Справа № 752/4710/18
Провадження № 1-кп/752/514/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2019 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000914 від 01.02.2018 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з неповною базовою середньою освітою, РНО КПП , не працюючої, не одруженої, яка має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої за місцем реєстрації, що за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

- вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2015 року за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, до 100 годин громадських робіт,

- вироком Печерського районного суду м. Києва, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до 2 місяців 12 днів арешту, звільненої 10.03.2017 року за відбуттям строку покарання,

- вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02.08.2017 року, за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, до 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, звільненої від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченої - ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

встановив:
ОСОБА_3 намагалась повторно вчинити злочин проти власності.

Так ОСОБА_3 , маючи не зняту і не погашену судимість за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України в період іспитового строку, 31.01.2018 року о 18 годині, перебуваючи на 4 поверсі Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 Голосіївського району, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 53, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно повторно з корисливих мотивів, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу зайшла до кабінету завідувача амбулаторії, звідки таємно викрала належну ОСОБА_7 сумку червоного кольору, вартістю 800 грн., в якій знаходився гаманець, вартістю 500 грн., і парасолька, вартістю 200 грн., та інші речі, які не мали майнової цінності. Тримаючи зазначену сумку вийшла з кабінету і направилася до сходів, де була зупинена сторонніми особами, що і стало причиною того, що її злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна не був доведений до кінця з причин, що не залежали від її волі. Своїми діями ОСОБА_3 мала намір завдати матеріальних збитків ОСОБА_7 на загальну суму 1500 грн.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала в повному обсязі. Обставин його вчинення, викладених в обвинувальному акті, не заперечувала. Суду дала показання, в яких зазначила, що намагалася вчинити крадіжку з корисливих мотивів. Коли вчиняла злочин, не знала, що є вагітною. Щиро кається у вчиненому, просить не призначати їй покарання, пов`язане із позбавленням волі, оскільки вона зробила відповідні висновки, пройшла лікування він наркотичної залежності, знаходиться на замісній терапії, виховує дитину та допомагає матері, яка є інвалідом ІІІ групи.

Потерпіла ОСОБА_7 , допитана в судовому засіданні, з приводу можливого покарання висловилася, що обвинувачена повинна нести покарання за вчинений нею злочин.

На підставі ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження, дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються визнано судом недоцільним. При цьому судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_3 правильно розуміє зміст цих обставин, сумніви у добровільності її позиції - відсутні, наслідки неможливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку - роз`яснені.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, є доведеною.

Дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинений повторно.

При обранні покарання ОСОБА_3 суд враховує данні про її особу, згідно яких обвинувачена: не працює, не одружена, має на утриманні малолітню дитину, 12.09.2018р., яку виховує самостійно, а батько дитини записаний з її слів, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, але перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом «Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання наркотичних та інших психоактивних речовин» в теперішній час перебуває під клінічним наглядом на ЗПТ, має у власності квартиру. Була всиновлена особою, що підтверджується рішенням суду, яка має інвалідність ІІІ групи.

Згідно досудової доповіді, виконаної 05.09.2019р. інспектором Голосіївського районного відділу філії державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київської області ОСОБА_8 на виконання ухвали суду, ОСОБА_3 є такою, що за місцем проживання характеризується позитивно, належними чином виконує свої батьківські обов`язки щодо малолітньої дитини, веде здоровий спосіб життя та перебуває під клінічним наглядом на ЗПТ, має низький рівень кримінальної зараженості та бажання і продовжувати путь виправлення. Між тим, ризик повторного кримінального правопорушення оцінений як високий, а ризик небезпеки для оточуючих - як середній. Висновками органу пробації ОСОБА_3 визнана такою, що її виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі, та не становить високої небезпеки для суспільства.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. 66 КК України, суд визнає її щире каяття у вчиненому.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 відповідно до вимогс ст. 67 КК України, суд визнає рецидив злочину.

Вчинений ОСОБА_3 злочину є злочином середньої тяжкості, відповідно до вимог ч.3 ст. 12 КК України.

