ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 653/3939/17 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/25/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участю прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Херсоні в режимі відеоконференції кримінальне провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001181 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 24 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Генічеськ Херсонської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 11 лютого 2014 року за ч.4 ст. 296 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі. Звільнений 02 листопада 2015 року з Дар`ївської ВК Херсонської області №10 ухвалою Білозерського районного суду від 23 жовтня 2015 року на підставі ст. 81 КК України, невідбута частина покарання 8 місяців 19 днів, -

в с т а н о в и л а:

Цим вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 8500 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Запобіжний захід не обирався. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 відшкодування спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 3500 грн., та спричиненої моральної шкоди у розмірі 30000 грн.; на користь ОСОБА_9 , відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 10000 грн.; на користь ОСОБА_10 , відшкодування спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 131887 грн. 27 коп. Вирішено питання про судові витрати та долю речових доказів.
ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 05 липня 2017 року о 19:10 годині, керуючи автомобілем марки «BMW-530D» державний номерний знак НОМЕР_1 , технічний стан якого дозволяв утримувати його в обраному напрямку руху, знижувати швидкість до повної зупинки та не мав несправностей, які могли б обумовити раптовий для водія увід автомобіля в бік від заданого напрямку руху чи раптову втрату управлінням автомобілем, рухаючись по а/д Т-2209 - В.Лепетиха Іванівка Генічеськ, в порушення вимог п.п. 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 року № 1306, а саме: «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху», не врахувавши дорожньої обстановки та вимог дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», не надавши переваги в русі автомобілю марки «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням громадянина ОСОБА_8 , продовжив рух через перехрестя з а/д М-18 Харків - Сімферополь в районі 484 км., що призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів. Внаслідок вказаних подій ОСОБА_8 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому зовнішнього мищелка правої стегнової кістки, забійної рани правого колінного суглобу з розривом надколінко-стегнової зв`язки і підвивихом надколінка, які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 156/Г від 07 липня 2017 року, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості по критерію тривалості розладу здоров`я.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_7 внаслідок його м`якості, винести в цій частині новий вирок яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді арешту строком 6 шість місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишити в силі.
В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_7 , яке є занадто м`яким, недостатнім для виправлення обвинуваченого і попередження з його боку нових злочинів. Дане покарання призначено без врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Суд у вироку не обґрунтував чому з таких видів покарання як штраф, виправні роботи, арешт, і обмеження свободи, обрав саме штраф. Також відсутня мотивація застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік замість 3-х років.

Звертає увагу, що в судовому засіданні ОСОБА_7 в вільних поясненнях свою провину в скоєному в повному обсязі не визнавав, а визнавав частково, намагаючись перекласти частину своєї провини на потерпілого, і всупереч висновкам авто-технічної експертизи, заявляв що нібито у нього була технічна можливість запобігти ДТП.

Крім того зазначає, що щиросердне розкаяння характерно тим, що воно ґрунтується на критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через його щире засудження, визнання провини і готовність нести кримінальну відповідальність. Визнання провини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щиросердне каяття винного у вчиненні злочину.

Також зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_7 намагався перекласти частину своєї провини на нього. Не оцінював критично свої дії, не приносив вибачення потерпілим і цивільним позивачам, заявлений цивільний позов визнав частково, в судовому засіданні не визнавав позов в частині відшкодування матеріальної шкоди. Протягом усього кримінального провадження (досудового і судового слідства) жодного разу не цікавився станом здоров`я потерпілих, які не компенсував ні в якій частині матеріальну та моральну шкоду потерпілим. Протягом усього процесу висловлював повну байдужість щодо наслідків вчиненого злочину. Крім того, ОСОБА_7 в судовому засіданні визнаючи провину діяв виключно з метою зменшення міри покарання, і під тиском зібраних у справі доказів.

Вказує, що суд першої інстанції при обранні міри покарання не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_7 злочину, не врахував обставини справи, не врахував позицію потерпілого з приводу призначення більш суворого покарання в порівнянні з заявленим в дебатах державним обвинувачем.

Так суд не врахував, що ОСОБА_7 проявив злочинну необережність, грубо порушив ПДР України що підтверджується висновком авто-технічної експертизи, піддав учасників дорожнього руху на смертельну небезпеку, бачачи мій автомобіль, який рухався по головній дорозі в сторону м. Сімферополь, злочинно сподіваючись що встигне проїхати перехрестя, не зупинився на знак «проїзд без зупинки заборонено» продовжив рух та скоїв зіткнення з моїм автомобілем, що завдяки щасливому випадку призвело тільки до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а могли бути і більш тяжкі наслідки. При призначенні покарання суд не врахував ступінь небезпеки яку він створив керуючи джерелом підвищеної небезпеки для здоров`я і життя учасників дорожнього руху.

