Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року
м. Київ

Провадження № 51-6299ск18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор не дотримався положень п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК, згідно з якими касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому конкретно полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Посилаючись на істотні порушення місцевим та апеляційним судами вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК є підставами для скасування судового рішення судом касаційної інстанції, прокурор у касаційній скарзі не наводить обґрунтування незаконності рішень цих судів згідно ч. 2 ст. 438 цього Кодексу.
Так, прокурор указує на факт недотримання місцевим судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК,

що, на його думку, позбавило ОСОБА_5 можливості скористатися його правами, передбаченими статтями 20, 42 цього Кодексу, при цьому не зазначає, яким чином ці порушення перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, з урахуванням того, що сторона захисту не оскаржувала вироку місцевого суду і, навпаки, просила залишити апеляційну скаргу прокурора на цих підставах без задоволення.
Крім того, не погоджуючись із висновком апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без задоволення, прокурор формально посилається на недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК, однак у касаційній скарзі не наводить доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду на цих підставах. Також він не зазначає,

чи були заявлені стороною обвинувачення в апеляційному суді клопотання,

які всупереч ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції необґрунтовано не задовольнив.
Також прокурор у касаційній скарзі вказує на неправильне застосування місцевим та апеляційним судами закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК) та на невідповідність покарання, призначеного ОСОБА_5 , ступеню тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок м`якості, при цьому не зазначає, в чому конкретно полягають ці порушення, яким чином вони перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законне та обґрунтоване рішення, у чому полягає явна несправедливість покарання, призначеного ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки, та чому таке покарання є недостатнім для кари та виправлення засудженого й запобігання вчиненню нових злочинів відповідно до положень

статей 370, 413, 414 КПК і статей 50, 65, 75, ч. 2 ст. 186 КК у їх взаємозв`язку.
Суд касаційної інстанції є судом права, відповідно до положень ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, які до неї висуваються, її потрібно залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків (прокурор має підтвердити, що не пропустив такого строку при повторному зверненні

до суду).
Враховуючи наведене і керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
залишити без руху касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 і встановити десятиденний строк із дня отримання ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.
У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3