Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/31/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих - ОСОБА_9 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_10

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційні скарги прокурора ОСОБА_13 та цивільного відповідача ТОВ «Явір 2000», у кримінальному провадженні № 0002056на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2018 року, яким:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бобринець Кіровоградської області, українця, громадянина України, працюючого на ПП «Хлібороб - Р» на посаді водія, одруженого, з середньою технічною освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 5100 гривень. Звільнено ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII як такого, що не позбавлений батьківських прав, який на день набрання чинності цим законом має дитину, якій не виповнилось 18 років. Також вказаним вироком вирішено питання щодо цивільних позовів, процесуальних витрат та речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду ОСОБА_12 визнаний винуватим та засуджений за те, що 19.02.2017 року близько 19 год. 30 хв., керуючи автомобілем «Renault Duster», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ТОВ «Явір - 2000», рухаючись по вул. Вокзальній, в напрямку вул. Габдрахманова зі сторони вул. Віктора Чміленка в м. Кропивницький наближаючись до регульованого перехрестя вул. Вокзальної та Івана Олінського, в порушення вимог Правил дорожнього руху України (далі ПДР), а саме: п. 1.4, 1.5,2.3 (б)

п. 1.4. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

нехтуючи елементарними вимогами щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, проявивши особисту неуважність, при намірі здійснити маневру повороту ліворуч з перетином зустрічної смуги руху, був не уважний, не стежив за зміною дорожньої обстановки, не впевнився в безпеці свого маневру, не надав перевагу у русі автомобілю «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався в зустрічному напрямку, в порушення (ПДР), а саме п.п. 10.1:

п. 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

при здійсненні маневру повороту ліворуч, не переконався у безпечності маневру, тим саме створив аварійну ситуацію водію автомобіля «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , з яким в подальшому відбулося зіткнення.

В результаті ДТП: пасажир автомобіля «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітини: перелому лівого 7 ребра, закритого підвертального перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням, закритого перелому міщелків лівої гомілки зі зміщенням, відкритого багатоуламкового перелому лівого наколінника зі зміщенням, садна та рани обличчя, голови, посттравматичного вивиху правого плеча, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 325 від 20.03.2017 відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я. Водій автомобіля «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого повздовжнього перелому правого наколінника зі зміщенням уламків, рани правого колінного суглобу, закритого уламкового перелому нижнього полюсу лівого наколінника зі зміщенням уламків, рани верхньої повіки зліва з субконьюктивальним крововиливом, рани правої кисті, саден верхньої повіки зліва, надбрівної дуги зліва та колінного суглобу зліва, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 396 від 05.04.2017 відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я.

В апеляційних скаргах:

- прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи, юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеності вини, просить вирок суду скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість. Постановити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 5100 грн. з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік. Звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII як такого, що не позбавлений батьківських прав, який на день набрання чинності цим законом має дитину, якій не виповнилось 18 років.
В обґрунтування апеляції зазначив, що призначене судом покарання, не відповідає вимогам ст.65 КК України та суперечить п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Суд постановляючи вирок помилково прийшов до висновку щодо відсутності підстав для застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

- директор ТОВ «ЯВІР 2000» просить вирок суду першої інстанції скасувати частково в частині цивільного позову щодо відшкодування на користь потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ТОВ «Торговий дім «Ден Хім» матеріальної шкоди та ухвалити новий вирок, яким у задоволені позовних вимог вказаних потерпілих про стягнення з ТОВ «ЯВІР 2000» матеріальної шкоди відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаючись на вимоги ст. 62 КПК України, ст. 1194 ЦК України, ряд статей Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», практику ВССУ, Верховного Суду зазначає, що юридична особа ТОВ «Торговий дім «Ден Хім» не є потерпілою від даного злочину, оскільки тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що є обов`язковою ознакою ст. 286 КК України, може отримати тільки людина, а тому вважає, що відносно вказаного товариства не мало місце здійснення злочину.

Також вказує на те, що надані позивачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ряд чеків у відшкодування шкоди не пов`язані із медичними заходами, не відповідають Закону України «Про лікарські засоби», а тому не можуть бути підтвердженням матеріальних витрат, завданих злочином. Вважає, що підтверджена сума у якості витрат, що пов`язана з лікуванням ОСОБА_7 складає 4096,62 грн., а не 4352,03 грн., а з лікуванням ОСОБА_8 складає 13345,57 грн., а не 29815,25 грн., як зазначив суд у вироку. Таким чином, надані цивільними позивачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 докази витрат на лікування не в повному обсязі відповідають розміру заявлених позовних вимог.

Також вказує на те, що автомобіль «Renault Duster», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому ОСОБА_12 вчинив дорожньо-транспортну пригоду, забезпечений у ПрАТ «СК Арсенал Страхування» до якої потерпілі позовних вимог не заявляли, а тому у задоволені вказаних позовних вимог суду необхідно було відмовити.

Враховуючи зазначене вважає вирок суду є передчасним, прийнятим з порушенням як процесуальних так і матеріальних норм.

В поданих до суду запереченнях на апеляційні скарги адвокат ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 просить апеляційні скарги прокурора та ТОВ «Явір - 2000» залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що суд належним чином мотивував своє рішення щодо незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а апеляційні вимоги ТОВ «Явір - 2000», з врахуванням положень ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є необґрунтованими.

