, що відносяться до боєприпасів до нарізної вогнепальної зброї, які є спортивно-мисливськими патронами кільцевого спалаху, пістолетного типу калібру 5,6 мм (.22 «Short»), споряджені безоболонковими свинцевими кулями та виготовлені промисловим способом.

У вересня 2017 року, більш точної дати не встановлено, його матір продала домоволодіння за вищевказаною адресою, та, за згодою теперішніх власників, вона та члени її родини, тобто обвинувачений ОСОБА_7 , продовжували використовувати гаражне приміщення для зберігання інвентарю для городництва та картоплі.

26 вересня 2017 року приблизно о 12 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_7 приїхав до вищезазначеного гаражного приміщення, та взяв зі стелажу картонну коробку з патронами, яку, з метою зберігання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу, шляхом привласнення, поклав до кишені своєї кофти і того ж дня поїхав на маршрутці до м. Василькова Київської області, де, поряд з будинком № 43 по вул. Небесної Сотні, був зупинений працівниками Васильківського відділу поліції ГУ НП в Київській області, якими були виявлені боєприпаси.

Зазначені дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України, як незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні прокурор Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 щодо ОСОБА_7 скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком, призначивши остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, прийняти рішення щодо відшкодування процесуальних витрат та, на підставі ст. 124 КПК України, стягнути з обвинуваченого на користь держави 790 грн. 96 коп. за залучення експерта.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, прокурор у кримінальному провадженні посилається на те, що вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 щодо ОСОБА_7 є незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, як вважає апелянт, в умовах відсутності в Україні спеціального закону, який регулював би обіг зброї, в питаннях про незаконність носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), а також носіння, виготовлення, ремонт або збут холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв на думку обвинувачення, слід керуватися Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 (з наступними змінами), Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 року № 622 та іншими нормативно-правовими актами.

Таку позицію, як зазначає апелянт, розділяє і Пленум Верховного суду України у п. 2 Постанови № 3 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами».

На думку апелянта, враховуючи те, що об`єктом злочину, передбаченого ст. 263 КК України є громадська безпека в частині убезпечення від порушення правил обороту вогнепальної і холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв, оскільки такі предмети при їх неконтрольованому поширенні становлять підвищену загрозу для суспільства, рішення суду у такій категорії злочинів повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Окрім цього, апелянт звертає увагу на те, що відповідно до вироку суду першої інстанції, обставини придбання, носіння та зберігання обвинуваченим ОСОБА_7 бойових припасів, в судовому засіданні доведені в повному обсязі та ґрунтуються на показаннях самого обвинуваченого, свідків, письмових доказах та висновку експерта.

У зв`язку з цим, як вважає апелянт, суперечливі висновки, на підставі яких суд дійшов до переконання про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та допущені судом першої інстанції порушення, в тому числі порушення загальних засад кримінального провадження, ставлять під сумнів законність прийнятого рішення та свідчать про наявність підстав, передбачених ст.ст. 409, 420 КПК України для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню лише частково, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою, крім іншого повинні бути зазначені підстави для виправдання обвинуваченого з наведенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Між тим, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався, оскільки його висновки, наведені в оскаржуваному вироку, є не тільки суперечливими, а й такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що дослівно: «…кримінальна відповідальність за ст. 263 КК України настає за вчинення злочину із бойовими припасами без передбаченого, саме, законом дозволу, і диспозиція вказаної статті є бланкетною, оскільки відсилає до спеціального закону, який мав би регулювати відповідні відносини у державі.
Станом на час розгляду цього кримінального провадження закон, який би регулював відносини у сфері поводження з бойовими припасами, в Україні відсутній.
З огляду на наведене, відсутність закону, яким передбачається отримання дозволу на поводження із об`єктами, визначеними диспозицією ст. 263 КК України, унеможливлює притягнення особи до кримінальної відповідальності, у зв`язку з відсутністю кримінальної карності діяння.».
Крім того, у вироку суду першої інстанції зазначено про те, що слідчий та прокурор не зазначили в обвинувальному акті, на підставі якого Закону України обвинувачений мав отримати дозвіл для придбання, зберігання та носіння бойових припасів.

Також, суд першої інстанції послався на те, що у постанові Верховного Суду України № 5-49к13 від 03.03.2014 року зроблено висновок, що відсутність певного законодавства виключає можливість покарання за його порушення, оскільки не може бути покарання за порушення неіснуючого порядку.

Проте, наявність підзаконних актів Кабінету міністрів України та Міністерства внутрішніх справ України, зокрема, постанови КМ України № 576 від 12.10.1992 року та наказу МВС України № 622 від 21.08.1998 року про затвердження відповідних Положення та Інструкції, на думку суду першої інстанції, не може свідчити про існування Закону України, яким передбачено порядок придбання, зберігання та носіння бойових припасів як такого.

Разом з тим, незважаючи на наведені у вироку мотиви, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів не може з ними погодитися з огляду на таке.

По-перше, зазначивши у вироку про те, що обставини придбання, носіння та зберігання обвинуваченим ОСОБА_7 бойових припасів у судовому засіданні доведені в повному обсязі та ґрунтуються на показаннях самого обвинуваченого, свідків, письмових доказах та висновку експерта, суд першої інстанції не навів жодних мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення та дійшов висновку про відсутність законодавства, яким передбачено порядок придбання, зберігання та носіння бойових припасів.

По-друге, обґрунтовано зазначаючи про те, що, у відповідності з положеннями ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, суд першої інстанції проігнорував сталу судову практику Верховного Суду з приводу застосування ст. 263 КК України, відповідно до якої вказана норма є субсидіарною і для розуміння незаконності поводження зі зброєю чи бойовими припасами, вимагає аналізу відповідного закону.

