Справа № 166/1103/18 Провадження №11-кп/802/226/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора Ковельської місцевої прокуратури, обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В :
Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Саки Автономної республіки Крим, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , українку, громадянку України, з середньою спеціальною освітою, одружену, раніше не судиму, працюючу медичною сестрою в НВК ЗОШ №1, засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1275 (одна тисяча двісті сімдесят п`ять) грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 293 (двісті дев`яносто три) грн. 61 коп., моральну шкоду в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп., а всього разом 8293 (вісім тисяч двісті дев`яносто три) грн. 61 коп.
Так, ОСОБА_7 визнана винною і засуджена за те, що вона 25 травня 2018 року об 14 год. на АДРЕСА_1 , під час виниклого конфлікту з ОСОБА_9 із-за належності заготовленого сіна, на грунті виниклих неприязних відносин, умисно нанесла ОСОБА_9 удар дерев`яною палицею по голові, чим заподіяла потерпілому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани в лівій тім`яній ділянці голови.
У поданих на вирок апеляційних скаргах:
- прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій обвинуваченої та виду і міри покарання, в той же час, посилається на порушення судом норм кримінального процесуального права в частині вирішення цивільного позову. Вказує, що при вирішенні цивільного позову потерпілого місцевим судом не дотримано вимог ч.4 ст.374 КПК України, оскільки в резолютивній частині вироку не зазначено рішення про цей цивільний позов. З огляду на це, просить в резолютивну частину вироку внести рішення щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 . В решті вирок суду просить залишити без змін.
- обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 вважають вирок суду незаконним та необґрунтованим з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказують про те, що в основу вироку покладено суперечливі та неправдиві показання потерпілого та його сина, а дослідження доказів проведено не об`єктивно. Крім того, судом не було взято до уваги висновок судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_7 в якому зазначено, що на час правопорушення підекспертна могла перебувати під впливом нервово-психічного напруження (стресу). Вказують також про недостовірність відображення у вироку показань свідка ОСОБА_11 та неповноту показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Крім того, вважають незаконним вирок і в частині вирішення цивільного позову. Посилаючись на дані обставини, просять оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, який визнати ОСОБА_7 невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаного злочину.
Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 подали заперечення на апеляційну скаргу сторони обвинувачення, в якій скаргу прокурора вважають безпідставною та просять залишити без задоволення.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи поданих апеляційних скарг, заперечень на скаргу прокурора, пояснення сторони обвинувачення та сторони захисту, які кожен окремо підтримали свої скарги та відповідно заперечили інші, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченої та її захисника задоволенню не підлягають з таких підстав.
Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно зі ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано в повній мірі.
Висновки суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого нею кримінального правопорушення за обставин, вказаних в обвинувальному акті та вироку суду, стверджуються зібраними в провадженні та перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши її дії за ч.2 ст.125 КК України.
При цьому посилання обвинуваченої та її захисника про відсутність вини першої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки воно спростовується сукупністю наявних доказів, які досліджені судом першої інстанції.
Як встановлено в ході судового розгляду, винність ОСОБА_7 у вчиненому нею кримінальному правопорушенні повністю підтверджується наступними доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими в розумінні положень ст.ст.85, 86 КПК України.

Так, потерпілий ОСОБА_9 показав, що 25 травня 2018 року він із сином ОСОБА_14 прийшли зібрати (згребти) на сінокосі заготовлене на зиму сухе сіно, що біля смт.Ратне Ратнівського району Волинської області. Коли прийшли на сінокіс, то виявили, що сіно було кимось викрадено. Пішовши по доріжці слідів від розсипаного на землі сіна, вони виявили його на підводі, що стояла на подвір`ї садиби ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_1 .
Після цього, вони взяли вдома автомобіль з причепом та о 14 год. приїхали до садиби ОСОБА_15 . Витягли з подвір`я на вулицю підводу з сіном та перевантажили його на автомобільний причіп. В цей час до них підійшов ОСОБА_13 , який став відчіпляти причеп з сіном від автомобіля. За ним підбігли ОСОБА_11 , ОСОБА_7 і між ними виник конфлікт. ОСОБА_7 руками стала розвантажувати з причепа сіно на землю, а він (потерпілий) в свою чергу перешкоджав їй в цьому та просив не розвантажувати, і в ході чого руками відштовхував ОСОБА_7 від причепу. Однак, ОСОБА_7 незважаючи на це, нехтувала його попередженнями та продовжувала свої дії по розвантаженню. В ході цього ОСОБА_7 витягнула з причепу дерев`яну палку з т.зв. нарощення та нею умисно вдарила його (потерпілого) по голові, чим заподіяла тілесне ушкодження.
Показання потерпілого є послідовними і логічними та узгоджуються з показаннями допитаних в суді першої інстанції свідків і дослідженими судом письмовими доказами у провадженні, які є достатніми для обґрунтування висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення - ч.2 ст.125 КК України.
Свідок ОСОБА_14 (син потерпілого) в суді першої інстанції фактично підтвердив показання потерпілого та, зокрема показав, що він бачив конфлікт між його батьком (потерпілим) та обвинуваченою ОСОБА_7 , під час якого остання витягла з причепа дерев`яну палку із т.зв. нарощення та вдарила нею батька по голові, чим заподіяла тілесне ушкодження.
Факт конфлікту між обвинуваченою ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 , який, як встановлено судом, виник із-за належності заготовленого сіна, підтвердили також і свідки ОСОБА_13 (чоловік обвинуваченої), ОСОБА_11 (сусідка обвинуваченої) та ОСОБА_12 .

