26.12.2018
Справа № 642/3185/17
н/п 1-кп/642/49/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
В провадженні суду знаходиться зазначена кримінальна справа.
Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року строк тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 продовжений до 04 січня 2019 року.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України на обговорення учасників поставлено питання про доцільність продовження дії запобіжного заходу тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 .
Прокурор вважає за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на даний час є наявними ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Захисник обвинуваченого заявив клопотання про зміну міри запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-яку іншу не пов`язану з позбавленням волі.
Обвинувачений, підтримав клопотання захисника.
Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, беручи до уваги те, що обставини, які послугували підставою для обрання судом запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого, та які були встановлені попередньо, на даний час мають місце і не змінились.
Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує обставини кримінального провадження, практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що відноситься до тяжкого злочину проти власності з погрозою застосування насильства, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 6 років.
Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує тяжкість покарання, що погрожує обвинуваченому, його репутацію, суспільну небезпечність інкримінованого йому кримінального правопорушення та імовірну можливість переховування від суду, продовження ним протиправної поведінки в подальшому, вчинення інших кримінальних правопорушень, а також з метою запобігання тиску на свідків, що не допитані судом. Крім того обвинуваченим заявлено клопотання про додатковий допит свідка ОСОБА_6 .
Крім того, суд враховує, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України» при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Водночас, розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням вищенаведених ознак, суд вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.
Згідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. Окрім того, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Таким чином, суд виходить із того, що на даний час не відпали ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які були встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і приходить до висновку про необхідність продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою на 60 днів.
Керуючись ст. ст. 331, 372 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Харківській установі виконання покарань (№27), обраний відносно ОСОБА_5 продовжити на строком на 60-днів, до 23 лютого 2019 року, включно.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1