Постанова

іменем України
19 березня 2019 року

м. Київ
справа № 580/2235/15-к
провадження № 51-8817 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 21 червня 2018 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000235, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 315, частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 185, частиною 1 статті 304, частиною 1 статті 317 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Лебединського районного суду Сумської області від 31 жовтня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за:
- частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- частиною 3 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
- частиною 3 статті 15, частиною 3 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі частини 1 статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до вимог статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 КК.
ОСОБА_6 за частиною 2 статті 315, частиною 1 статті 304, частиною 1 статті 317 КК виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він у кінці березня 2015 року в нічний час, перебуваючи на території СФГ "Обрій" (Сумська область, Липоводолинський район, с. Синівка, вул. Лебединська, 19), за попередньою змовою із ОСОБА_8 таємно викрав майно СФГ "Обрій", завдавши матеріального збитку на суму 1295 грн.
06 квітня 2015 року близько 00:30 ОСОБА_6 , через хвіртку потрапив на територію СФГ "Обрій", за зазначеною адресою, де, діючи таємно, докладаючи фізичного зусилля, відімкнув замок та проник до приміщення ангару, звідки повторно, таємно викрав майно СФГ "Обрій", завдавши матеріального збитку на суму 1747 грн.
У середині травня 2015 року ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з метою спільного вчинення крадіжки повторно через отвір у паркані проник на територію СФГ "Обрій", де з ангару таємно викрав майно, задавши матеріального збитку на суму 1850 грн.
У кінці травня 2015 року близько 00:30 ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_9 з метою вчинення крадіжки повторно через отвір у паркані проник на територію СФГ "Обрій", звідки таємно, повторно викрав чуже майно, завдавши матеріального збитку СФГ "Обрій" на суму 555 грн.
У кінці червня 2015 року близько 01:00 ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 з метою вчинення крадіжки через отвір у паркані проник на територію СФГ "Обрій", де з ангару повторно, таємно викрав майно СФГ, завдавши матеріального збитку на суму 2900 грн.
03 липня 2015 року близько 00:30 ОСОБА_6 за попередньою змовою з неповнолітнім ОСОБА_9 з метою вчинення крадіжки, прийшов до трансформаторної підстанції № 57, розташованої на вул. Садовій в с. Синівка Липоводолинського району Сумській області, та повторно намагався викрасти майно ПАТ "Сумиобленерго", але з причин, що не залежали від його волі, злочин не довів до кінця, завдавши потерпілому матеріального збитку на суму 1123,75 грн.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що в середині травня 2015 року близько 00:30, відпочиваючи в барі, належному ФОП ОСОБА_10 , розташованому в с. Синівка Липоводолинського району Сумської області, достовірно знаючи, що ОСОБА_9 є неповнолітнім, шляхом застосування психічного впливу, користуючись авторитетом, втягнув його у вчинення крадіжки майна СФГ "Обрій".
В кінці травня 2015 року ОСОБА_6 , перебуваючи на території господарства за адресою: АДРЕСА_1 , розуміючи, що в неповнолітнього ОСОБА_9 , який приїхав до нього, виникло бажання продовжувати вчинення злочинів, запропонував йому повторно вчинити крадіжку майна СФГ "Обрій", чим втягнув неповнолітнього у злочинну діяльність.
01 липня 2015 року в нічний період ОСОБА_6 , перебуваючи в одному з барів с. Синівка Липоводолинського району Сумської області, запропонував неповнолітньому ОСОБА_9 викрасти майно ПАТ "Сумиобленерго", на що останній погодився, а тому такими діями ОСОБА_6 втягнув неповнолітнього у злочинну діяльність.
На початку липня 2015 року близько 22:00 ОСОБА_6 запросив неповнолітнього ОСОБА_11 до свого господарства та, будучи особою, яка протягом тривалого часу вживає наркотичні засоби, зокрема особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, почав схиляти ОСОБА_9 до спільного вживання наркотичного засобу. Продовжуючи реалізувати злочинний намір, надавши приміщення зазначеного господарства, ОСОБА_6 за допомогою відра та частини пластикової пляшки засипав до горловини канабіс, який підпалив та передав неповнолітньому ОСОБА_9 для вдихання диму, що останній і зробив, тобто таким чином вжив наркотичний засіб.
