Справа № 373/2508/14-к
Провадження № 1-кп/359/52/2019
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 січня 2019 року м. Бориспіль
Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 ,
під час судового розгляду з технічною фіксацією та відео фіксацією у відкритому судовому засіданні об`єднаного судового провадження за кримінальними провадженнями: №0000394, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.04.2014 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом по відношенню до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по обвинуваченню у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, № 0000013, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.02.2017 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 по обвинуваченню у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 275 КК України, та № 0000111, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.02.2017 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_6 по обвинуваченню за ч. 2 ст. 272 КК України.
розглянувши усне клопотання адвоката ОСОБА_7 про визнання очевидно недопустимими доказами доручення від 03.07.2014 року в порядку ст. 40 КПК України, протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 09.07.2014 року з описом вилучених документів та речей, а також самих вилучених речей і документів (а.с. 209, 210-213, 216-251 том 19, а.с.1-55 том 20),
в с т а н о в и в :
В провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

В ході розгляду кримінального провадження, в судовому засіданні 31.01.2019 року, адвокатом ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , було заявлено усне клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами: доручення від 03.07.2014 року в порядку ст. 40 КПК України (т.19 а.с.209), протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 09.07.2014 року (т.19 а.с.210-212), додаток до протоколу, що містить опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді (т.19 а.с.213), а також самих вилучених речей і документів, а саме копія реєстраційної справи ТОВ "Макро Поіс Плюс" (т.19 а.с.216-251, т.20 а.с.1-55), відповідно до вимог статті 89 КПК України. Клопотання мотивоване тим, що згідно з ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2014 року тимчасовий доступ до речей і документів було надано слідчому слідчої групи СУ ГУМВС України в Київській області майору міліції ОСОБА_10 , а фактично даний тичасовий доступ провела інша особа, а саме оперуповноважений УДСБЕЗ ГУ МВС України в Київській області. При цьому в матеріалах кримінального провадження знаходиться доручення, адресоване начальнику УДСБЕЗ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_11 , з якого вбачається, що слідчий ОСОБА_10 доручає, без зазначення будь-яких анкетних відомостей, працівникам даного підрозділу виконати вищезазначену ухвалу суду. Разом з тим, із норм КПК України слідує, що виконання ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів може здійснюватися лише слідчим, прізвище, ім`я та по батькові якого безпосередньо зазначено в ухвалі слідчого судді. Таким чином, вилучення копії реєстраційної справи ТОВ "Макро Поіс Плюс" було здійснено оперуповноваженим, якому суд не надавав права на такий доступ. Ці обставини в сукупності є істотним порушенням кримінального процесуального закону. З огляду на це вказані докази, на думку захисту, слід визнати недопустимими доказами на підставі п.2 ч.3 ст. 87 КПК України, внаслідок їх очевидної недопустимості.
Адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , повністю підтримав думку адвоката ОСОБА_7 , висловили аналогічну позицію. Також додав, що тимчасовий доступ до речей та документів здійснено оперуповноваженим УДСБЕЗ ГУ МВС України в Київській області, на підставі доручення про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст. 40 КПК України, в той час, як такі повноваження передбачались в порядку ст. 110 КПК України, на підставі відповідної постанови. Однак, в матеріалах справи відсутня постанова слідчого з даного приводу. Крім того, виходячи із поняття тимчасовий доступ до речей і документів, закріпленого в ст. 159 КПК України, слідує, що він може бути проведений виключно стороною кримінального провадження, а оперуповноважені підрозділи не відносяться до них. Тобто надання доручення слідчим на проведення тимчасового доступу до речей та документів, а не здійснення даної дії особисто ним, свідчить про порушення вимог закріплених у ст. ст. 159, 164 КПК України, та вказує на очевидну недопустимість таких доказів. Враховуючи вищевикладене, адвокат ОСОБА_5 просив суд клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами задовольнити.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , клопотання, подане адвокатом ОСОБА_7 , про визнання очевидно недопустимими доказами підтримала в повному обсязі, висловила аналогічну позицію, просила його задовольнити.

Обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 підтримали думку своїх захисників.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 , не вбачаючи очевидної недопустимості зазначених захисником доказів, оскільки тимчасовий доступ до речей та документів під час досудового слідства було проведено, у відповідності до вимог КПК України. Оперуповноважений мав повноваження на проведення даного тимчасового доступу, на підставі письмового доручення слідчого, наданого в порядку ст. 40 КПК України. Зазначив, що, вказані у клопотанні сторони захисту, докази не можуть бути визнані очевидно недопустимими, питання про допустимість доказів має вирішуватись в нарадчій кімнаті при ухваленні вироку.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, та ознайомившись з наявними матеріалами кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Одними з основних засад кримінального судочинства є верховенство права, законність, рівність перед законом і судом (ст. 7 КПК України).
Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

В ч. 1 ст. 87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України" зазначає, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Так, даючи оцінку мотивуванню клопотання адвоката ОСОБА_12 суд не вбачає очевидної недопустимості указаних доказів, а саме: доручення від 03.07.2014 року в порядку ст. 40 КПК України (т.19 а.с.209), протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 09.07.2014 року (т.19 а.с.210-212), додатку до протоколу, що містить опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді (т.19 а.с.213), вилучених речей і документів, а саме копія реєстраційної справи ТОВ "Макро Поліс Плюс" ( т.19 а.с.216-251, т.20 а.с.1-55).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва № 761/16671/14-к, 1-кс/761/6538/2014, від 10.06.2014 року (т.19 а.с.214-216) клопотання задоволено, та надано слідчому слідчої групи СУ ГУМВС України в Київській області майору міліції ОСОБА_10 тимчасовий доступ до речей і документів, а саме належним чином завірених копій документів, які містяться в реєстраційній справі ТОВ "Макро Поіс Плюс" (код за ) з можливістю їх вилучення, які перебувають у володінні відділу державної реєстрації юридичних та фізичних осіб-підприємців Голосіївського району реєстраційної служби ГУ юстиції у м. Києві.

В той же час, тимчасовий доступ до речей і документів, на підставі вищезазначеної ухвали слідчого судді, було проведено оперуповноваженим УДСБЕЗ ГУ МВС України в Київській області, а не слідчим слідчої групи СУ ГУМВС України в Київській області майором міліції ОСОБА_10 , що підтверджується протоколом доступу до речей і документів від 09.07.2014 року (т.19 а.с.210-212, 213).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.

Дійсно, заслуговують на увагу твердження сторони захисту, що співробітник оперативного підрозділу не є стороною кримінального провадження, а також його не віднесено й до учасників кримінального провадження.

Разом з тим, частиною 2 ст. 41 КПК закріплено, що під час виконання доручень слідчого, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого. Співробітники оперативних підрозділів (крім підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України) не мають права здійснювати процесуальні дії у кримінальному провадженні за власною ініціативою або звертатися з клопотаннями до слідчого судді чи прокурора.

При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про оперативно-розшукову діяльність" підрозділи, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, зобов`язані виконувати письмові доручення слідчого, вказівки прокурора та ухвали слідчого судді суду і запити повноважних державних органів, установ та організацій про проведення оперативно-розшукових заходів.

З аналізу вищевикладених норм законодавства цього слідує, що лише письмове доручення уповноваженої особи являється єдиною підставою для виникнення у співробітника оперативного підрозділу певних повноважень.

У ч.1 ст. 132 КПК України закріплено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходиться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).

З цього слідує, що нормами кримінального процесуального законодавства закріплено перелік осіб, що мають повноваження на здійснення тимчасового доступу до речей та документів. Таким чином, діючим законодавством співробітникам оперативних підрозділів прямого повноваження щодо можливості проведення тимчасового доступу до речей та документів, не закріплено. Таке повноваження, як зазначалося вище, може виникнути у співробітника оперативного підрозділу лише на підставі письмового доручення слідчого або прокурора.

Також, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 8 ЗУ "Про оперативно-розшукову діяльність", оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності за наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав надається право: ознайомлюватися з документами та даними, що характеризують діяльність підприємств, установ та організацій, вивчати їх, за рахунок коштів, що виділяються на утримання підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, виготовляти копії з таких документів, на вимогу керівників підприємств, установ та організацій - виключно на території таких підприємств, установ та організацій, а з дозволу слідчого судді в порядку, передбаченому КПК України, - витребовувати документи та дані, що характеризують діяльність підприємств, установ, організацій, а також спосіб життя окремих осіб, підозрюваних у підготовці або вчиненні злочину, джерело та розміри їх доходів, із залишенням копій таких документів та опису вилучених документів особам, в яких вони витребувані, та забезпеченням їх збереження і повернення в установленому порядку. Вилучення оригіналів первинних фінансово-господарських документів забороняється, крім випадків, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України.

