Постанова
Іменем України
29листопада 2018 року

м. Київ
справа № 536/159/16-к
провадження № 51-3564км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузахисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року у кримінальному провадженні №0000733 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК України не має судимості,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 червня 2016 ОСОБА_9 за: ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3роки; ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6років. Відповідно до ст. 70 КК України остаточно призначено засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Зараховано в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 09 грудня 2015 року по 21 червня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_6 409 728 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 7 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 залишені без задоволення, в вирок місцевого суду без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 25 червня 2016 року по 15 березня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він за попередньою змовою із особою, справу відносно якої виділено в окреме провадження, у ніч на 07 серпня 2015 рокучерез вікно проник у будинок АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_6 та 10000 доларів США, що дорівнює 214 840 грн., завдавши матеріальної шкоди на загальну суму 363597 грн.
Крім того, в період часу з 7 по 9 серпня 2015 року ОСОБА_8 за попередньою змовою із особою, справу відносно якої виділено в окреме провадження, через вікно проник у будинок АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_11 на загальну суму 13600 грн.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити постановлені відносно ОСОБА_8 судові рішення через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, пом`якшити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України, призначивши мінімальне покарання в межах санкції цієї статті у виді 5 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначити засудженому покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений та його захисник у суді касаційної інстанції підтримали доводи скарги та просили її задовольнити в повному обсязі.
Прокурор у судовому засіданнізаперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без зміни.
Потерпілий заперечував проти пом`якшення покарання та просив залишити судові рішення щодо засудженого без зміни.

Мотиви суду

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації,покаранняповинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначенняпокарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для виборупокаранняз огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливепокарання`означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покаранняз погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покараннята тим видом і розміромпокарання,яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенніпокарання.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, місцевий суд, дотримуючись вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими, розмір викраденого, дані про особу винного, а саме те, що він в силу ст. 89 КК України не має судимості, відсутність скарг за місцем проживання, те , що він працює за домовленістю, вину не визнав, не розкаявся, завдані збитки не відшкодував. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Взявши до уваги усі зазначені обставини, в тому числі й ті, на які посилається захиснику касаційній скарзі, особу винного, склад його сім`ї та відношення до скоєного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про можливість його виправлення та перевиховання лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, та за ч. 4 ст. 185 цього Кодексупокарання, наближене до мінімального розміру.

З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК України навів докладні мотиви свого рішення.

Твердження засудженого та його захисника про визнання ОСОБА_8 своєї вини та його розкаяння у скоєному не заслуговують на увагу.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження, засуджений у судах першої та апеляційної інстанцій заперечував свою винуватість, давав суперечливі показання, а визнавсвою вину лише у суді касаційної інстанції, що по суті є формальним та не може свідчити про його щире каяття.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого таготовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що засуджений відшкодував збитки потерпілому ОСОБА_6 , крім того, на відсутність такого відшкодування вказав у суді касаційної інстанції й сам потерпілий.

Доводи захисника про те, що на утриманні ОСОБА_8 перебувають малолітні діти, один з яких є інвалідом, є безпідставними. Під час судових розглядів встановлено, що ОСОБА_8 із сім`єю не проживає, офіційно не працевлаштований, даних про те, що він надає сім`ї посильну фінансову допомогу, матеріали справи не містять.

Заслуговує на увагу те, що згідно ст. 1 ЗУ «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» Громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Основними законами, в яких прописані гарантії для дітей-інвалідів, а також для інвалідів з дитинства, є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Закон України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам».

Згідно довідки управління соціального захисту населення Кременчуцької міської ради Полтавської області, на дитину-інваліда ОСОБА_12 , 2013 року народження, призначено допомогу, яку отримує матір дитини.

Твердження захисника про те, що засудженому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України слід призначити у мінімальній межі, передбаченій санкцією цієї статті, суперечить загальним засадам призначення покарання. Згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 здійснив крадіжку грошей та майна потерпілого ОСОБА_6 у великому розмірі, розмір викраденого значно перевищує мінімальну межу , необхідну для кваліфікації дій за даною статтею , та зазначену у п. 3 Примітки до ст. 185 КК України, шкоду в повному обсязі не відшкодував.За таких обставин місцевий суд, виходячи із принципів індивідуалізації покарання, обґрунтовано призначив винному покарання за цей злочину у виді 6 років позбавлення волі, а також на підставі ст. 70 цього Кодексу застосував принцип часткового складання покарань.

Касаційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Переконливих аргументів,які б свідчили про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженогоі були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, судом не встановлено, а тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисникаслід залишити без задоволення.У зв`язку із цим та керуючисьстаттями 434, 436 КПК України,п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3