Справа №127/5114/19
Провадження №1-кп/127/162/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.02.2019 р. за № 0000073, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременець Тернопільської області, громадянина України, освіта неповна вища, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 337 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , 12.04.2018 р. добровільно уклав контракт із Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 НГ України, про проходження служби у військовому резерві Національної гвардії України строком на 3 роки у період часу з 13.04.2018 р. по 12.04.2021 р.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГ України від 13.04.2018 р. № 92, ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця 2-го відділення стрілецького взводу (резервного) вказаної військової частини, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з пунктом 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Відтак, з 12.04.2018 р. ОСОБА_4 набув статусу військовозобов`язаного - особи, яка проходить службу у військовому резерві Національної гвардії України.

Згідно з пунктом 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.

Відповідно до статті 10 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 р. №470/2012, проходження служби у військовому резерві полягає -у виконанні резервістами службових обов`язків відповідно до завдань, покладених на орган військового управління, з`єднання, військові частини, навчальні заклади та установи Національної гвардії України (далі - військові частини), в яких вони проходять службу у військовому резерві на відповідних посадах, згідно з вимогами законодавства та умовами контракту.

У відповідності до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 95 від 21.03.2018 р., оголошено про проведення навчальних зборів резервістів на базі військової частини НОМЕР_1 у липні 2018 р.

Згідно з розпорядженням командувача Національної гвардії України від 06.04.2018 р. № 27/18/2 - 2140, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 у період з 02.07.2018 р. по 15.07.2018 р. проведено навчальні збори резервістів.

Так, ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, у відповідності до частини дев`ятої статті 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», особисто під підпис 12.04.2018 р. отримав повістку про необхідність прибуття о 09:00 год. 02.07.2018 р. до військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 для проходження вищевказаних навчальних зборів.

Проте, ОСОБА_4 , перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи військовозобов`язаним, та проходячи військову службу у резерві Національної гвардії України за контрактом на посаді стрільця 2-го відділення стрілецького взводу військової частини НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , у військовому званні - «старший солдат», о 09:00 год. 02.07.2018 р., будучи належним чином повідомленим та діючи умисно, у порушення наведених нормативно-правових актів, не з`явився до військової частини НОМЕР_1 та умисно ухилився від навчальних зборів.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив злочин за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, на військові збори він не прибув у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем. Про проведення зборів йому було повідомлено. На час проведення зборів перебував вдома.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-копією військового квитка на ім`я ОСОБА_4 ;

-копією контракту про проходження служби у військовому резерві від 12.04.2018 р.;

-копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГ України № 92 від 13.04.2018 р.;

-копією наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 95 від 21.03.2018 р.;

-копію розпорядження командувача Національної гвардії України № 27/18/2 2140 від 06.04.2018 р.;

-копію довідки про медичний огляд ОСОБА_4 .

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 2 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 р. №470/2012, службу у військовому резерві Національної гвардії України проходять військовозобов`язані рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, придатні до військової служби за станом здоров`я, які не досягли граничного віку перебування у військовому резерві та здатні з урахуванням місця проживання (перебування), професійних і моральних якостей до проходження служби в ньому.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 , перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , 12.04.2018 р. добровільно уклав контракт із Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 НГ України, про проходження служби у військовому резерві Національної гвардії України строком на 3 роки у період часу з 13.04.2018 р. по 12.04.2021 р. В подальшому, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 НГ України № 92 від 13.04.2018 р., ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця 2-го відділення стрілецького взводу (резервного) вказаної військової частини.

Згідно з пунктом 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовозобов`язані це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт набуття обвинуваченим ОСОБА_4 статусу військовозобов`язаного - особи, яка проходить службу у військовому резерві Національної гвардії України.

Суд враховує, що обвинувачений відомості, викладені у обвинувальному акті щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину не заперечував і повідомив, що йому було відомо про необхідність прибуття на військові збори, однак він на них не прибув у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем. Відомостей, які б вказували про поважність такого неприбуття, суду надано не було.

За таких обставин, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 337 КК України, за ознаками ухилення військовозобов`язаного від навчальних зборів.
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин невеликої тяжкості, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, у вчиненому розкаявся. Також суд враховує, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та надав чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення злочину, у вчиненому розкаялась, за місцем проживання характеризується позитивно.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 337 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510 (п`ятсот десять) гривень.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: