Номер провадження: 11-кп/813/290/19
Номер справи місцевого суду: 495/2652/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.08.2018 року в кримінальному провадженні №0001159 відносно ОСОБА_9 , -
встановив:

оскаржуваним вироком суду:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Кулевча Саратського району Одеської області, громадянин України, з неповною середньою освітою, одружений, маючий на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей 2002, 2006, 2011, 2014 років народження, не працюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та засуджений до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік, відповідно до ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вироком суду обвинувачений ОСОБА_9 звільнений від призначеного покарання на підставі п.«в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.
Вироком районного суду з обвинуваченого ОСОБА_9 стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду у сумі 32564,44 (тридцять дві тисячі п`ятсот шістдесят чотири) грн. 44 коп. та моральну шкоду у сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Вироком суду вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.
Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_9 не обирався.
Згідно з оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнаний винним за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

10.05.2017 року, приблизно о 10:00 год., в світлий час доби, без опадів, при сухому дорожньому покритті, водій потерпілий ОСОБА_7 , керуючи технічно справним мопедом «Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому, маючи при собі реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб, здійснював рух по правій смузі проїзної частини автодороги Н33 (раніше Р70) сполученням «Одеса-Білгород-Дністровський-Монаші», по вул. Шабська с. Салгани Білгород-Дністровського району Одеської області, з боку м. Білгород-Дністровський Одеської області, у напрямку с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області.
В цей час, попереду вищевказаного мопеду, у тому ж напрямку, по правій смузі проїзної частини автодороги Н33 (раніше Р70) сполученням «Одеса-Білгород-Дністровський-Монаші», по вул. Шабська с. Салгани Білгород-Дністровського району Одеської області, з боку м. Білгород-Дністровський, у напрямку с. Шабо Білгород-Дністровського району, здійснював рух водій обвинувачений ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Toyota HI ACE», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить йому, маючи при собі реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб.
Далі, водій автомобілю «Toyota HI ACE», реєстраційний номер НОМЕР_2 обвинувачений ОСОБА_9 , вирішивши продовжити рух у зворотному напрямку, здійснюючи розворот, діючи з необережності, не вжив належних і своєчасних заходів, в порушення пункту 10.4. Правил дорожнього руху України, перед розворотом завчасно не зайняв відповідне крайнє ліве положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, а здійснив виїзд та зупинку на узбіччі, розташованому з правої сторони від проїзної частини вул. Шабська с. Салгани Білгород-Дністровського району, за напрямом до с. Шабо Білгород-Дністровського району. Далі, продовжуючи виконання розвороту не з крайнього лівого положення на проїзній частині, тобто з зазначеного узбіччя, не дав дорогу попутному транспортному засобу мопеду «Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення п.10.1. Правил дорожнього руху України, при виконанні розвороту, перед початком та зміною напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, проявляючи злочинну самовпевненість, поновив та змінив напрямок свого руху, виїхавши на проїзну частину зазначеної автодороги, чим створив перешкоду та небезпеку для руху водію зазначеного мопеду «Viper EX50F», в результаті чого допустив зіткнення свого автомобіля з вказаним мопедом.
В наслідок дорожньо-транспортної пригоди було спричинене середньої тяжкості тілесне ушкодження водію мопеду «Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 потерпілому ОСОБА_7 .
Водій автомобілю «Toyota HI ACE», реєстраційний номер НОМЕР_2 обвинувачений ОСОБА_9 , маючи реальну, об`єктивну і технічну можливість належно виконати вимоги пунктів 10.1. і 10.4. Правил дорожнього руху України, запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди зіткненню свого автомобіля з мопедом «Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 , грубо порушив вимоги зазначених пунктів Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
п. 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
п.10.4. Перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.
Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот.
За наявності трамвайної колії посередині проїзної частини водій нерейкового транспортного засобу, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям, повинен дати дорогу трамваю.
Допущенні водієм обвинуваченим ОСОБА_9 порушення вимог пунктів 10.1. і 10.4. Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесного ушкодження.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 436 від 19.12.2017 встановлено, що у потерпілого ОСОБА_7 були тілесні ушкодження закритий осколковий перелом тіла малогомілкової кістки правої нижньої кінцівки, що виник внаслідок прямої ударної травмуючої дії тупого твердого предмету, на що вказує характер тілесного ушкодження; другі індивідуальні особливості травмуючого предмета на даний час встановити не можливо. Закритий перелом малогомілкової кістки у потерпілого ОСОБА_7 виник незадовго до його звернення за медичною допомогою, можливо в строк вказаний в постанові. Закритий перелом тіла малогомілкової кістки не викликав загрозливих для життя явищ, викликає тривалий розлад здоров`я, більш як 21 день, у відповідності до п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.) відноситься до категорії середньої тяжкості.
Закритий осколковий перелом тіла малогомілкової кістки правої нижньої кінцівки у потерпілого ОСОБА_7 міг виникнути при травмуючому контакті з транспортним засобом, як вказано в постанові.
Відповідно до висновку №18-135 судової автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобіля «Toyota HI ACE», реєстраційний номер НОМЕР_2 та мопеда «Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 від 23.02.2018, встановлено, що належні дії водія мопеда »Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 в умовах події регламентувалися вимогами п.12.3. Правил дорожнього руху України, згідно з якими, при виникненні перешкоди або небезпеки для руху, які водій об`єктивно здатний виявити, він повинен був негайно вжити заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу.
Водій мопеда «Viper» в умовах події згідно заданих слідством вихідних даних шляхом виконання вимог п.12.3. Правил дорожнього руху України не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем «Toyota», тому перебував в аварійній ситуації.
Належні дії водія автомобілю «Toyota HI ACE», реєстраційний номер НОМЕР_2 в умовах події регламентувалися вимогами п.10.1. та 10.4. Правил дорожнього руху України, згідно з якими, йому було необхідно зайняти крайнє ліве положення на проїзній частині, призначеної для руху в даному напрямку, а при виконанні розвороту переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Належним виконанням зазначених вимог Правил дорожнього руху України, водій автомобіля «Toyota» мав технічну можливість запобігти події.
Оскільки водій автомобіля «Toyota» належним виконанням вимог пунктів 10.1. та 10.4. Правил дорожнього руху України мав технічну можливість запобігти зіткненню, а водій мопеда «Viper» в умовах події перебував в аварійній ситуації, в причинному зв`язку з фактом дорожньо-транспортної пригоди перебувають дії водія автомобіля «Toyota».
Відповідно до висновку №17-1996 судової автотехнічної експертизи з дослідження технічного стану систем керування, ходової частини автомобіля «Toyota HI ACE», реєстраційний номер НОМЕР_2 від 27.10.2017, встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ходова частина, рульове керування та гальмова система автомобіля «Toyota HI ACE», реєстраційний номер НОМЕР_2 перебували в працездатному стані, дозволяли водієві здійснювати рух по наміченій траєкторії, ефективно знижувати швидкість аж до зупинки й не мали несправностей, які б раптово для водія могли обумовити відмову систем, втрату керованості, або відведення автомобіля від заданого водієм напрямку руху.
Відповідно до висновку №17-1998 судової автотехнічної експертизи з дослідження технічного стану систем керування і ходової частини мопеда «Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 від 20.02.2018, встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ходова частина, рульове керування та гальмова система мопеда «Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 перебували в працездатному стані, дозволяли водієві здійснювати рух по наміченій траєкторії, ефективно знижувати швидкість аж до зупинки й не мали несправностей, які б раптово для водія могли обумовити відмову систем, втрату керованості, або відведення мопеда від заданого водієм напрямку руху.
Відповідно до висновку №17-1997 судової транспортно-трасологічної експертизи з дослідження механізму зіткнення мопеда «Viper EX50F», реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля «Toyota HI ACE», реєстраційний номер НОМЕР_2 від 21.02.2018 встановлено, що в умовах даної події сталося первинне контактування передньої частини правого борту мопеда «Viper EX50F» з центральною нижньою частиною лівого борту автомобіля «Toyota HI ACE», при приблизно поперечному (зліва направо) русі мопеда відносно поздовжньої осі автомобіля у положенні мопеда близькому до вертикального.
Місце зіткнення автомобіля «Toyota HI ACE» та мопеда «Viper EX50F» мало місце у зоні між слідом гальмування мопеда і задирами на асфальті (тобто після закінчення сліду гальмування і до початку поширення задирів), приблизно в районі середини проїзної частини вул. Шабська (тобто чи у смузі руху мопеда біля центру дороги, чи на зустрічній смузі біля центру дороги).
Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_9 та потерпілий ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та призначеного покарання ставлять такі вимоги:

-обвинувачений просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким відмовити у задоволенні позовних вимог потерпілого ОСОБА_7 на його користь компенсації моральної та матеріальної шкоди. Обвинувачений просив розглянути апеляційну скаргу за його відсутністю;

-потерпілий ОСОБА_7 просить вирок районного суду скасувати та ухвалити новий, яким задовольнити цивільний позов потерпілого у повному обсязі та просить накласти арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_9 , для забезпечення відшкодування спричиненої потерпілому шкоди. В судовому засіданні апеляційного суду потерпілий змінив вимоги своєї апеляційної скарги та просив суд змінити вирок шляхом задоволення цивільного позову у повному обсязі.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; потерпілого та його представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу потерпілого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; прокурора, який частково підтримав апеляційні скарги, просив вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд цивільного позову в районному суді в порядку цивільного судочинства, посилаючись на недотримання районним судом вимог КПК України при розгляді справи в цій частині; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Таким чином, вимоги закону стосовно мотивування судового рішення є процесуальними, а їх реалізація суттєво впливає на дотримання права особи на справедливий суд.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Отже, в процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Таким чином, з викладеного слідує, що саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку; завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного суду України так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.

За правилами ст.ст. 62, 128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК України).

За правилами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Апеляційним судом встановлено, що районний суд під час вирішення питання про розв`язання цивільного позову потерпілого зазначених вимог не дотримався.

Зокрема в оскаржуваному судовому рішенні, районний суд зазначив, що в частині стягнення майнової шкоди, позов підлягає задоволенню частково, оскільки суд вважає доведеними суми позову, які необхідно стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого, а саме 14142,00грн. витрати пов`язані з лікуванням потерпілого; 9172,44грн. витрати матеріальної шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу; 7300,00грн. витрати пов`язані з оплатою правової допомоги; 1950,00грн. витрати пов`язані з проведенням експертизи ушкоджень транспортного засобу, а всього на суму - 32564,44грн.
Разом з цим, районний суд належним чином не мотивував прийнятого рішення, зокрема не послався на норми закону, які регулюють вирішення такого роду питання, а також не зазначив конкретні докази, на яких ґрунтується прийняте рішення, що суперечить вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України.
Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого суми моральної шкоди, районний суд також належним чином прийнятого рішення не мотивував зазначивши лише, що потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що йому в наслідок протиправних дій обвинуваченого було заподіяно моральну шкоду, пославшись при цьому лише формально на положення ч.3 ст.23 ЦК України, не зазначивши з яких саме переконань та досліджених обставин, доказів суд виходив приймаючи таке рішення, що також суперечить вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України і не може вважатися належною мотивацією рішення та висновку районного суду.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що районний суд під час судового розгляду не дослідував докази, надані потерпілим на підтвердження заявленого цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди, чим порушено засади кримінального провадження законності та безпосередності дослідження доказів, про що свідчать технічний запис фіксації та журнал судового засідання, який в свою чергу складений без дотримання вимог ч.1 ст.108 КПК України, зокрема не містить час, номер та найменування процесуальної дії, що проводиться під час судового засідання, а також передані суду під час процесуальної дії речі, документи, протоколи слідчих (розшукових) дій і додатки до них (а.с. 79-80;150-154).
Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в частині цивільного позову, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Апеляційний суд вважає, що за такого судове рішення не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, повага до людської гідності та забезпечення права на захист.

З огляду на наведене, в даному кримінальному провадженні встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, передбачені ч.1 ст. 412 КПК України.
Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.
Відповідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При цьому апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 КПК України.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
За наявності зазначеного вище допущеного районними судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ст. 9 ч. 6 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок районного суду не може визнаватись законним та обґрунтованим у частині розв`язання цивільного позову, а тому він підлягає у цій частині скасуванню. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунення зазначеного порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.08.2018 року в кримінальному провадженні №0001159 відносно ОСОБА_9 скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, в тому ж суді в іншому складі суду.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4