"06" травня 2019 р. Справа № 363/3891/18
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду.
Сторона захисту заперечень і клопотань не мала.
Потерпіла подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій наполягала на кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст. 115 КК України.
Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.
Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:
подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);
винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;
вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;
обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження тощо.
Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.
Так, обвинувальний акт всупереч вимог ст. 291 КПК України не містить відомостей про час і місце вчинення інкримінованого злочину, а лише вказано, що умисел на його вчинення у ОСОБА_4 виник о 7 год. 30 хв. й у кв. АДРЕСА_1 .
Формулювання обвинувачення та фактичні обставини кримінального правопорушення є не визначеними і не конкретними.
Зокрема, в обвинувальному акті не визначено якими знаряддями (крім металевого чайнику та праски), тобто якими саме тупими предметами, що знаходилися в квартирі, обвинувачений завдавав удари потерпілій, чи завдав він удари цілеспрямовано та в життєво важливі органи, протягом якого часу, чи втрачала обвинувачена свідомість і переставала подавати ознаки життя, внаслідок яких причин він припинив її побиття.
Посилання на те, що знаряддями злочину є тупі предмети з обмежено контактуючою поверхнею, є вкрай не визначеним і надмірно узагальнюючим в контексті обставин обвинувального акту.
Не вказано в обвинувальному акті й того в чому полягала черговість взяття обвинуваченим до рук тупих предметів (крім металевого чайнику та праски) і завдання ними ударів, чим викликані такі дії, з якою метою вчинювалися, яка послідовність такої черговості, скільки всього використано предметів для завдання ударів та скільки часу продовжувалося побиття потерпілої, чи чинила вона опір, не вказано коли і де сталася смерть потерпілої внаслідок множинних поранень голови та розвитку крововтрати.
З огляду на це, не визначено й суб`єктивне ставлення обвинуваченого до наслідків, які настали у вигляді смерті потерпілої.
Від належного викладення цих обставин в обвинувальному акті залежить правильність визначення меж судового розгляду та кваліфікації дій ОСОБА_4 в розумінні п. 22 ППВСУ від 7.02.2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи», яка за певних умов може свідчити про вчинення більш тяжкого злочину за ч. 1 ст. 115 КК України, на чому неодноразово наполягала потерпіла.
Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної і суб`єктивної сторони злочину й всі необхідні для доказування обставини не виклав.
Аналізуючи обвинувальний акт, суд доходить висновку, що наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, як про це зазначено Верховним Судом України в постанові від 24.11.2016 року в справі № 5-328кс16.
Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, мають бути викладені чітко і конкретно.
На переконання суду неконкретне формулювання обвинувачення ОСОБА_4 унеможливлює реконструювання події злочину, з`ясування об`єктивної сторони як необхідного елементу його складу, фактично позбавляє можливості встановити межі судового розгляду, а ухвалений за таким обвинувальним актом вирок не може бути визнаний законним і підлягатиме скасуванню.
Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим і є безумовною перешкодою для призначення справи до судового розгляду та підставою для повернення обвинувального акту згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України для усунення недоліків.
З цих підстав суд позбавлений можливості призначити обвинувальний акт до судового розгляду, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.
Також прокурором заявлено клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого, коли до його спливу 10 травня 2019 року судове провадження завершеним бути не може. Заслухавши сторону захисту, які заперечень стосовно цього не мали, суд дійшов наступного.
Враховуючи стадію судового провадження, тяжкість інкримінованого злочину, яким спричинено смерть потерпілої, та за яким особі загрожує тривалий термін ув`язнення до 10 років позбавлення волі, коли щодо обвинуваченого в справі відсутні достатні дані про належні гарантії та міцні соціальні зв`язки, які б переважали наявні ризики його ухилення від суду та ризики перешкоджання судовому провадженню, впливу на свідків та потерпілу, а тому з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, унеможливлення впливу на учасників процесу, суд вважає необхідним строк тримання під вартою ОСОБА_4 продовжити на два місяці.
При цьому докази судом не досліджувалися й показання учасниками справи в суді не давалися, з урахуванням того, що інкримінований особі злочин вчинено за місцем проживання обвинуваченого, в умовах побуту якого сталося спричинення смерті потерпілої, не може за таких умов виступити гарантіями його усталеного способу життя і дотримання належної процесуальної поведінки, який до того ж не працює, в зареєстрованому шлюбі не знаходиться, утриманців не має.
Сама тільки наявність недоліків обвинувального акту про необґрунтованість підозри особи у вчиненні тяжкого злочину, яким спричинено смерть потерпілої, свідчити не може і підставою для обрання менш суворого запобіжного заходу з огляду на викладені вище обставини бути не може.
Підстав для обрання менш суворого запобіжного заходу судом не встановлено.
Продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на два місяці не є значним в розумінні встановлення балансу інтересів розслідування й обмежень прав особи на вільне пересування. Такий строк тримання під вартою суд вважає прийнятним і виправданим для втручання в права і свободи обвинуваченого.
На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 331, 372 КПК України,
Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у СІЗО № 13 Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України до 6 липня 2019 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.
Суддя