Справа № 509/122/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :
слідчого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь скаргу представника потерпілого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 на дії слідчого Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 та прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИВ :

11 січня 2019 року, представник потерпілого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з вказаною скаргою, в якій просив зобов`язати слідчого Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 та процесуального керівника - прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 розглянути його клопотання від 11.12.2018 р. по кримінальному провадженню № 0000587 внесеного до ЄРДР від 24.03.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України в порядку та строки передбачені діючим КПК України, мотивуючи це тим, що слідчий не належним чином не виконує покладені на нього обов`язки передбачені ст. 220 ч. 1 КПК України, а прокурор, в свою чергу належним чином не здійснює процесуальний нагляд за роботою слідчого, так як його клопотання, яке є одним з 4-х направлених на адресу слідчого, останнім ігноруються і не розглядаються.

В судове засідання представника заявника не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, надіславши на адресу суду письмове клопотання, в якому, пославшись на зайнятість в іншому судовому процесі, просив суд розглядати його скаргу, які він повністю підтримав, без його присутності.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні скарги в зв`язку з тим, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні завершено та обвинувальний акт направлений до Овідіопольського райсуду Одеської області 15.01.2019 р. та проханням про слухання скарги за її відсутності.

Слідчий в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, що у відповідності до приписів ч. 3 ст. 306 КПК України не перешкоджає розглядові скарги по суті.

Дослідивши матеріали скарги та надані прокурором докази, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні скарги з наступних підстав.

Статтею 219 КПК України передбачено - строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами ст.ст. 314-316 цього Кодексу. Під час підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, передбачені п.п. 5,6 ч. 1 цієї статті.

Відповідно до ст. 243 КПК України експерт залучається за наявності підстав для проведення експертизи за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження.

Суд встановив, що вищевказана скарга подана в порядку ст. 303 КПК України.

Однак, як було встановлено судом, стаття 303 КПК України передбачає перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на таке оскарження.

Суд з`ясував і це підтверджується супровідним листом Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області від 15.01.2019 р. № 16-437-19 на ім`я голови Овідіопольського райсуду Одеської області, прокуратурою, в порядку ст. 283 КПК України до суду для розгляду по суті був направлений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000587 внесеного до ЄРДР від 24.03.2018 р. разом з реєстром матеріалів досудового розслідування за обвинуваченням ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України.

Тобто, на час розгляду скарги в суді обвинувальний акт вже знаходився в Овідіопольському райсуді Одеської області, що виключає оскарження дій слідчого та прокурора на досудовому розслідуванні в порядку ст. 303 КПК України та відповідно до ч. 2 цієї статті, оскарження рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені під час підготовчого судового засідання в порядку передбаченому п.п. 5,6 ч. 1 цієї статті.

Стаття 6 Конвенції «Захист прав людини і основоположних свобод» передбачає право кожного на справедливий суд та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд - покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

Крім цього, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція ЄСПЛ - у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення у справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (Steel and Morris v. the United Kingdom), заява № 68416/01, п. 59, ECHR 2005-ІІ). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, п. 22). Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04, п.43, 14 лютого 2008 року) суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні скарги з вказаних підстав.

Керуючись ст.ст. 42,219,242-244,303-307 КПК України, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні скарги представника потерпілого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 на дії слідчого Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 та прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1