05 липня 2015 року близько 22:00 ОСОБА_6 запросив неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_12 до приміщення недіючої лікарні (Сумська область, Липоводолинський район, с. Синівка, вул. Леніна) та, будучи особою, яка протягом тривалого часу вживає наркотичні засоби, зокрема особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, з метою викликати у неповнолітнього ОСОБА_12 бажання вжити наркотичний засіб навмисно завів з ним розмову щодо вживання цього засобу. Всупереч вмовлянням, ОСОБА_12 відмовився вжити наркотичні засоби, але ОСОБА_6 , маючи на меті до кінця реалізувати злочинний намір на схиляння неповнолітнього до вживання наркотичних засобів, почав у його присутності вживати канабіс шляхом куріння і при цьому продовжував пропонувати ОСОБА_12 зробити те саме. Під впливом пропозиції та подальшого умовляння у ОСОБА_12 виникло бажання вжити канабіс, для чого ОСОБА_6 передав останньому саморобний пристрій для куріння наркотичного засобу, за допомогою якого ОСОБА_12 вжив наркотичний засіб. Включно до 23 липня 2015 року ОСОБА_6 систематично разом з неповнолітніми ОСОБА_12 та ОСОБА_9 продовжував вживати особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс на території с. Синівка Липоводолинського району Сумської області, тобто внаслідок його протиправний дій у неповнолітніх виник потяг до вживання наркотиків, вживаючи які, вони завдавали непоправної шкоди своєму здоров`ю.
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 21 червня 2018 року вирок Лебединського районного суду Сумської області від 31 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що стороною обвинувачення доведено вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених частиною1 статті 304, частиною 1 статті 317 та частиною 2 статті 315 КК, а рішення суду про виправдування засудженого за цими статтями обвинувачення постановлено без врахування доказів у справі.
При цьому зазначає, що суд апеляційної інстанції залишив без належної уваги доводи в апеляційній скарзі прокурора в частині показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які вказували, що ОСОБА_6 пропонував їм курити канабіс та показував, як це треба робити.
Тобто прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції всупереч статті 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не дослідив усіх обставин кримінального правопорушення, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону і неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Крім того, прокурор зазначає, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 315, частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 185, частиною 1 статті 304, частиною 1 статті 317 КК, визнав, а тому фактичні обставини сторонами не оспорювалися, при цьому суд на підставі статті 349 КПК вважав недоцільним досліджувати докази щодо цих обставин та визначив порядок дослідження доказів, а саме допитати ОСОБА_6 , дослідити характеризуючі матеріали та документи, що стосуються судових витрат.
Таким чином, прокурор вважає, що докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за якими його виправдано, судом не досліджувалися, при цьому суд апеляційної інстанції вдався до аналізу таких доказів, тобто прийняв рішення на підставі відомостей, які не були предметом безпосереднього дослідження.
Також прокурор зазначає, що постановою прокурора Липоводолинського району від 28 вересня 2015 року було об`єднано ряд кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_6 про вчинення злочинів, внесених в ЄРДР за №0000233 та за №0000233, що відображено в реєстрі матеріалів досудового розслідування, однак суд безпідставно визнав протокол огляду місця події від 24 липня 2015 року, від 2 вересня 2015 року, висновок експерта від 29 липня 2015 року № 943, висновок експерта від 28 липня 2015 року №942 та висновок експерта № 1148 недопустимими доказами, оскільки їх здобуто в іншому кримінальному провадженні.
Крім того, прокурор зазначає, що суд неправомірно, всупереч статті 337 КПК зазначив у вироку, що стороною обвинувачення не доведено факту вживання наркотичних засобів ОСОБА_6 , однак органами досудового слідства останній обвинувачувався у схилянні неповнолітніх до вживання наркотичних засобів.
Також помилковим, на думку прокурора, є посилання суду на те, що будинок, який надавався ОСОБА_6 як місце для незаконного вживання наркотичних засобів, повинен бути жилий, тоді як в пункті 16 постанови Пленуму ВСУ №4 від 26 квітня 2002 року зазначено, що такі приміщення можуть бути, як жилі, так і не жилі.
Між тим, прокурор зазначає, що судом не спростовано його доводів у частині порушення судом меж висунутого обвинувачення, оскільки органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в наданні приміщення для вживання наркотичних засобів, а суд безпідставно зазначив, що стороною обвинувачення не доведено факту організації або утримання місць для незаконного вживання, виробництва чи виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, що, на думку прокурора, вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Більше того, прокурор вважає, що судом необґрунтовано до призначеного покарання застосовано вимоги статті 75 КК та звільнено засудженого від призначеного покарання, оскільки така форма не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, що призвело до неправильного застосуванню закону України про кримінальну відповідальність.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала касаційну скаргу прокурора, думку засудженого, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду.