Так, у матеріалах кримінального провадження міститься доручення слідчого СГ СУ ГУМВС України в Київській області майора міліції ОСОБА_10 про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст. 40 КПК України, адресоване начальнику УДСБЕЗ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_11 , № 14/34-394/07/1 від 03.07.2014 року (т.19 а.с.209), яким доручено працівникам даного підрозділу виконати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2014 року про тимчасовий доступ до речей та документів, що перебувають у володінні відділу державної реєстрації юридичних та фізичних осіб-підприємців Голосіївського району реєстраційної служби ГУ юстиції у м. Києві.

Ці обставини свідчать про те, що тимчасовий доступ до речей і документів 09.07.2014 року проводилася оперуповноваженим УДСБЕЗ ГУ МВС України в Київській області, на підставі письмового доручення слідчого СГ СУ ГУМВС України в Київській області майора міліції ОСОБА_10 про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст. 40 КПК України.

Згідно вимог ст. 164 КПК України, в ухвалі слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, обов`язково зазначається прізвище, ім`я та по батькові особи, якій надається право такого тимчасового доступу. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 165 КПК України, містяться посилання про надання та отримання тимчасового доступу саме тією особою, яка зазначена в ухвалі слідчого судді.
В той же час, указані положення не містять застережень щодо неможливості виконання ухвали слідчого судді в цій частині уповноваженою на те особою, що підтверджується аналізом подальшого змісту частин статті 165 КПК України, яка врегульовує виконання ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ.
З огляду на вище викладене суд приходить до висновку, що тимчасовий доступ до речей і документів, проведений на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва № 761/16671/14-к, 1-кс/761/6538/2014, від 10.06.2014 року, під час якого вилучено копію реєстраційної справи ТОВ "Макро Поіс Плюс", у відповідності до вимог КПК України, оскільки оперуповноважений УДСБЕЗ ГУ МВС України в Київській області, в даному випадку, діяв в межах наданих йому повноважень, на підставі доручення слідчого на проведення даного тимчасового доступу.

Крім того, суд звертає увагу, що зазначаючи про істотне порушення прав і свобод людини сторона захисту посилається на порушення порядку проведення тимчасового доступу до речей і документів, а саме відсутність відповідного права у оперуповноваженого, який його здійснював.

Проте, стороною захисту не зазначено, яким чином при проведенні тимчасового доступу були порушені права і свободи людини, та які саме. Клопотання адвоката ОСОБА_7 зводиться до процесуальних порушень, вчинених під час проведення тимчасового доступу.

Таким чином, доводи сторони захисту щодо відсутності у оперуповноваженого УДСБЕЗ ГУ МВС України в Київській області законних підстав на проведення тимчасового доступ до речей і документів, на підставі письмового доручення слідчого СГ СУ ГУМВС України в Київській області майора міліції ОСОБА_10 про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст. 40 КПК України, та щодо висновку про очевидну недопустимість отриманих доказів внаслідок таких заходів забезпечення кримінального провадження, на думку суду, - є непереконливими.
Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що очевидної недопустимості доказів, про які зазначає у своєму клопотанні, адвокат ОСОБА_7 на цій стадії судового провадження, суд не вбачає, і вважає за необхідне дослідити їх в ході судового розгляду.

Разом з тим, згідно ст. 94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, заявлені в клопотанні докази, що просить визнати недопустимими адвокат ОСОБА_7 , можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх із взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Оскільки судом не встановлено очевидності недопустимості доказів на цій стадії судового провадження, то у суду відсутні підстави визнавати недопустимими та виключити з переліку доказів у кримінальному провадженні вищеперераховані докази, на які вказує адвокат ОСОБА_7 у своєму клопотанні.

За таких обставин суд дійшов висновку, що клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів в ході судового розгляду задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 39, 40, 86, 87, 89, 376 КПК України, суд
у х в а л и в :
Клопотання адвоката ОСОБА_7 , заявлене в усній формі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , про визнання очевидно недопустимими доказами доручення від 03.07.2014 року в порядку ст. 40 КПК України, протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 09.07.2014 року з описом вилучених документів та речей, а також самих вилучених речей і документів (а.с. 209, 210-213, 216-251 том 19, а.с.1-55 том 20), - залишити без задоволення.
Дослідити докази сторони обвинувачення - доручення від 03.07.2014 року в порядку ст. 40 КПК України, протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 09.07.2014 року з описом вилучених документів та речей, а також самих вилучених речей і документів (а.с. 209, 210-213, 216-251 том 19, а.с.1-55 том 20), в ході судового розгляду.
Вирішити питання недопустимості вказаних доказів в порядку, визначеному ч.1 ст. 89 КПК України, з урахуванням всіх досліджених судом доказів.
Ухвала суду остаточна та оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали суду оголошено 04.02.2019 року.
Суддя ОСОБА_1