Враховуючи вищевикладене, а також висновки досудової доповіді, відсутність тяжких наслідків від вчиненого обвинуваченою злочину, в тому числі і матеріальної шкоди, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також таких, що його обтяжують, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання в межах санкції ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі волі з врахуванням положень ч.3 ст. 68 КК України та ч.3 ст.61 КК України. Інші види покарання, передбачені у санкції зазначеної норми в вигляді арешту або обмеження волі, не можуть бути застосовані до обвинуваченої, оскільки остання має малолітню дитину.

Клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення ОСОБА_3 на підставі положень ст.79 КК України від відбування покарання із встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків, як особи, яка має дитину віком до 7 років, не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.79 КК УКраїни у разі призначення покарання у вигляді обмеження волі або позбавлення волі, зокрема, жінкам, які мають дітей віком до 7 та засуджені до позбавлення волі на строк не більш як 5 років за злочин, який не є тяжким або особливо тяжким, суд може звільнити таких засуджених від відбування покарання з встановленням іспитового строку в межах строку, на який згідно із законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.

Зазначене звільнення є спеціальним видом звільнення від відбування покарання з випробуванням, і допустимість його застосування зокрема до жінок, які мають дітей віком до 7 років, визнається обов`язковою умовою такого звільнення.

Разом з тим наявність передбачених у законі умов для звільнення таких жінок від відбування покарання не означає, що суд зобов`язаний прийняти рішення про їх звільнення. Застосування цього виду звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Тому, вирішуючи питання щодо можливості звільнення ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд виходить з наступного.

Згідно роз`яснень, що містяться у абз. 4 п. 10 Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., виходячи з положень ст. 75 КК України, а також зі змісту ч.3 ст.71 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 вчинила новий злочин, в період іспитового строку, призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02.08.2017 року, позицію потерпілої щодо призначеного покарання, навіть за наявності її позитивної характеристики, яка свідчить про зниження ступіню її небезпечності для суспільства, суд не вбачає підстав для її звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, при застосуванні правил ст.71 КК України, суд враховує, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати, крім іншого, покарання від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК України).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що перевиховання обвинуваченої неможливе без ізоляції від суспільства. Також у відповідності до вимог ст. 71 КК України суд вважає за необхідне приєднати до покарання призначеного даним вироком ОСОБА_3 , частину невідбутого покарання призначеного вироком Голосіївського районного суду від 02.08.2017 року.

Крім того, під розгляду даного кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_3 зазначила, що має малолітню дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виховує дитину одна, відомості про батька внесені до актового запису про народження з її слів.

З даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 2 від 14.09.2018 р. встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України.

Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_3 даним вироком засуджується до покарання у виді позбавлення волі, і її малолітня дочка після звернення вироку до виконання може залишити без нагляду, суд вважає необхідним одночасно з постановленням вироку вирішити питання про вжиття заходів щодо влаштування або встановлення опіки над малолітньою дочкою ОСОБА_3 .

Клопотань про обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу сторона обвинувачення не заявляла. Судових витрат по справі немає. Речові докази, що знаходяться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_7 , залишити власнику.

Керуючись ст.ст. 370, 371, ч.2 ст.373, ст. ст.374,376 КПК України, -

ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винуватою у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, і призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02.08.2017 року, остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 1 (один) місяць позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

До вступу вироку у законну силу запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирати.

Речові докази: жіночу сумку червоного кольору, вартістю 800 грн., гаманець, вартістю 500 грн., парасольку, вартістю 200 грн., інші речі, які не мають майнової цінності, що знаходяться на зберіганні у ОСОБА_7 , - залишити власнику.

Повідомити Службу у справах дітей і сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації (03150, м.Київ, вул. Велика Васильківська, 58) про залишення без нагляду малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для вжиття заходів щодо її влаштування або встановлення над нею опіки чи піклування.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом 30 днів з моменту його проголошення, з урахуванням особливостей оскарження, визначених ч.1 ст.394 КПК України.

На виконання вимог ч.3 ст.376 КПК України роз`яснити обвинуваченій право подати клопотання про помилування.

Відповідно до ч.ч.3, 6 ст.376 КПК України роз`яснити учасникам кримінального провадження їх права на ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, а також на отримання в суді копії вироку, вручити її обвинуваченій - негайно.

Суддя ОСОБА_1