При цьому поняття «закон», яке використав законодавець, як вважає Верховний Суд, має розширене тлумачення і включає в себе законодавство у цілому, в тому числі нормативні акти, що регулюють відповідні правовідносини, порушення яких утворює обєктивну сторону складу злочину, передбаченого ст. 263 КК України, і саме такий правовий висновок міститься зокрема в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі № 127/27182/15-к (провадження № 51-3305км18).
У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано, без зазначення підстав для ухвалення такого рішення, передбачених ч. 1 ст. 373 КПК України, не може бути визнане законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, є зокрема: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора та повторно дослідивши, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони обвинувачення, обставини, встановлені під час кримінального провадження в суді першої інстанції, з урахуванням відсутності у вироку будь-якої оцінки доказів, які були досліджені під час судового розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження через помилкове тлумачення ним диспозиції ч. 1 ст. 263 КК України та відсутність у законодавстві України, на думку суду, закону, який би регулював відносини у сфері поводження з бойовими припасами, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що встановлені під час апеляційного розгляду обставини кримінального правопорушення, не суперечать формулюванню обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 в суді першої інстанції відповідно до обвинувального акта, колегія суддів погоджується з тим, що за цих обставин дії обвинуваченого були правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України, через що суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку про виправдування ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю кримінальної карності діяння, яка, всупереч висновкам суду, прямо передбачена вказаною вище нормою закону, а тому вважає, що цей вирок підлягає скасуванню, як незаконний.

Водночас, незважаючи на наявність законних підстав для скасування необґрунтованого виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 , колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора в частині наявності підстав для ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку, з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує вирок і закриває кримінальне провадження.

Під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора на вирок суду щодо ОСОБА_7 , колегія суддів встановила, що кримінальне провадження № 0001674 від 27.09.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України підлягає закриттю з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Зокрема, як прямо передбачено ч. 3 ст. 263 КК України, особа, яка вчинила злочин, передбачений частинами першою або другою цієї статті, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона добровільно здала органам влади зброю, бойові припаси, вибухові речовини або вибухові пристрої.

У своїх показаннях, як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, обвинувачений ОСОБА_7 , частково визнаючи свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у носінні, зберіганні та придбанні шляхом знахідки бойових припасів (спортивно-мисливських патронів кільцевого спалаху калібру 5,6 мм у кількості 85 штук) без передбаченого законом дозволу, послідовно стверджував про те, що 26 вересня 2017 року, коли його було затримано працівниками поліції, він направлявся до Васильківського ВП ГУ НП в Київський області, з метою добровільної здачі знайдених бойових припасів органам влади. При цьому, крім бойових набоїв, при ньому була також відповідна письмова заява, на яку працівники поліції не захотіли звертати ніякої уваги, так само як і на його пояснення щодо намірів добровільної здачі бойових припасів органам влади.

Вказані обставини, підтверджуються не лише показаннями самого обвинуваченого, а і його об`єктивними діями, які відображені в протоколі огляду місця події від 26 вересня 2017 року, а також письмовій заяві ОСОБА_7 , згідно з якою, останній добровільно надав дозвіл працівникам поліції на проведення свого поверхневого огляду та своїх особистих речей.

Більш того, допитані в суді апеляційної інстанції свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , у присутності яких, як понятих, у ОСОБА_7 , під час його поверхневого огляду, були виявлені та вилучені предмети схожі на патрони до вогнепальної зброї, не тільки підтвердили той факт, що 26 вересня 2017 року коли вони зустрілись і спілкувались з ОСОБА_7 , до того моменту, як до них підійшли працівники поліції, останній повідомляв їм про те, що йде до поліції з метою здати бойові патрони, які були при ньому і навіть показував їм папір, на якому була написана відповідна заява, а й той факт, що поліцейським ОСОБА_7 також повідомляв про свої наміри здати патрони до поліції та показував відповідну заяву. Пояснити чому про вказану заяву не було зазначено у протоколі огляду місця події від 26 вересня 2017 року, свідки не змогли.

Приймаючи до уваги те, що зазначені обставини свідчать про відсутність належних та допустимих доказів, які б могли спростувати твердження обвинуваченого про те, що він дійсно не тільки мав намір, а й фактично йшов до поліції з метою добровільної здачі органам влади знайдених бойових припасів, до того, як вони були у нього виявлені та в подальшому вилучені співробітниками поліції, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК України, з підстав, передбачених ч. 3 цієї статті, а саме у зв`язку з добровільною здачею бойових припасів органам влади, яка безпідставно не була прийнята до уваги уповноваженим органом влади, в особі відповідних співробітників Васильківського ВП ГУ НП в Київський області та судом під час розгляду кримінального провадження.
З урахуванням вищенаведеного, скасовуючи виправдувальний вирок, колегія суддів не вбачає законних підстав для визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та ухвалення нового вироку, як про це просить у скарзі прокурор.

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним прийняти рішення, яким вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 скасувати. Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі ч. 3 цієї статті, у зв`язку з добровільною видачею бойових припасів органам влади, а кримінальне провадження щодо нього закрити, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з його звільненням від кримінальної відповідальності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України скасувати.

На підставі ч. 3 ст. 263 КК України, звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 цього Кодексу, у зв`язку з добровільною видачею бойових припасів органам влади, а кримінальне провадження щодо нього закрити, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з його звільненням від кримінальної відповідальності.
Речові докази, а саме: 85 спортивно-мисливських патронів кільцевого спалаху, пістолетного типу калібру 5.6 мм (.22 «Short»), що споряджені безоболонковими свинцевими кулями та виготовлені промисловим способом передати до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта у розмірі 790 (сімсот дев`яносто) грн. 96 коп. покласти на рахунок держави.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/724/2019

Категорія: ч. 1 ст. 263 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_14

Доповідач - суддя ОСОБА_1