Відповідно до частини 1 статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається з касаційної скарги прокурора, він не оспорює та не заперечує доведеності винуватості ОСОБА_6 та правильності кваліфікації його дій за частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 185 КК. Однак не погоджується із виправдуванням ОСОБА_6 в частині обвинувачення його за кримінальні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 315, частиною 1 статті 304, частиною 1 статті 317 КК, при цьому вбачає порушення порядку дослідження доказів як судом першої, так і апеляційної інстанції.
Однак такі доводи у касаційній скарзі захисника є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції визначив порядок дослідження доказів та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, як правильно зазначає у касаційній скарзі прокурор, суд вважав за необхідне допитати ОСОБА_6 , дослідити дані, які його характеризують, та визначитися з процесуальними витратами.
Як видно із журналу судового засідання ОСОБА_6 визнав свою винуватість у вчиненні злочинів, які йому було пред`явлено органами досудового розслідування. Суд поставив питання щодо порядку дослідження доказів та з урахуванням позиції обвинуваченого та інших учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та з`ясувавши, чи правильно вони розуміють зміст цих обстави роз`яснив їх права.
В матеріалах кримінального провадження міститься клопотання прокурора про дослідження доказів в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частиною 1 статті 304, частиною 1 статті 317 та частиною 2 статті 315 КК, крім того з показань ОСОБА_6 наданих під час судового розгляду вбачається, що особа не погоджується з пред`явленим обвинуваченням в частині втягнення у злочинну діяльність неповнолітніх, схиляння їх до вживання наркотичних засобів та надання приміщення для цього, а тому суд повно та всебічно дослідив докази надані стороною обвинувачення.
Тобто посилання прокурора на порушення порядку дослідження доказів, а також його твердження про не дослідження таких доказів є безпідставними, а сукупність досліджених судом доказів призвела до висновку, що їх не можливо покласти в основу обвинувального вироку.
Так, з показань свідка ОСОБА_9 убачається, що з ОСОБА_6 вони товаришували, ОСОБА_13 показав йому, де росте конопля, і вони разом з ОСОБА_6 курили її у домі, розташованому напроти будинку, де живе ОСОБА_6 . Хто перший запропонував покурити, не пам`ятає, його ніхто не змушував курити. ОСОБА_8 підтримав такі показання свідка та зазначив, що його ніхто не змушував курити коноплю. Також з показань допитаних свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 суду стало відомо, що останні бачили, як ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 ішли до лісосмуги і там курили за допомогою пластикових пляшок.
Також суд першої інстанції належним чином дослідив письмові докази у кримінальному провадженні та у судовому рішенні зазначив, що протокол огляду місця події від 24 липня 2015 року не містить номеру кримінального провадження є завіреною слідчим копією, має виправлення та містить посилання на постанову слідчого від 24 липня 2015 року в іншому кримінальному провадженні, а тому визнав такий доказ недопустимим. Крім того, висновок експерта щодо наркотичних засобів надавався на виконання постанови слідчого у іншому кримінальному провадженні за №0000233 від 24 липня 2015 року, а висновок експерта від 28 липня 2015 року №942, який також отриманий у іншому кримінальному провадженні, слугував підставою для притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності.
До того ж згідно з висновком експерта від 7 липня 2015 року №1148 верхівки рослини роду коноплі містять наркотичні засоби та психотропні речовини, обіг яких допускається для промислових цілей. Відповідно до протоколу огляду місця події від 2 вересня 2015 року такі дикоростучі рослини виявили та запакували без вказівку на спосіб, а відповідно до висновку експерта, такі рослини були надані експерту в картонній коробці «Три ведмеді», тобто суд першої інстанції зробив правильний висновок про неможливість встановити походження зразків рослин.
Висновки судово-медичних експертиз щодо стану наркотичного сп`яніння ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_6 також судом визнано недопустимими, оскільки ці експертизи проведено до внесення відомостей у ЄРДР.
З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції, при цьому надав належну оцінку показанням засудженого, свідків та вмотивував відповіді на всі доводи в апеляційній скарзі прокурора.