Крім того, суд першої інстанції не дав належної негативної оцінки поведінки ОСОБА_7 безпосередньо після скоєного ДТП, а саме, він не дбав про постраждалих, не викликав швидку допомогу, не цікавився в якому стані знаходяться потерпілі. Не цікавився станом здоров`я потерпілих коли вони перебували на лікуванні, не чинив матеріальну допомогу пов`язану з лікуванням.

Окрім цього, на момент винесення вироку ОСОБА_7 не відшкодував потерпілим і цивільним позивачам моральну шкоду і матеріальний збиток. Цивільний позов визнав частково, не визнав заподіяну злочином матеріальну шкоду власнику пошкодженого автомобіля «Chevrolet Aveo».

Цивільна відповідальність ОСОБА_7 на момент вчинення злочину не була застрахована в порядку передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Також необхідно врахувати, що на момент скоєння злочину за ч. 1 ст. 286 КК України, перша судимість ОСОБА_7 не погашена, а також відсутні пом`якшуючи покарання обставини.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції при обранні виду та міри покарання ОСОБА_7 не керувався роз`ясненнями постанов пленумів Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», не врахував вищевказані обставини справи, не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу винного, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, не врахував думку потерпілого і в порушення ст. 65 КК України, призначив покарання невідповідне ступеня тяжкості кримінального правопорушення, яке хоч і не виходить за межі установленні санкцією ч.1 ст. 286 КК України, але за своїм виглядом є явно несправедливим через його м`якості.

Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.
Вислухавши суддю-доповідача, думку прокурора та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, заслухавши сторони в судових дебатах, під час яких вони залишились на попередніх позиціях, останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно ст. 404 КПК України - суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 414 КПК України - невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону (частиною статті) України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість
За змістом ст. 50 КК України - покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Відповідно до ст.65 КК України - суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На думку суду апеляційної інстанції покарання призначене ОСОБА_7 за своїм видом та розміром, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з наведенням достатніх мотивів та посиланням на норми закону обґрунтував своє рішення щодо призначення покарання.
Призначаючи покарання, судом першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, роз`яснень чинного законодавства «Про практику призначення судами кримінального покарання», додержано принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначеного ОСОБА_7 , враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення (даний злочин відноситься до необережних), особу обвинуваченого, який раніше за скоєння кримінальних та адміністративних правопорушень в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту не притягувався, правомірно стягнуто відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих у відповідності до ст.23 ЦК України з дотриманням принципу розумності, виваженості та справедливості, обрано додаткове покарання у позбавленні права керування транспортним засосбом.
Доводи потерпілого в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину ОСОБА_7 , що покарання є занадто м`яким, недостатнім для виправлення обвинуваченого, призначене без врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду кримінального провадження, не узгоджуються з матеріалами справи.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви згідно з ст. 374 КПК України.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину підтверджується доказами, дослідженими та перевіреними судом, яким надана належна юридична оцінка, зокрема: визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини, показами потерпілого ОСОБА_11 , показами свідка ОСОБА_12 , рапортом старшого інспектора-чергового ЧЧ Генічеського ВП ГУНП в Херсонській області ОСОБА_13 , протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зі схемою та фотознімками до нього від 05.07.2017 року, висновком експерта Херсонського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 468 AT від 26.07.2017 року та ілюстрованої таблиці до нього, висновком експерта Херсонського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 469 AT від 26.07.2017 року та ілюстрованої таблиці до нього, висновком експерта Херсонського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 470 AT від 27.07.2017 року та ілюстрованої таблиці до нього, висновком судово-медичної експертизи № 156/Г від 17.07.2017 року відносно ОСОБА_8 , висновком судово-медичної експертизи №155/Г від 17.07.2017 року відносно ОСОБА_9 , висновком судово-медичної експертизи 167/Г від 22.07.2017 року відносно ОСОБА_7 , висновком експерта Херсонського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру № 532 AT від 15.08.2017 року за результатами автотехнічноі експертизи у кримінальному провадженні № 0001181.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

На підставі вище наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу потерпілого слід залишити без задоволення, оскільки відповідно до п. 38 рішення Європейського суду з прав людини від 16 жовтня 2008 року у справі "Ізмайлов проти Росії" (суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи"), а тому беручи до уваги практику ЄСПЛ, апеляційний суд вважає, що в разі призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді арешту строком на 6 шість місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки - таке б покарання було б занадто суворим та становило б тягар для обвинуваченого.
Колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування вироку з мотивів, наведених потерпілим у апеляційній скарзі та вважає за необхідне за наслідками апеляційного розгляду за скаргою потерпілого ОСОБА_8 прийняти рішення, яким вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 24.10.2018 року залишити без зміни, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 24 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешк. АДРЕСА_1 , яким призначенопокарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 8500 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік за ч. 1 ст. 286 КК України у кримінальному провадженні № 0001181 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками процесу протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим з моменту отримання копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: (підписи)
З оригіналом згідно:
Суддя ОСОБА_2