Постанова
Іменем України
18 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 128/4200/16-к
провадження № 51-2925км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_5 , громадянина України, котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лукашівка Літинського району Вінницької області, зареєстрований на АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу: вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2013 за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК, ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, 26.06.2014 звільненого відповідно до ухвали цього ж суду від 16.06.2014 на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію»,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_5 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21 листопада 2016 року до набрання чинності даним вироком з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Судом вирішено долю речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 20 листопада 2016 року близько 16:30 год., впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, проник на територію домоволодіння будинку АДРЕСА_2 та, діючи повторно, з метою незаконного збагачення, підбурюваний жагою особистої наживи, за допомогою металевого прута зірвав навісний замок та проник до середини підсобного приміщення будинку, звідки викрав бензопилу марки «Тайга» із документами та шиною, 20 л бензину у металевій каністрі, заволодівши таким чином майном потерпілого ОСОБА_6 на загальну суму 1296 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року вирок суду першої інстанції змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_5 рецидив злочину. У решті вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і даним, що характеризують його особу, просить судові рішення щодо нього змінити, пом`якшити покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК. На думку засудженого, при призначенні йому покарання не було враховано всі обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні засудженого батька похилого віку, незначний розмір шкоди, завданої потерпілому.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор просив залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги убачається, що засуджений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Що стосується доводів засудженого ОСОБА_5 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою надмірну суворість призначеного покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.
Зваживши на тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив на шлях виправлення не став, натомість знову вчинив аналогічний злочин, суд призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним покаранням, встановленою санкцією частини статті.
При цьому, всупереч твердженням касаційної скарги засудженого, суд врахував за обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди. Крім того, апеляційний суд, перевіривши вирок в апеляційному порядку, змінив його, виключивши з мотивувальної частини вироку вказівку суду про наявність обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину. При цьому зазначивши, що призначене покарання вцілому відповідає вимогам закону, є необхіднім та достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Доводи засудженого про необхідність пом`якшення йому покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції й обґрунтовано визнані неспроможними. Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_5 покарання є співмірним протиправному діянню, необхідним, достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого й апеляційного судів в частині призначеного покарання, а також свідчили б про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, у касаційній скарзі не наведено.
За таких обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд
ухвалив:
Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3