УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000175 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 та прокурора Снігурівського відділу Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 5 червня 2018 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Киселівка Снігурівського району Миколаївської області, громадянина України, з базової середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

-обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

учасники судового провадження

прокурор ОСОБА_8
захисник ОСОБА_6

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 5 червня 2018 року стосовно ОСОБА_5 змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.2 ст.121 КК України на ст.118 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим терміном 1 рік.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено йому покарання за ч.2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що не згоден з вироком суду.

Зазначає, що дії обвинуваченого були невірно кваліфіковані судом за ч.2 ст.121 КК України, оскільки дане обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях сторони та показах свідків, які не були безпосередніми очевидцями події злочину, а тому висновки суду першої інстанції, на думку апелянта, не відповідають фактичним обставинам справи.

Стверджує, що обвинувачений наніс потерпілому тілесні ушкодження, що спричинили смерть останнього, через домагання потерпілого до ОСОБА_9 та намагаючись себе захистити від агресивної поведінки потерпілого, тобто при перевищенні меж необхідної оборони. Вказаний факт підтвердила і ОСОБА_9 .

Однак, суд необґрунтовано критично поставився до показів свідка ОСОБА_9 , посилаючись на те, що вона є родичкою обвинуваченого.

Зазначає, що суд при ухваленні вироку безпідставно послався на покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які не були безпосередніми очевидцями події.

Вказує, що висновки суду про наявність у обвинуваченого умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень та свідоме припускання настання тяжких наслідків є помилковим та ґрунтуються виключно на припущеннях.

Наносячи удар головою в обличчя ОСОБА_13 явно вийшов за межі необхідної оборони. Тому дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ст.118 КК України, а саме, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок стосовно ОСОБА_13 є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що суд хоча й визнав ОСОБА_5 винним за ч. 2 ст.121 КК України, проте обвинувачення не сформулював таким чином, що дозволило би при зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак цього злочину дійти висновку про їх відповідність.

В обвинувачені, визнаному судом доведеним, яке зазначено в мотивувальній частині вироку, суд встановив, що удар ОСОБА_5 завдав в ході конфлікту умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень, проте не сформулював фактичні обставини щодо суб`єктивної сторони, а саме щодо форми вини та мотиву скоєного правопорушення, не зазначив наслідків кримінального правопорушення, причинного зв`язку між діями обвинуваченого і наслідками, що настали, мотивів вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 березня 2018 року у вечірній час, обвинувачений ОСОБА_5 за місцем свого проживання у житловому будинку АДРЕСА_2 розпивав спиртні напої разом із ОСОБА_14 . Під час спільного розпивання спиртних напоїв між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків виникла сварка, у ході якої ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно наніс з великою силою не менше двох ударів головою в обличчя ОСОБА_14 , від чого потерпілий впав на підлогу, а в подальшому помер. Протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_14 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми голови у виді уламкових переломів кісток верхньої щелепи з пошкодженням кровоносних судин, які відповідно до висновку судово-медичного експерта № 42 від 26 квітня 2018 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення. Причиною смерті ОСОБА_14 є тупа травма голови у вигляді численних уламкових переломів кісток верхньої щелепи з пошкодженням кровоносних судин та розвитком масивної кровотечі, що призвело до аспірації крові в дихальні шляхи і розвитку механічної асфіксії від закриття дихальних шляхів кров`ю.

Такі дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_8 на підтримку своїх апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, зазначених вимог суд першої інстанції не дотримався.

Так, одним із завдань кримінального провадження статтею 2 КПК України визначено необхідність забезпечення до кожного учасника кримінального провадження застосування належної правової процедури.

Відповідно до ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.09.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» суди націлюються на те, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

Відсутність належного формулювання обвинувачення унеможливлює якісний і повний захист і, як наслідок, має бути беззаперечною підставою для скасування вироку.

У рішенні від 09.10.2008 року, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», вказано: «Деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення». В цьому ж рішенні ССГІЛ нагадав, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Зазначених вимог чинного законодавства України та практики Європейського Суду з прав людини судом при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_5 не дотримано.

Так, суд хоча й визнав ОСОБА_5 винним за ч.2 ст.121 КК України, проте обвинувачення не сформулював таким чином, що дозволило би при зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак цього злочину дійти висновку про їх відповідність.

В обвинувачені, визнаному судом доведеним, яке зазначено в мотивувальній частині вироку, суд встановив, що удар ОСОБА_5 в ході конфлікту умисно наніс потерпілому в обличчя неменше двох ударів головою, проте не сформулював фактичні обставини щодо суб`єктивної сторони, а саме щодо форми вини та мотиву скоєного ОСОБА_5 правопорушення, не зазначив наслідків кримінального правопорушення, причинного зв`язку між діями обвинуваченого і наслідками, що настали, не навів мотивів вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Відсутність належного формулювання обвинувачення у вироку позбавляє права обвинуваченого на якісний і повний захист а також на справедливий судовий розгляд і є беззаперечною підставою для скасування вироку.

На підставі викладеного, у зв`язку з допущенними судом 1-ої інстанції істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч.1 ст.412 КПК України), оскаржуваний вирок є таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 94, 370, 374 КПК України, а тому підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді 1-ої інстанції.

Водночас згідно п.1 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2,3,4,5,6,7 частини другої ст. 412 КПК України.

Тобто такий розгляд даного кримінального провадження відносно ОСОБА_5 з порушенням вимог ст.ст. 94, 370, 374 КПК України, у положеннях кримінально-процесуального закону не врегульований.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, а саме положення ч.1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

А у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст. 7 КПК України.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи порушені загальні засади кримінального провадження, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, в іншому складі суду.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно розглянути дану справу з дотриманням вимог кримінального й кримінального процесуального закону, ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого частковому задоволенню.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.09.2018р. продовжено відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 30 листопада 2018 р. включно.

Ураховуючи особливості апеляційного перегляду, передбаченого главою 31 КПК України якими обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення питання щодо запобіжного заходу в межах процедури апеляційного перегляду після скасування рішення суду першої інстанції, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Едуард Шабалін проти Росії», про недопустимість тримання особи під вартою без судового рішення, з метою попередження ризику переховування ОСОБА_5 від суду, враховуючи, що йому інкримінується тяжкий злочин, апеляційний суд вважає за необхідне продовжити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 діб, для вирішення цього питання судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 376,405, 407, 409, 412, 415, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора Снігурівського відділу Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 5 червня 2018 року відносно ОСОБА_5 скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Продовжити відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 28 січня 2019 р. включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченому ОСОБА_5 , прокурору та направити для виконання начальнику державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор».

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: