Постанова

Іменем України
20 грудня 2018 року
м. Київ
судова справа № 127/10631/18
провадження № 51-8785км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000563

від 10 лютого 2018 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Зарванців Вінницького району Вінницької області, жителя

АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК України судимості не має,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Вінницької області від 16 серпня 2018 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня

2018року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені частинами 1, 2 ст. 76 КК України.
Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат і про долю речових доказів.

За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він

10 лютого 2018 року приблизно о 17:00 у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційного документа на транспортний засіб, керуючи технічно-справним автомобілем «RenaultKangoo» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Пирогова в напрямку вул. Зодчих у м. Вінниці, у районі зупинки громадського транспорту «Електромережа», всупереч вимогам пунктів 2.1 (а, б), 2.9 (а), 4.16 (а), 18.1 Правил дорожнього руху, наближаючись до розмітки нерегульованого пішохідного переходу, по якому справа наліво перетинав проїзну частину пішохід ОСОБА_7 , не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості чи зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого наїхав на пішохода. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Розглянувши кримінальне провадження, апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок районного суду від 27 червня

2018 року в частині призначеного покарання та ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. У решті вирок залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і звільнити від його відбування на підставі ст. 75 КК України та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
На думку ОСОБА_6 , апеляційний суд не врахував повною мірою всіх обставин кримінального провадження, наявних у ньому пом`якшуючих обставин, даних про особу засудженого й безпідставно ухвалив свій вирок, яким призначив покарання з його реальним відбуванням, що є явно несправедливим через суворість.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого та вважав, що вирок апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 433 КПК України колегія суддів не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржуються.
Що ж стосується доводів, викладених у касаційній скарзі засудженого, про суворість призначеного апеляційним судом покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком, послався на те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, в силу ст. 89 КК України не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, дружина є інвалідом третьої групи, має на утриманні малолітню дитину, у вчиненому щиро розкаявся, попросив вибачення у потерпілого та добровільно відшкодував йому завдану майнову шкоду.
Апеляційний суд, ухвалюючи свій вирок, вирішуючи питання про вид і розмір призначеного покарання, дійшов висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання не дотримався вищевказаних вимог ст. 65 КК України та при вирішенні цього питання не повною мірою врахував того, що ОСОБА_6 вчинив необережний злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, небезпечних для життя й здоров`я, його наслідків (потерпілий отримав значні тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки були небезпечними для життя в момент заподіяння), а також того, що ОСОБА_6 у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння керував транспортним засобом, при цьому не мав права керувати ним.
Таке нехтування Правилами дорожнього руху, на переконання апеляційного суду, свідчило про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_6 , з огляду на це звільнення останнього від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України свідчило про явну несправедливість призначеного покарання через м`якість.
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно визнав призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого, і навів у вироку належно обґрунтовані мотиви прийнятого рішення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та особи засудженого, розмір визначеного апеляційним судом ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах, установленій санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з його реальним відбуванням є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочиніввідповідно до вимог ст. 65 КК України.
На думку колегії суддів, підстави вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання є несправедливим через його суворість, відсутні, тому касаційна скарга засудженого є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Вирок апеляційного суду відповідає загальним вимогам до вироків.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування чи зміну судового рішення, колегія суддів не встановила.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Вінницької області від 16 серпня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3