Справа № 140/1469/16-к
Провадження №11-кп/772/874/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
19 вересня 2018 рокум. Вінниця
Судді Апеляційного суду Вінницької області ОСОБА_2 у провадженні за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року.
Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року відмовлено в задоволенні подання начальника Немирівського районного відділу з питань пробації майора вн. служби ОСОБА_5 про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року.
На вказану ухвалу суду першої інстанції адвокат ОСОБА_3 в інтересах засудженої ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову ухвалу якою звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 20.07.2016 року у зв`язку із закінченням іспитового строку.
Апеляційним судом Вінницької області, у складі колегії суддів ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ухвалою від 19.09.2018 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженої ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року про відмову в задоволенні подання начальника Немирівського районного відділу з питань пробації майора вн. служби ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року залишено без змін.
З прийнятим колегією суддів рішенням не погоджуюсь з наступних підстав.
Разом з тим, суд першої інстанції та колегія суддів відмовляючи в задоволені подання начальника Немирівського районного відділу з питань пробації майора вн. служби ОСОБА_5 про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року не взяли до уваги той факт, що ОСОБА_4 лише обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, обвинувальний вирок по даному провадженні відносно останньої не винесений, іспитовий строк на даний час закінчився, а тому остання на підставі ч.1 ст.78 Кримінального кодексу України та ч.2 ст.165 Кримінально-виконавчого кодексу України ОСОБА_4 має бути звільнена від відбування покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року.
Згідно ст.8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії.
Статтею 64 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи людей і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Наведені норми чинного законодавства закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначному законом.
Принцип презумпції невинуватості закріплений у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ч.1 ст.19 Закону України від 29 червня 2004 року №1906 IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде доведена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом.
Розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини, що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародного-правового акта, а також зі змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так ЄСПЛ у справі «Барбера, Meccerey і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п.2 ст.6 Конвенції вимагає, щоб при здійснені своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.
Наведена вимога принципового характеру стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різних проваджень щодо неї.
Таким чином, відмова суду першої інстанції та згода з таким рішенням колегією суддів про відмову у задоволені подання начальника Немирівського районного відділу з питань пробації майора вн. служби ОСОБА_5 про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року, у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні нового злочину є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом першої інстанції та колегії суддів думки щодо винуватості особи у скоєному.
Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99).
Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.04.2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представником інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПП послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» та інших.
Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ. Так, в Ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі №5-4043км12 (додається) колегія суддів судової палати у кримінальних справах ВССУ зазначила, що оскільки в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено особу за вчинення злочину, тому суд першої інстанції вірно зробив висновок про необхідність звільнення особи від відбування покарання у зв`язку зі спливом іспитового строку.
Крім того, слід звернути увагу на те, що підстав для відмови у задоволенні згаданого вище подання органів пробації зазначено невиконання ОСОБА_4 покладених обов`язків не встановивши та не дослідивши яких саме (в чому воно полягало, чи підтверджується) немає.
Суддя: ОСОБА_2