При цьому зважив на те, що свідок ОСОБА_9 заперечував, що його схиляли до вживання наркотичних засобів, а також не підтвердив факту втягнення його у злочинну діяльність, оскільки таке втягнення може бути вчинено способом погрози, шантажу, обману, переконань, поради, оцінки тощо, тоді як сторона обвинувачення не надала суду таких підтверджень.
Також, перевіряючи доводи в апеляційній скарзі прокурора, суд зазначив, що організація місця для незаконного вживання, виробництва чи виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів полягає у вчиненні дій, які фактично призвели до створення такого місця (підшукування приміщення, готування пристроїв для вживання, залучення клієнтів, виготовлення наркотичних засобів, вжиття конспіративних заходів тощо). У вказаному кримінальному провадженні органами досудового розслідування не доведено, що домогосподарство на АДРЕСА_1 використовувалось ОСОБА_6 як місце для незаконного вживання, виробництва чи виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів.
Доводи прокурора про збільшення обсягу обвинувачення судом першої інстанції в частині кваліфікації дій засудженого частиною 1 статті 317 КК, а саме вказівка суду на організацію або утримання місць для незаконного вживання, виробництва чи виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, не можуть бути підставою для скасування виправдувального вироку, оскільки суд виправдав ОСОБА_6 саме з тих підстав, що стороною обвинувачення не доведено організації місця для незаконного вживання наркотичних засобів, а посилання суду на частину 1 статті 317 КК загалом, не вказують на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та не є підставою для скасування виправдувального вироку.

Також неспроможними є доводи прокурора про залишення без уваги клопотання про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки прокурор після повторного авторозподілу кримінального провадження не звертався з таким клопотання до нового складу суду, як слушно надав відповідь суд апеляційної інстанції на аналогічні доводи апеляційної скарги прокурора.
Що стосується недопустимості доказів у кримінальному провадженні, які на думку прокурора є належними та допустимими, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції надав належну оцінку аналогічним доводам наведеним в апеляційній скарзі прокурора, а тому не має підстав вважати, що вони вказують на винуватість особи, на якій наполягає прокурор.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок мякості, що призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, також, на думку колегії суддів, є неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до вимог статті 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 75 КК в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Розгляд кримінального провадження було здійснено за правилами частини 3 статті 349 КПК в частині обвинувачення за частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 185 КК, наслідки якого було роз`яснено учасникам судового провадження.
При призначенні засудженому покарання суд першої інстанції, враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, зважив на обставини його вчинення та дані про особу винного.
Суд врахував пом`якшуючі покарання обставини щире каяття засудженого. активне сприяння розкриттю злочинів, відшкодування шкоди у повному обсязі, відсутність тяжких наслідків від скоєного та зважив на дані про особу ОСОБА_6 , який має постійне місце проживання, у нього на утриманні перебуває син, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Призначаючи покарання, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, і при призначенні йому покарання застосував статтю 75 КК звільнивши останнього від призначеного покарання та поклавши на нього обов`язки передбачені статтею 76 КК з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Апеляційний суд, погоджуючись із вироком районного суду, зазначив, що така форма покарання буде співмірною протиправному діянню та необхідною і достатньою для виправлення особи.
Такі висновки суду апеляційної інстанції у колегії суддів також сумнівів не викликають, оскільки при призначенні покарання враховано та оцінено обставини, на які покликається прокурор у касаційній скарзі.
Крім того, врахуванню підлягають обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як цього вимагає прокурор.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ураховуючи викладене, підстав вважати покарання, призначене засудженому ОСОБА_7 та звільнення його від такого покарання з випробуванням явно несправедливим через м`якість немає.
Доводи прокурора в касаційній скарзі щодо неврахування даних про особу засудженого є неспроможними і не вказують на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а визначена судами форма відбування покарання є достатньою для виправлення особи та попередження вчинення нею інших злочинів.

Суд погоджується із вказаними висновками суду апеляційної інстанції, вважаючи їх достатньо мотивованими.
Отже, наведені прокурором підстави вважати неправильним застосування статті 75 КК при призначенні покарання не вказують на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а тому, на думку Суду, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам, зокрема і тим, на які посилається захисник у касаційній скарзі, і обґрунтовано залишив їх без задоволення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування судових рішень або їх зміни, як просить у касаційній скарзі захисник, не встановлено.
Таким чином, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 21 червня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3