У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0009704 від 09 липня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в :
в Дніпровському районному суді м. Києва знаходиться кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0009704 від 09 липня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року ОСОБА_3 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном до 01 травня 2019 року.

В судовому засіданні судом, з урахуванням положень Кримінального процесуального закону щодо судового контролю за дотриманням прав обвинуваченого до спливу вказаного строку, поставлене питання про доцільність продовження тримання ОСОБА_3 під вартою відповідно до ст. 331 КПК України.
Прокурор просить продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, оскільки підстави для застосування цього запобіжного заходу не відпали, а отже наявні визначені ст. 177 КПК України ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків.

Обвинувачений ОСОБА_3 заперечував проти продовження йому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки в нього є місце проживання у м. Києві, він одружений, має на утриманні дитину та маму інваліда І групи. Крім цього, він зобов`язався виконувати покладені на нього обов`язки запобіжного заходу.
Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд, керуючись принципом правової визначеності, відповідно до положень ст. 183, 331 КПК України, приходить до такого висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 01 травня 2019 року спливає строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Згідно ч. 1 ст. 177 КПК України мета застосування запобіжного заходу визначена як забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також як запобігання спробам, вчинити інші незаконні дії, в т.ч. переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності, а саме у повторному відкритому викраденні чужого майна. Санкція ч. 2 ст. 186 КК України передбачає позбавлення волі на строк від 4 до 6 років.
З матеріалів провадження вбачається, що 17 квітня 2018 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України та обрано йому запобіжний захід у вигляді тривання під вартою, взято під варту в залі суду. Після цього, термін дії даного запобіжного заходу постійно продовжувався, останній раз 04 березня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва до 01 травня 2019 року (включно). Термін перебування ОСОБА_3 в умовах слідчого ізолятору, становить більше 1 року.
Вирішуючи питання про доцільність продовження запобіжного заходу обвинуваченому, суд не приймає до уваги доводи сторони обвинувачення, зокрема, щодо існування ризиків, зазначених у клопотанні прокурора. У розпорядження суду не надано будь-яких доказів у підтвердження того, що ОСОБА_3 буде вчиняти тиск на потерпілого і свідків. Жоден з заявлених прокурором ризиків не може бути підставою для продовження такого виняткового запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Окрім того, судовий розгляд кримінального провадження здійснюється тривалий час, а тому ризики, які існували при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою з часом зменшуються, що дає суду підстави прийти до висновку, що ризики, зазначені в клопотанні прокурора на даний час мінімізовані настільки, що не виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Так, у п. 58-59 рішення Європейського суду з прав людини «Корнійчук проти України» № 10042/11 від 30 квітня 2018 року зазначено, до обґрунтувань, які відповідно до практики Суду вважаються «відповідними» та «достатніми» доводами, входять такі підстави, як небезпека переховування від слідства, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину, ризик спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого.
Презумпція завжди діє на користь звільнення. Національні органи судової влади повинні, з дотриманням принципу презумпції невинуватості, дослідити всі факти, що свідчать на користь чи проти існування згаданої вимоги про громадський порядок або виправдовують відступ від норми статті 5, та мають навести їх у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення. По суті, саме на підставі причин, наведених у цих рішеннях, та встановлених фактів, зазначених заявником у своїх скаргах, Суд має дійти висновку про наявність або відсутність порушення пункту 3 статті 5 (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» [ВП] (Buzadji v. the Republic of Moldova [GC]), пункти 89 та 91). Аргументи на користь чи проти звільнення не повинні бути «загальними та абстрактними» (див. рішення у справі «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia), заяви №№ 46133/99 та 48183/99, пункт 63, ЄСПЛ 2003-IX (витяги)). Якщо законодавство передбачає презумпцію щодо факторів, які стосуються підстав продовження тримання під вартою, то існування конкретних фактів, що переважають принцип поваги до особистої свободи, має бути переконливо продемонстровано .

Виходячи із зазначеного та враховуючи те, що єдиною метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, недоведеність стороною обвинувачення недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку, що необхідність у продовженні ОСОБА_3 такого виняткового заходу забезпечення кримінального провадження, як тримання під вартою, відсутня.

У зв`язку із зазначеним суду дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з одночасним покладенням на нього обов`язків, встановлених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. 177, 183, 194, 206, 318, 331 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 .
Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, звільнивши його з-під варти в залі суду негайно.
Заборонити ОСОБА_3 цілодобово залишати місце проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки:
- прибувати до суду за кожною вимогою;
- не відлучатися з міста Києва без дозволу суду;
- не змінювати місця проживання без дозволу суду;
- утримуватись від спілкування з потерпілим та свідком ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні;
Роз`яснити ОСОБА_3 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом у якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Визначити дію ухвали про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту на строк, який не перевищує 2 місяців, тобто до 22.06.2019 року (включно).
Згідно ч. 3 ст. 181 КПК України направити копію ухвали для виконання до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві та зобов`язати негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_3 , про що письмово повідомити Дніпровський районний суд міста Києва.
Контроль за виконанням ухвали в частині зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт покласти на прокурора Київської місцевої прокуратури №4, який безпосередньо підтримує державне обвинувачення у суді.

Суддя: ОСОБА_1