Крім того, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 також вказали, що частково бачили виниклий 25 травня 2018 року між обвинуваченою та потерпілим конфлікт, однак не бачили факт заподіяння тілесних ушкоджень.

Наявність самого конфлікту не заперечується і самою обвинуваченою.

Тілесні ушкодження, які були заподіяні потерпілому об`єктивно підтверджує висновок судово-медичної експертизи №127 від 08.06.2018 року, з якого вбачається, що у потерпілого ОСОБА_9 виявлено тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани в лівій тім`яній ділянці голови, яке утворилось від дії тупого предмету без відображення контактуючих поверхонь останнього, можливо від удару дерев`яною палкою. По ступеню тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Колегія суддів вважає, що цим висновком експерта з урахуванням показань свідків, об`єктивно підтверджуються показання як потерпілого, так і свідка ОСОБА_14 про обставини отримання потерпілим тілесних ушкоджень під час подій, які відбулись 25.05.2018 року за адресою: АДРЕСА_2 .
Сумнівів у правдивості цього висновку в суду не виникає, оскільки він складений судово-медичним експертом, який має 4-й кваліфікаційний клас судового експерта, стаж роботи за фахом з 2000 року, вищу атестаційну категорію лікаря та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку.
Дослідивши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України, а саме: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини і мотив вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні протиправних дій, які виразились в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я останнього, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду.

А тому, доводи сторони захисту щодо відсутності вини ОСОБА_7 у спричинені нею тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 не заслуговують на увагу суду, оскільки спростовуються вищенаведеними доказами, які в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, які відбувались 25 травня 2018 року в смт.Ратне по вул.Граничній, 36, та за яких умов потерпілий отримав тілесні ушкодження.
При цьому, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що підстав для сумніву у правдивості показань свідка ОСОБА_14 немає, оскільки він дійсно був безпосереднім очевидцем конфлікту, який мав місце 25.05.2018 року за участі потерпілого та обвинуваченої з самого початку його виникнення, і вони є чіткими, детальними, послідовними та узгоджуються з показаннями як потерпілого так і іншими доказами у справі.
Вірно також місцевим судом не було взято до уваги показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що потерпілий ОСОБА_9 сам собі заподіяв тілесні ушкодження дерев`яною палицею, а також показання свідка ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_7 захищаючись від ударів ОСОБА_9 , дерев`яною палицею розбила йому голову, оскільки вони об`єктивно спростовуються дослідженими судом доказами в їх сукупності.
Не заслуговують на увагу суду доводи сторони захисту про недостовірність відображення у вироку показань свідка ОСОБА_11 та неповноту показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду провадження.
А тому, посилання сторони захисту в апеляційній скарзі про суперечливість і неправдивість показань потерпілого та свідка ОСОБА_14 , а також про необ`єктивність дослідження доказів до уваги суду не приймаються, оскільки фактично спростовується вищевикладеним.
Таким чином, усі доводи, як обвинуваченої, так і її захисника, викладені в поданій ними апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду справи, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, оскільки фактично були предметом дослідження судом першої інстанції і їм була надана відповідна юридична оцінка.
Що стосується виду та міри призначеного обвинуваченій покарання, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч.2 ст. 125 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченої, яка на утриманні має двоє малолітніх дітей, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, виключно позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, а також відсутності обтяжуючих покарання обставин, призначив обвинуваченій покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.125 КК України - 75 (сімдесят п`ять) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно становить 1275 (одна тисяча двісті сімдесят п`ять) грн.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і розміру призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.
Що стосується вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого про стягнення майнової та моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що місцевим судом в повній мірі було дотримано вимог законодавства щодо вирішення питання по заявленому цивільному позову.

Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції розглянув цивільний позов з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства (ст.ст.23, 1166, 1167 ЦК України, ст.128 КПК України), а також з урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в постанові №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".
Що стосується доводів прокурора про те, що суд першої інстанції у резолютивній частині не вирішив питання щодо цивільного позову потерпілого, не вказавши, в яких частині та обсязі він підлягає до задоволення, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки з обвинуваченої в користь потерпілого стягнуто матеріальну шкоду в повному об`ємі та частково в частині моральної шкоди, а не зазначення в резолютивній частині об`єму задоволення вказаного цивільного позову не може бути підставою для зміни вироку суду, як про це зазначає сторона обвинувачення.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування або зміни вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах як сторони захисту так і сторони обвинувачення.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги прокурора Ковельської місцевої прокуратури, обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді