Справа № 158/302/16-к Провадження №11-кп/802/175/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000828, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області 17 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Кадище, Ківерцівського району, Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одружений, працює оператором мийки ПП «Комфорт-Буд-Сервіс», раніше не судимий,

визнаний винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України та йому призначено покарання:

-за ч.1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік;

-за ч. 1 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 до відбуття покарання на строк 3 роки позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в інтересах Луцької міської ради кошти, витрачені на лікування потерпілого ОСОБА_10 в розмірі 4 312 грн., які підлягають зарахуванню в Луцький міський бюджет (р/р 0280 в ГУДКСУ у Волинській області, , МФО 803014).

В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинених кримінальних правопорушень відмовлено.

Вироком вирішено долю речових доказів.

В С Т А Н О В И В:
Згідно з вироком суду обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 9 листопада 2015 року близько 21 год. 00 хв., перебуваючи в громадському місці біля магазину «Сузір`я», що розташований у с. Дерно по вул. Жовтневій, 56А, ігноруючи елементарні правила поведінки, моральності, добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яка виразилася у висловлюванні на адресу ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 нецензурної лайки та цькуванні на останніх свого пса породи «Вівчарка», внаслідок чого пес покусав вказаних осіб, що призвело до заподіяння потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , кожному зокрема, тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до легких з короткочасним розладом здоров`я.

Крім того, 9 листопада 2015 року близько 21 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в громадському місці біля магазину «Сузір`я» під час хуліганських дій, керуючись метою заподіяти фізичну шкоду здоров`ю, умисно наніс ОСОБА_10 удар дерев`яним поліном в голову, яке в ході конфлікту підібрав біля вказаного магазину, заподіявши потерпілому тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- прокурор вказує на незаконність вироку суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Не погоджується із висновком суду про виключення з обвинувачення обтяжуючої покарання ОСОБА_7 обставини перебування в стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий висновок не узгоджується із показаннями потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 . Також вказує на безпідставне застосування ст. 69 КК України, що стало підставою для призначення покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим, не відповідає ступеню тяжкості скоєних ОСОБА_7 злочинів та його особі. Не погоджується із віднесенням судом до пом`якшуючих покарання обставин: щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочинів, так як обвинувачений, як в ході досудового розслідування так і судового розгляду винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів не визнавав, у вчиненому не розкаявся, завдану потерпілому ОСОБА_10 , який визнаний інвалідом ІІ групи довічно, шкоду не відшкодував, жодних дій для примирення з потерпілим не вчинив. Всупереч ч.1 ст. 129 КПК України, у резолютивній частині вироку не вказано рішення, яке суд прийняв за результатами розгляду цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради про відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, хоча в мотивувальній частині дійшов висновку про задоволення зазначеного позову. У зв`язку з цим, просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, за ч.1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ст.ст. 70, 72 КК України шляхом повного складання призначених покарань з дотриманням вимог ст. 72 КК України призначити остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі. Внести у вирок рішення щодо цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради та вказати про його задоволення;

- захисник ОСОБА_8 оскаржує вирок через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість. Вказує, що ініціаторами виниклого конфлікту були потерпілі, які перебували в стані алкогольного сп`яніння. Саме потерпілий ОСОБА_11 першим безпричинно наніс декілька ударів обвинуваченому, що і викликало у собаки відповідну реакцію, яка без відповідних команд, накинулась на потерпілих, захищаючи господаря. Обвинувачення за ст. 296 КК України ґрунтується виключно на показаннях потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_14 та не узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_15 . По факту пред`явленого обвинувачення за ст. 121 КК України вказує на недопустимість як доказу знаряддя скоєння злочину (дерев`яного поліна, камуфляжних штанів). Не погоджується із рішенням суду в частині задоволення цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_7 про стягнення коштів на лікування потерпілого ОСОБА_10 , оскільки відсутні, у зазначеному випадку, законні підстави для представництва інтересів комунального закладу прокурором в суді. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким дії ОСОБА_7 перекваліфікувати з ч.1 ст. 121 на ст. 128 КК України та призначити покарання у виді виправних робіт, із застосуванням ст. 75 КК України. За ч.1 ст. 296 КК України виправдати. Виключити з обвинувачення обтяжуючу покарання обставину-скоєння злочинів в стані алкогольного сп`яніння. Визнати речові докази, а саме: дерев`яне поліно, камуфляжні штани-недопустимим доказами. В задоволенні цивільних позовів прокурора та потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 , відмовити.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, який подану ним апеляцію підтримав, апеляцію обвинуваченого та його захисника - заперечив, обвинуваченого та захисника, які подану апеляційну скаргу підтримали, заперечили апеляцію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи і зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 в грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння і дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України.

Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.

Так, незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї винуватості у скоєнні інкримінованих йому злочинів, його винуватість доведена зібраними у кримінальному провадженні доказами, які обґрунтовано враховані судом.

Суд першої інстанції підставно взяв до уваги показання ОСОБА_7 , який щодо обставин події в судовому засіданні не заперечував, що його пес покусав потерпілих, захищаючи обвинуваченого від перших, які перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, були ініціаторами виниклого між ними конфлікту. Також не заперечував можливість нанесення тілесних ушкоджень дерев`яним поліном одному із потерпілих, проте вказував, що умислу на спричинення тілесних ушкоджень в нього не було, а його дії носили необережний характер.

