Постанова
Іменем України

11 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 264/2763/16-к
провадження № 51- 205 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Маріуполя Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 18 листопада 2015 року вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді 140 годин громадських робіт,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено: за ч. 2 ст. 389 КК до покарання у виді арешту на строк 2 місяці.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 листопада 2015 року у виді 76 годин громадських робіт, що відповідно до ст. 72 КК відповідає 9 дням арешту, до покарання, призначеного за даним вироком, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді арешту на строк 2 місяці 9 днів.
Згідно з вироком, ОСОБА_6 , будучи засудженим вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 18 листопада 2015 року за ч.1 ст. 185 КК до покарання у виді 140 годин громадських робіт, прибувши 13 січня 2016 року до Іллічівського районного відділу міста Маріуполя кримінально - виконавчої інспекції управління Держаної пенітенціарної служби України в Донецькій області, де йому було роз`яснено порядок та умови відбування покарання у вигляді громадських робіт, отримав направлення до житлово-комунального підприємства Іллічівського району м. Маріуполя. Однак, станом на 10 лютого 2017 року ОСОБА_6 з встановлених 140 годин громадських робіт не відбув без поважних причин 76 годин, ухилившись від відбування покарання у виді громадських робіт.

Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 12 квітня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити судові рішення та зазначити редакцію ч. 2 ст. 389 КК від 05 квітня 2001 року, яка діяла на момент вчинення ОСОБА_6 злочину. Вважає, що згідно принципу правової визначеності в судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанції повинні були вказати редакцію ч. 2 ст. 389 КК, за якою засуджено ОСОБА_6 , оскільки з моменту вчинення засудженим злочину по теперішній час диспозиція зазначеної статті зазнала редакційних змін.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу та просив змінити судові рішення щодо ОСОБА_6 .
Мотиви Суду
Заслухавши всіх учасників судового провадження та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню з огляду на таке.

Доведеність винуватості ОСОБА_6 , у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 389 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Відповідно до ст. 438 КПК предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Диспозиція ч. 2 ст. 389 КК, яка діяла на момент вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення січень, лютий 2016 року, передбачала кримінальну відповідальність за ухилення від відбування громадських чи виправних робіт особою, засуджено до цього покарання.
Однак, Законом України № 1492-VIII від 07 вересня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарання та реалізації прав засуджених» диспозицію ч. 2 ст. 389 КК було змінено та викладено в редакції: «ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських чи виправних робіт».

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Отже, з урахуванням відповідних змін до Кримінального кодексу України, засуджуючи ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 389 КК, суд повинен був застосувати редакцію закону України про кримінальну відповідальність, яка діяла на момент вчинення злочину.
Як вбачається зі місту вироку Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК, а саме ухилення від відбування громадських чи виправних робіт особою, засуджено до цього покарання.
Втім, відсутність у рішенні суду вказівки на редакцію Закону № 2341-ІІІвід 05 квітня 2001 року, носить формальний характер, не впливає на законність та обгрунтованість судового рішення та не є підставою для його зміни.

Таким чином, враховуючи те, що диспозицію цієї статті вказано правильно, а санкція ч. 2 ст. 389 КК в наступних редакціях цього Закону не змінювалася, тому касаційні вимоги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року,
ухвалив:
Вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції без задоволення.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 389 КК (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року) до покарання, призначеного судовим рішенням.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3