УХВАЛА
28 лютого 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Ставропільсокого
краю Шпаківського району с. Татарка, зареєстрованого
та проживаючого за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України та йому призначене покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді трьох років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 309 КК України у виді двох років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначене покарання у виді трьох років позбавленні волі. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Євпаторійського міського суду АР Крим від 22 травня 2002 року ОСОБА_5 остаточно призначене покарання у виді трьох років одного місяця позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 зазначає, що оскільки в матеріалах кримінального провадження вирок Євпаторійського міського суду АР Крим від 22 травня 2002 року стосовно ОСОБА_9 відсутній, суд першої інстанції не врахував положення ч. 5 ст. 72 КК України та вважав, що на момент вчинення злочину 18 листопада 2014 року ОСОБА_5 був особою, яка вчинила злочин протягом невідбутої частини покарання.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вищевказаним вироком суду та встановлюючи обтяжуючу обставину рецидив, зазначений документ не дослідив, оскільки він відсутній в матеріалах провадження.
Апелянт зазначає, що ОСОБА_5 брав участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції на боці сил АТО у період з 20 листопада 2014 року по 25 травня 2015 року, внаслідок чого він отримав значну кількість пошкоджень та йому були проведені різні операції, у зв`язку з чим ОСОБА_5 постійно вживає обезболюючі препарати.
Захисник ОСОБА_8 звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_5 під час досудового розслідування просив забезпечити йому захисника, оскільки за станом здоров`я не може концентруватись, аналізувати та утримувати в пам`яті інформацію, проте слідчий йому відмовив. На думку апелянта, суд першої інстанції порушив істотні вимоги кримінального процесуального закону, а тому вирок суду підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 листопада 2014 року приблизно в 13 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту, що на околиці м. Чернівці, біля зупинки побачив кущі дикоростучої рослини коноплі. Підійшов до кущів, зірвав верхівки з листям, подрібнивши їх, загорнув в паперовий згорток та поклав до кишені своїх штанів. Після чого перевіз цей згорток до місця свого проживання: АДРЕСА_1 , де переклав паперовий згорток до свого рюкзака.
26 листопада 2014 року ОСОБА_10 у невстановлений судом час, взявши рюкзак, у якому він зберігав паперовий згорток, вирушив маршрутним сполученням «Новоселиця Чернівці», звідки у м. Чернівцях здійснив посадку до потягу сполученням «Чернівці Київ» та прибув до м. Києва.

Після чого, зі станції метро «Вокзальна» ОСОБА_5 приїхав на станцію метро «Теремки», де 27 листопад 2014 року приблизно в 15 год. 30 хв. його було зупинено працівниками міліції та вилучено в нього паперовий згорток із речовиною рослинного проходження зеленого кольору, масою у перерахунку на суху речовину 5,6 г.
Крім того, 22 листопада 2014 року ОСОБА_11 , перебуваючи в с. Мамлига Чернівецької області у невстановленому судом час та місці, придбав у невстановленої особи за 300 доларів США самозарядний пістолет моделі «ZORAKI - 914-S» № НОМЕР_1 та 12 предметів схожих на патрони з маркуванням «S&B 9 mm P.A.Blanc».
В подальшому, ОСОБА_5 поклав придбані самозарядний пістолет моделі ZORAKI - 914-S» № НОМЕР_1 та 12 предметів схожих на патрони до куртки, в яку був одягнений та перевіз їх додому, які переклав до свого рюкзака.
Після цього, 26 листопада 2014 року ОСОБА_11 у невстановлений судом час, взявши рюкзак, у якому він зберігав пістолет та патрони, вирушив маршрутним сполученням «Чернівці Київ» та прибув до м. Києва.
Після чого, зі станції метро «Вокзальна» приїхав на станцію метро «Теремки», де 27 листопада 2014 року приблизно в 15 год. 30 хв. ОСОБА_12 було зупинено працівником міліції та вилучено в нього предмет схожий на пістолет та 12 предметів, схожі на патрони, які є боєприпасами до вогнепальної зброї.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 263 КК України як незаконне носіння, зберігання, придбання бойових припасів та вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу; за ч. 1 ст. 309 КК України як незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичного засобу без мети збуту.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що дотримуючись принципу диспозитивності, відповідно до якого суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його компетенції, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
В даному кримінальному провадженні на вирок суду подана апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , в якій ставиться питання про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог закону.