З показань даних в судовому засіданні потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_16 встановлено, що ОСОБА_7 з криками: «фас», «взять» нацькував свою собаку породи вівчарка на потерпілих, який покусав перших, що призвело до спричинення їм тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я. Захищаючись від собаки, ОСОБА_11 кинув в неї дерев`яне поліно, проте не влучив. Його підняв ОСОБА_7 , і вдарив ним ОСОБА_10 по голові. Собаку заспокоїли, вдаривши декілька разів домкратом.

Такі показання є послідовними, і у своїй сукупності дають змогу відтворити всі обставини злочинів, які були до і на момент їх скоєння, також узгоджуються із іншими наявними в матеріалах провадження доказами, зокрема даними, що містяться в протоколах огляду місця події від 13 листопада 2015 року з фототаблицями до нього, слідчого експерименту від 12 січня 2016 року, проведеного з участю понятих та потерпілого ОСОБА_10 , висновками експертів № 90 від 10 листопада 2015 року, № 91 від 13 листопада 2015 року, № 103 від 26 листопада 2015 року, які є науково-обгрунтованими та піддавати їх сумніву підстав у суду немає.

Вищевказані висновки експертів підтверджують факт заподіяння потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я, потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, які були небезпечні для життя в момент їх спричинення.

Окрім того, своїми показаннями обвинувачений викриває себе, оскільки підтвердив, що між ним і потерпілими у вказаному у вироку місці і часі відбувся конфлікт, в ході якого його пес породи вівчарка напав на потерпілих, покусав їх, також не заперечував, що тримав у руках дерев`яне поліно, яким махав перед останніми.

Відповідно ч. 1 ст. 296 КК України хуліганство це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодження майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Встановлено, що ОСОБА_7 цькував свою собаку на потерпілих, і в той момент, коли він спричиняв їм фізичну шкоду (біль) та моральні страждання, маючи таку можливість, не вжив жодних заходів, щоб це зупинити, що об`єктивно доводить наявність в його діях складу вищевказаного злочину.

Разом з тим, дії обвинуваченого були вольовими та цілеспрямованими, тоді як нанесений ОСОБА_10 удар дерев`яним поліном, яке він підібрав біля магазину, був направлений в голову потерпілого, у зв`язку із чим, він не міг не усвідомлювати його наслідки, а тому беззаперечно вказують на умисне нанесення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння та не викликають сумнівів у правильності кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України. Правових підстав для їх перекваліфікації на ст.128 КК України, апеляційний суд не вбачає.

При цьому, винуватість ОСОБА_7 у скоєнні даного злочину стверджується не лише показаннями потерпілих, як про це зазначають у поданій ними апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник, а й показаннями свідка ОСОБА_16 , який в суді ствердив, що бачив як особа, візуально схожа на обвинуваченого ОСОБА_7 , вдарила потерпілого ОСОБА_10 поліном по голові.

Також встановлено, що в ході огляду місця події від 13 листопада 2015 року, було виявлено та вилучено дерев`яне поліно, частково забруднене землею та речовиною бурого кольору, і пошкоджені камуфляжні штани, які постановою слідчого визнано речовими доказами та приєднано до кримінального провадження. Зазначені докази є належними та допустимим, здобуті без істотного порушення прав чи свобод людини, а тому обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку судом.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Так, відповідно до вимог ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за такий злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Із змісту мотивувальної частини вироку суду вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд навів переконливі мотиви такого рішення, з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких та невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який виключно позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює, за місцем роботи зарекомендував себе як відповідальний, добросовісний та дисциплінарний працівник, в повному об`ємі відшкодував потерпілому ОСОБА_10 майнову та моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

Враховано судом і обставини, які передували скоєнню інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, зокрема те, що саме потерпілі, які перебували в стані алкогольного сп`яніння, були ініціаторами виниклого конфлікту.

До обставин, які пом`якшують покарання суд правильно відніс добровільне відшкодування завданої шкоди та вчинення злочину вперше.

Погоджується апеляційний суд і з тим, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення об`єктивно не доведено факт перебування ОСОБА_7 , в момент скоєння злочинів, в стані алкогольного сп`яніння, тому висновок суду про виключення цієї обставини з обвинувачення, є правильним.

Врахувавши вищевказані обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого, в їх сукупності, відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини даної статті та мінімального покарання у виді обмеження волі за ч.1 ст. 296 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Водночас, підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, апеляційний суд не вбачає.

Захисник та обвинувачений, у поданій ними апеляційній скарзі, вказують на відсутність законних підстав для звернення прокурора до суду із позовом в інтересах Луцької міської ради про стягнення коштів, витрачених на лікування потерпілого. Такі їх доводи є безпідставними.

Наявність повноважень прокурора на представництво Луцької міської ради в суді визначена ст. 121 Конституцією України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч.3 ст. 128 КПК України, а сам позов містить належне обгрунтування такого звернення, є документально підтвердженим та підставно задоволений судом.

Частиною 4 ст.374 КПК України визначено, що у резолютивній частині вироку зазначаються, в тому числі, і рішення про цивільний позов, а тому апеляційний суд вважає правильним внести у вирок суду відповідне рішення щодо цивільного позову прокурора.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Доповнити резолютивну частину вироку рішенням наступного змісту «Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради про відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину задовольнити».

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді: