Ухвала
Іменем України
02 січня 2019 року

м. Київ
справа № 583/2099/13-к

провадження № 51-10593 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року щодо нього, якою вказаний вирок залишено без змін.
Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 квітня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Огні Республіки Дагестан, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років (відбуває покарання),
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК у зв`язку

з недоведеністю його вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення

та виправдано.
Органом досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що 12 травня

2013 року близько 18 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння

та знаходячись за місцем проживання свого знайомого ОСОБА_5 в кімнаті будинку по АДРЕСА_2 , скориставшись відсутністю господаря, умисно, з корисливих мотивів, таємно, повторно викрав мобільний телефон «Самсунг» вартістю 693 гривні 04 копійки, що належав

ОСОБА_6 , чим спричинив матеріальну шкоду потерпілій на вказану суму.
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , погоджуючись із тим, що суд першої інстанції вірно виправдав його за ч. 2 ст. 185 КК, вказує на те, що суд повинен був призначити йому покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК з урахування попереднього вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року, за яким його засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, та зарахувати у строк покарання за вказаним вироком строк його перебування в місцях попереднього ув`язнення з 28 січня 2016 року по день апеляційного розгляду відповідно до ч. 5 ст. 72 КК в редакції закону № 838-VII від 26 листопада 2015 року, оскільки запобіжний захід йому не обирався, а його етапували з колонії до установи попереднього ув`язнення для доставки до районного суду в судові засідання.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_4 слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, в касаційній скарзі останнім не оспорюються.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 аналогічні доводам його апеляційної скарги, та на які апеляційний суд дав вичерпну відповідь про те, що необхідність призначення йому покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК з урахування попереднього вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року та зарахування у строк покарання за вказаним вироком строк його перебування в місцях попереднього ув`язнення з 28 січня 2016 року по день апеляційного розгляду відповідно до ч. 5 ст. 72 КК в редакції закону № 838-VII від 26 листопада 2015 року, не ґрунтуються на вимогах закону.
Також, як вбачається з копії ухвали апеляційного суду, апеляційний суд зазначив,

що вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 квітня

2018 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та виправдано. Покарання у цьому випадку не призначалося. А тому твердження ОСОБА_4 про необхідність призначення йому остаточного покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК у цьому вироку суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованим. З таким рішенням апеляційного суду погоджується і колегія суддів.
За правилами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті.
Проте касаційна скарга ОСОБА_4 не містить доводів про істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення або призвели до порушення прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а тому її вимоги безпідставні.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі ОСОБА_4 мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області

від 18 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року, якою вказаний вирок щодо нього залишено без змін.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3