На думку захисника, такі порушення полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно призначив ОСОБА_5 остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Євпаторійського міського суду АР Крим від 22 травня 2002 року, оскільки копія даного вироку в матеріалах кримінального провадження відсутня. Крім того, апелянт звертає увагу на інше істотне порушення вимог закону не забезпечення під час досудового розслідування захисника обвинуваченому ОСОБА_5 , оскільки за станом здоров`я останній не міг концентрувати, аналізувати та утримувати в пам`яті інформацію.
З огляду на доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Частиною другою цієї норми закону передбачені випадки, коли судове рішення в будь якому разі підлягає скасуванню.
Положеннями ст. 415 КПК України передбачений вичерпний перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що вказані в апеляційній скарзі захисника підстави для скасування вироку не є істотними порушеннями в розумінні ст. 412 КПК України.
Для перевірки доводів захисника стосовно того, що внаслідок отримання ОСОБА_5 під час проведення антитерористичної операції, він за станом здоровя не може концентруватись, аналізувати та утримувати в пам`яті інформацію, колегією суддів задоволено клопотання захисника ОСОБА_7 про призначення судово психіатричної експертизи на предмет встановлення критеріїв неосудності ОСОБА_5 .
Відповідно до висновку судово психіатричної експертизи № 48 від 16 січня 2019 року, на період кримінального правопорушення ОСОБА_5 ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, недоумства тимчасово хворобливого розгляду психічної діяльності не виявляв і за своїм психічним станом у той період часу міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час ОСОБА_5 ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, недоумств,а тимчасово хворобливого розгляду психічної діяльності не виявляє, а наявний в нього психічний розлад вкладається в клінічну картину органічного емоційно лабільного розладу. За своїм психічним станом на даний час ОСОБА_5 може усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Колегія суддів звертає увагу на те, що висновок експертизи зроблений експертами відповідної кваліфікації, вони попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, у висновку викладені всі дані, які надані експертам для проведення дослідження.
Експертом взяті до уваги матеріали кримінального провадження, медичні документи з Чернівецької обласної психіатричної лікарні та диспансеру стосовно ОСОБА_5 ..
Отже, підстав вважати висновок експерта неналежним доказом немає.
Що стосується того, що в матеріалах кримінального провадження відсутня копія вироку, на підставі якого, обвинуваченому ОСОБА_5 визначено остаточне покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, в них наявна копія вироку Євпаторійського міського суду АР Крим від 22 травня 2002 року стосовно ОСОБА_9 , яким його засуджено за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 289 КК України до тринадцяти років позбавлення волі (т. 2 а.с. 43). Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах провадження містяться довідки про судимості обвинуваченого ОСОБА_5 , які підтверджують про судимість обвинуваченого за вищевказаним вироком (т. 1 а.с. 106 107).
Як вбачається з журналу судового засідання від 25 лютого 2016 року, прокурором були надані дані документи для долучення до матеріалів кримінального провадження та суд першої інстанції, долучивши їх, дослідив під час судового засідання (т. 2 а.с. 50 53).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не є такими, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На думку колегії суддів, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_5 , суд в повній мірі дотримався цих вимог закону, дослідив всі докази, надані сторонами кримінального провадження, дав їм належну оцінку та прийняв законне, обгрунтоване і вмотивоване рішення.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, в повній мірі дотримався вимог закону.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочини, один з яких відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 надав показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину в повному обсязі та щиро розкаявся у вчиненому.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину, оскільки ОСОБА_5 вчинив злочини в період відбування покарання, призначеного вироком Євпаторійського міського суду АР Крим від 22 травня 2002 року,за злочини, зокрема ті, які не утворюють повторності.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції взяв до уваги те, що ОСОБА_5 раніше судимий, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, інвалід ІІ групи, учасник бойових дій в зоні АТО.
На підставі цього суд зробив висновок за доцільним призначити обвинуваченому ОСОБА_5 остаточне покарання у виді трьох років одного місяця позбавлення волі. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання суворим, оскільки воно призначене відповідно до санкцій ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за своїм видом та розміром є справедливим і відповідатиме меті покарання та загальним засадам його призначення.

Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3