11-кп/775/373/2018(м)
266/1688/17

Єдиний унікальний номер 266/1688/17 Головуючий суддя у суді 1-ої інст.: ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/775/373/2018(м) Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області колегією суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000960 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 травня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська, Донецької області, громадянина України, проживаючого без реєстрації: АДРЕСА_1 , судимого: 13 червня 2013 року Красногвардійським районним судом АР Крим за ч.2 ст.190, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці; звільнився умовно-достроково 16 листопада 2016 року на 6 місяців,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 16 травня 2018 року ОСОБА_7 засуджений за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складення призначених покарань, до покарання, призначеного за вироком Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 16 травня 2018 року у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, частково у виді покарання строком на 3 місяці, приєднано невідбуту частину покарання призначеного за вироком Красногвардійського районного суду АР Крим від 13 червня 2013 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 9 місяців. Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання період його попереднього ув`язнення з 26 березня 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі. Вирішено питання про речові докази.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 22 березня 2017 року приблизно о 13.00 год. у будинку АДРЕСА_1 , у стані алкогольного сп`яніння під час конфлікту із ОСОБА_9 , на ґрунті особистих раптово виниклих неприязних відносин завдав останньому не менш ніж один удар рукою, стиснутою в кулак, в область ребер та не більше п`яти ударів в область ребер зліва, заподіявши тим самим потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

За змістом апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 останні порушують питання про зміну вироку суду першої інстанції у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого, просять їх перекваліфікувати з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України, оскільки, на їх думку, ОСОБА_7 заподів потерпілому тяжкі тілесні ушкодження внаслідок перевищення меж необхідної оборони. Суть доводів сторони захисту зводиться до того, що обвинувачений протидіяв потерпілому, протиправні дії якого були спрямовані на заподіяння свідку ОСОБА_10 тілесних ушкоджень. Зазначають, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, не доведена сукупністю зібраних у справі доказів, досліджених в ході судового засідання.

Заперечення учасників судового провадження

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 прокурор просила її залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований, залишити без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити, вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України, призначивши йому покарання відповідно до санкції статті КК.

Прокурор заперечувала стосовно задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, просила вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , як законний і обґрунтований, залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника в їх межах, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно з положеннями ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту поданих апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника убачається, що вирок ними оскаржують ся в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України.

Зокрема, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_7 заперечував наявність у нього умислу на спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, наполягаючи на тому, що такі його дії були направлені на захист свідка ОСОБА_10 , якому потерпілий порвав сорочку, внаслідок відмови надати певні продукти харчування.

З огляду на вище викладене, обвинувачений стверджував про те, що його дії необхідно кваліфікувати як перевищення меж необхідної оборони.

Водночас, незважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши показання свідка ОСОБА_10 , відповідно до яких між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт з приводу того, що останній відмовився йти за водою, що не сподобалося ОСОБА_7 та він двічі ударив потерпілого по обличчю кулаком та два-три рази кулаком в область ребер зліва, після чого викликав карету швидкої допомоги; показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які дали показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_10 ,, за виключенням свідчень, що стосуються заподіяння ударів обвинуваченим потерпілому; дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід кваліфікувати як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння за ч.1 ст.121 КК України, а не як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони за ст.124 цього Кодексу.

Окрім частково визнавальних показань обвинуваченого, показань зазначених вище свідків, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, як зазначено у вироку, підтверджується сукупністю доказів, безпосередньо досліджених в ході судового розгляду, зокрема:

- висновками судово-медичного експерта № 365 від 14 квітня 2017 року, № 429 від 26 квітня 2017 року, № 381 від 26 квітня 2017 року, № 383 від 26 квітня 2017 року щодо виявлення у потерпілого ОСОБА_9 тілесних ушкоджень (т.1, а.кп.137-138, 149-155, 113-115, 101-104);

- висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи № 13 від 30 березня 2018 року щодо виявлення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 (т.2, а.кп.62-68);

- висновком судово-медичного експерта № 345 від 05 квітня 2017 року, згідно якого будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 при огляді не пред`явлено (т.1, а.кп.116);

- протоколом огляду місця події від 26 березня 2017 року (т.1, а.кп.197-212);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 23 квітня 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_9 та оглянутим судом першої інстанції в ході судового слідства відповідним відеозаписом (т.1, а.кп.139-147, 188);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 27 березня 2017 року за участю свідка ОСОБА_10 та оглянутим судом першої інстанції в ході судового слідства відповідним відеозаписом (т.1, а.кп.105-111, 189);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 27 березня 2017 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , проведеного в присутності захисника ОСОБА_8 та оглянутим судом першої інстанції в ході судового слідства відповідним відеозаписом (т.1, а.кп.91-99, 199);

- показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , експертів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , наданими ними у судовому засіданні суду першої інстанції.

Надаючи оцінку кожному з цих доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності досліджених під час судового розгляду доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, в даному випадку для ухвалення обвинувального вироку за ч.1 ст.121 КК України, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо формулювання обвинувачення ОСОБА_7 , визнаного судом доведеним, із зазначенням ц вироку місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, перевіривши доводи сторони захисту щодо наявності підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.1 ст.121 на ст.124 КК України, колегія суддів знаходить їх непереконливими та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права та фактичних обставинах кримінального провадження, які були встановлені під час судового розгляду, з огляду на наступне.

Так, для того, щоб зробити висновок про те, що умисне тяжке тілесне ушкодження потерпілому було спричинено особою при перевищенні меж необхідної оборони, необхідно встановити чи перебувала ця особа взагалі у стані необхідної оборони, оскільки це є обов`язковою умовою для кваліфікації вчиненого за ст.121 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як прямо зазначено у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Встановлені під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 обставини кримінального правопорушення, зокрема щодо: подій, які передували конфлікту між обвинуваченим та потерпілим; обставин, за яких обвинувачений та потерпілий опинилися в тому місці, їхніх фізичних даних, а також інших обставин, пов`язаних з нанесенням потерпілому тілесних ушкоджень, не дозволяють зробити висновок про те, що обвинувачений ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає законних підстав для задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та зміни вироку щодо останнього з метою перекваліфікації його дій на ст.124 КК України та при призначення покарання відповідно до санкції цієї статті.

Крім того, як прямо зазначено у вироку суду, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до положень статей 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому, судом взято до уваги, що ОСОБА_7 судимий, скоїв злочин, який відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, який він вчинив в період умовно-дострокового звільнення, в стані алкогольного сп`яніння, не має постійного місця проживання та має негативну характеристику за місцем мешкання.

При цьому, згідно з вимогами ст.67 КК України, обставинами, що обтяжують покарання, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину.

Обставин, що відповідно до вимог ст.66 КК України, пом`якшують покарання судом не встановлено.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим через м`якість, оскільки є необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.

Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення місцевого суду, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційних скаргах не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав, як для зміни вироку, з метою перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України та призначення йому покарання за цією статтею, відповідно до санкції ст.124 КК України, з врахуванням обставин, що пом`якшують покарання, а тому вважає за необхідне, за наслідками апеляційного розгляду за скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , прийняти рішення, яким вирок, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а подані апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, з цих підстав Суд

постановив:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 16 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання попереднє ув`язнення з 26 березня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по день набрання вироком суду законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_______________ ________________ ________________

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4