Заслухавши доповідача, висновок прокурора та представника ТОВ «Явір-2000» ОСОБА_10 , які підтримали вимоги поданих апеляцій, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представника потерпілих ТОВ «Торговий дім «Ден Хім» та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , які просили апеляційну скаргу ТОВ «Явір-2000» залишити без змін, обвинуваченого ОСОБА_12 та його адвоката ОСОБА_11 , які просили відмовити в задоволенні поданих апеляцій, а вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ТОВ «Явір-2000» задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 та кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження за обставин, викладених у вироку є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені доказами та ніким не оспорюються, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_12 кримінального правопорушення, не перевіряються відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_12 суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання і призначив обвинуваченому покарання, передбачене санкцією частин 1 статті 286 КК України у виді штрафу, яке як вважає колегія суддів, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Також суд врахував наявність у обвинуваченого неповнолітньої дитини та звільнив ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII як такого, що не позбавлений батьківських прав, який на день набрання чинності цим законом має дитину, якій не виповнилось 18 років.

Вимоги апеляційної скарги прокурора щодо скасування вироку суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість, колегія суддів вважає такими, що підлягають частковому задоволенню.
Так, прокурор просить призначити обвинуваченому ОСОБА_12 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 5100 грн. з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік та звільнити від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Санкцією ч.1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу, виправних робіт, арешту, обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Суд першої інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, який працює водієм, та йому потрібно відшкодувати потерпілому матеріальну та моральну шкоду, дійшов правильноговисновку про те, що при призначенні ОСОБА_12 покарання зберегти за ним право управляти транспортним засобом, тобто не призначати додаткове покарання, передбачене в санкції ч. 1 ст. 286 КК України. Однак суд не зазначив про це у резолютивній частині вироку, що відповідно до статей 408, 413 КПК України, є підставою для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, яке не буде погіршувати становище обвинуваченого.

Доводи ТОВ «Явір-2000» про скасування вироку суду першої інстанції в частині цивільного позову щодо відшкодування на користь потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ТОВ «Торговий дім «Ден Хім» матеріальної шкоди та ухвалення нового вироку, яким у задоволені позовних вимог вказаних потерпілих про стягнення з ТОВ «ЯВІР 2000» матеріальної шкоди відмовити, за обставин, зазначених в апеляційній скарзі, задоволенню не підлягають оскільки спростовуються наступним.

Так, суд першої інстанції вирішуючи заявлені позовні вимоги потерпілих врахував, що відповідно ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи із положень ч.5 ст.1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода, у тому числі якщо в наявності ушкодження здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч.2 ст.1167 ЦК).

Згідно абз. 3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). Відповідно п. 6 вказаної Постанови якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до п.24 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів" обов`язок доказування та вжиття заходів щодо забезпечення цивільного позову лежить на стороні обвинувачення. Якщо під час дізнання або досудового слідства такі заходи не були вжиті, суддя вирішує це питання на підставі п. 7 ч. 1 ст. 253 КПК ( 1003-05 ). Маючи на увазі, що головним завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів осіб, які беруть у ньому участь, суди повинні гостро реагувати на виявлені під час судового розгляду факти незабезпечення або несвоєчасного забезпечення відповідними органами реального відшкодування шкоди, заподіяної потерпілому злочином, і самі використовувати надані їм законом повноваження з метою такого відшкодування. Не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення. При виникненні такої ситуації суд повинен роз`яснити потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє у ньому.

З огляду на викладене вище суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений потерпілим ОСОБА_8 цивільний позов про стягнення з цивільного відповідача ТзОВ «Явір-2000» матеріальної шкоди заподіяної злочином підлягає частковому задоволенню в сумі 43110,10 гривень, яку суд визнав обґрунтованою, оскільки ця сума підтверджена належними доказами, вимоги потерпілого ґрунтуються на вимогах закону, з яких випливає, що шкода, заподіяна злочинними діями підлягає відшкодуванню останнім. Також суд дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення вимог потерпілого ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди, що обгрунтував у вироку.

З зазначених підстав суд також вірно вирішив цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_7 щодо стягнення на його користь з відповідача ТзОВ «Явір-2000» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 4352 грн. 03 коп. та часткового задоволення вимог потерпілого про стягнення моральної шкоди, а також і заявлений цивільний позов ТзОВ «Торговий дім «Ден Хім» про стягнення з ТзОВ «Явір-2000» на його користь матеріальної шкоди в сумі 109327,44 грн., які є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на вимогах закону, з яких випливає, що шкода, заподіяна злочинними діями підлягає відшкодуванню.

Враховуючи зазначене повністю спростовуються також і твердження апелянта про те, що юридична особа ТОВ «Торговий дім «Ден Хім» не є потерпілою від даного злочину, оскільки тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що є обов`язковою ознакою ст. 286 КК України, може отримати тільки людина, а тому вважає, що відносно вказаного товариства не мало місце здійснення злочину.

Також спростовуються твердження апелянта, що надані позивачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ряд чеків у відшкодування шкоди не пов`язані із медичними заходами, не відповідають Закону України «Про лікарські засоби», а тому не можуть бути підтвердженням матеріальних витрат, завданих злочином, оскільки судом були задоволені суми понесених потерпілими витрат на лікування, які підтверджені належними доказами.

Посилання цивільного відповідача ТОВ «Явір-2000» на те, що автомобіль «Renault Duster», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому ОСОБА_12 вчинив дорожньо-транспортну пригоду, забезпечений у ПрАТ «СК Арсенал Страхування» до якої потерпілі позовних вимог не заявляли, а тому у задоволені вказаних позовних вимог суду необхідно було відмовити, колегія суддів вважає необґрунтованими та які спростовуються наступним.

За змістом статей 9, 2231, 35, 36 Закону № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Зазначене повністю узгоджується із постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року.

Керуючись статтями 376, 404-405, 407, 408, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 задовольнити частково, а апеляційну скаргу цивільного відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Явір 2000» залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2018 щодо ОСОБА_12 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати засудженим ОСОБА_12 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII як такого, що не позбавлений батьківських прав, який на день набрання чинності цим законом має дитину, якій не виповнилось 18 років.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді підписи
Згідно з оригіналом

Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2