БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 1-кп/356/6/19
Справа № 382/1269/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ

29.01.2019 року Березанський міський суд Київської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

При секретарі ОСОБА_2

За участю прокурора ОСОБА_3

Обвинуваченого ОСОБА_4

Захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області кримінальне провадження, внесене в ЄРДР № 0000345 від 26.06.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Березанського міського суду Київської області перебуває кримінальне провадження, внесене у ЄРДР за № 0000345 від 26.06.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_5 подав клопотання про закриття провадження за відсутністю події злочину, в якому вказував на відсутність в матеріалах справи жодних належних доказів вчинення інкримінованого ОСОБА_4 злочину, а саме крадіжки алкогольного напою «Текіла Tiscaz» об`ємом 0,7 л, а також на зростання з 01.01.2019 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 1 921 грн., що призвело до збільшення мінімальної суми матеріальної шкоди, яка відрізняє дрібну крадіжку від злочину, передбаченого ст. 185 КК України, до 192,10 грн. За таких обставин, посилаючись на ст. 58 Конституції України, ст. 5 КК України, вказує на необхідність закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника, просив закрити кримінальне провадження.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, вказуючи на його безпідставність, адже збільшення розміру прожиткового мінімуму для громадян не є обставиною, яка скасовує, пом`якшує або іншим чином поліпшує становище особи в розумінні ст. 5 КК України.

Представник потерпілого в судове засідання не з`явився, подав до суду заяви, якими просив розгляд кримінального провадження проводити без його участі.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, розглянувши клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК У країни, кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

При цьому, за загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Часом вчинення злочину, згідно із ч. 3 ст. 4 КК України, визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Відтак, за змістом ч. 2 ст. 4 КК України закон про кримінальну відповідальність має пряму дію у часі. Це означає, що закон поширює свою дію на ті кримінально-правові відносини, які виникли після набрання ним чинності (тобто на момент їх виникнення відповідний закон про кримінальну відповідальність уже набрав чинності і ще не втратив її).

Статтею 5 КК України визначено низку умов, за яких допускається надання зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Ці норми кореспондують з нормою ч. 1 ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 19.04.2000 року № 6-рп/2000 у справі № 1-3/2000 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 58 Конституції України, статей 6, 81 Кримінального кодексу України (справа про зворотну дію кримінального закону в часі) вказує, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи. Але їх реалізація з використанням підзаконних нормативно-правових актів неможлива в окремих галузях права, зокрема в кримінальному праві.

Згідно з частиною другою статті 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Так, як імперативно визначено ч.ч. 1, 3 ст. 3 КК України, законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Як вказує Конституційний Суд України у вищевказаному рішенні від 19.04.2000 року № 6-рп/2000 у справі № 1-3/2000 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 58 Конституції України, статей 6, 81 Кримінального кодексу України (справа про зворотну дію кримінального закону в часі), кримінально-правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, в якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Це стосується випадків, коли в диспозиції норми зменшено коло предметів посягання; виключено із складу злочину якісь альтернативні суспільно-небезпечні наслідки; обмежено відповідальність особи шляхом конкретизації в бік звуження способу вчинення злочину; звужено зміст кваліфікуючих ознак тощо.

Бланкетна диспозиція кримінально-правової норми лише називає або описує злочин, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст.

Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті Особливої частини

Кримінального кодексу України і включає положення інших нормативно-правових актів у тому вигляді, в якому вони сформульовані безпосередньо в тексті статті. Саме із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення кримінальним законом діяння як злочину певного виду та встановлення за нього кримінальної відповідальності.

Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну

деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів,

що наповнює кримінально-правову норму більш конкретним змістом.

Зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей

права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють

словесно-документну форму кримінального закону. Така диспозиція

кримінально-правової норми залишається незмінною. Кримінальний

закон і за наявності нового, конкретизованого іншими

нормативно-правовими актами змісту бланкетної диспозиції

кримінально-правової норми не можна вважати новим - зміненим - і

застосовувати до нього положення частини першої статті 58 Конституції України.

Кримінальний закон, який визначає діяння як злочин, може містити посилання на положення інших нормативно-правових актів. Якщо ці положення в наступному змінюються, загальний зміст кримінального закону, в даному випадку - диспозиція його норм, змін не зазнає.

Так, відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України для норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

За змістом підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно статті 7 Закону України Про Державний бюджет на 2019 рік з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатної особи в розрахунку на місяць становить 1 921 грн.

За таких обставин, враховуючи правила розмежування діянь, передбачених ст. 51 КУпАП та ст. 185 КК України, з 01.01.2019 року, кримінальна відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, наступатиме у випадку, якщо вартість викраденого майна перевищує 192,10 грн., що перевищує аналогічну нижню межу, встановлену на момент вчинення ОСОБА_4 09.07.2017 року злочину.

Враховуючи вказані положення законодавства, аналізуючи диспозицію ст. 185 КК України, суд дійшов висновку, що вона є бланкетною, оскільки відсилає до положень законодавчих актів інших галузей права, якими злочинність та караність відповідного діяння безпосередньо не встановлюються.

За таких обставин, Закон України «Про державний бюджет на 2019 рік» не є законом про кримінальну відповідальність, який скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, а тому не має зворотної дії в часі, що відповідає рішенню Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року справа №1-3/2000 (справа про зворотну дію кримінального закону в часі).

Крім того, залежність кваліфікації таємного викрадення чужого майна як кримінально-караного діяння від розміру прожиткового мінімуму доходів громадян встановлено правилами ч. 3 ст. 51 КУпАП, в якій критерієм розмежування правопорушень, передбачених ст. 51 КУпАП та ст. 185 КК України, є вартість викраденого майна саме на момент вчинення правопорушення, що є сталою величиною, визначеною у відповідності до закону України про державний бюджет, чинного на момент вчинення особою такого діяння, відтак, нівелює будь-яку залежність злочинності та караності вчиненого від подальших змін розміру прожиткового мінімуму доходів громадян.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 58 Конституції України, ст. 51 КУпАП, ст.ст. 3-5, 185 КК України, ст.ст. 2, 319 КПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження, внесеного в ЄРДР № 0000345 від 26.06.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області протягом 7 (семи) днів з моменту її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1