Ухвала
Іменем України
29 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 760/27111/17

провадження № 51- 9444 ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лисичанська Луганської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз: 22 жовтня 2010 року Васильківським міським судом Київської області за ч.2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі -КК),

на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 6 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2018 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 6 квітня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч.2 ст.186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2018 року вирок залишено без зміни.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 6 листопада 2017 року, близько 18 год. 20 хв., перебуваючи за адресою: площа Вокзальна, 1 м. Київ, поряд з МАФом з продажу хліба, який знаходиться неподалік приміщення Приміського вокзалу станції Київ-Пасажирський, побачив раніше незнайому йому ОСОБА_5 , яка стояла поруч з віконцем вказаного МАФу і в руці тримала власний гаманець, повторно, реалізуючи свій умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, підійшов ззаду з лівої сторони до ОСОБА_5 та дочекався моменту, коли потерпіла поклала гаманець на виступ біля віконця, схопив рукою гаманець, вартість якого становить 600 гривень, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 703 гривні та банківська картка «ПриватБанку», яка матеріальної цінності для потерпілої не становить.
Після чого, ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення намагався зникнути, але свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівниками поліції з викраденим майном та в подальшому вищевказане майно у обвинуваченого було вилучено. Своїми умисними діями ОСОБА_4 міг завдати потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 1303 гривень.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість та призначити йому більш м`яке покарання на підставі ст.69 КК України. На обґрунтування своїх доводів обвинувачений зазначив у скарзі про те, що:
- при обранні йому розміру покарання, пов`язаного з реальним відбуттям в місцях позбавлення волі, судом не достатньо враховано відсутність настання негативних наслідків, що він на обліку в лікарів психіатра і нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, є сиротою у зв`язку зі смертю батьків, має тяжке захворювання, через яке проходить відповідні курси лікування в умовах ізоляції від суспільства, що дає підстави для звільнення його від подальшого відбування покарання на підставі наказу № 1348/572 від 15 квітня 2014 року Міністерства юстиції України (далі МЮ) та Міністерства охорони здоров`я України (далі МОЗ), до переліку підстав для звільнення входить його тяжке захворювання;
Вважає, що позбавлення волі у виді 4 років не є тим досягненням мети покарання, оскільки його хвороба прогресує і стан здоров`я погіршується.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій у касаційній скарзі ОСОБА_4 не оскаржуються.Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до положень ч.1 ст.69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував пом`якшуючу покарання обставину, якою визнав щире каяття, що він на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, відсутність обтяжуючих покарання обставин, також врахував стан здоров`я обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, тому дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до нього суворої міри покарання в межах санкції ст. 186 КК.
Поряд з цим судом враховано:

- ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжкого злочину, та дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово був засуджений за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень.

Врахувавши зазначені обставини, а також те, що ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово засудженим, останній раз 22 жовтня 2010 року Васильківським міським судом Київської області за ч. 2 ст. 186 КК України, правильних висновків для себе не зробив, знову вчинив корисливий злочин, а тому суд не знайшов підстав для застосування положень ст.75 КК України та зазначив у вироку, що перевиховання обвинуваченого можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, оскільки він являє собою небезпеку для оточуючих, та дійшов висновку про необхідність призначити йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі, що є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого.
Крім того, у вироку суд вказав, що доказів, які б підтверджували неможливість відбування покарання обвинуваченим в умовах ізоляції від суспільства, не надано.
З урахуванням вказаного, вищезазначені доводи касаційної скаргив цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 , під час розгляду якого суд апеляційної інстанції доводи його скарги, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірив й спростував.
Як убачається із ухвали, обвинувачений, звернувшись до апеляційного суду зі скаргою, просив змінити вирок щодо нього в частині призначеного покарання, врахувати його щире каяття, повне визнання вини, сприяння органам досудового розслідування і суду встановити істину по справі, перебуваючи в слідчому ізоляторі, у нього виявлено тяжке захворювання, яке позбавляє останнього можливості повністю відбути покарання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має позитивну характеристику з місця проживання.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши установлені судом першої інстанції обставини кримінального провадження, вчинення обвинуваченим тяжкого правопорушення, його ставлення до вчиненого, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а також враховуючи принцип індивідуалізації покарання, погодився з висновком суду першої інстанції про призначення останньому покарання у виді 4 років позбавлення волі, яке за своїм розміром є мінімальним в межах санкцій відповідного виду покарання, що передбачений нормою інкримінованого обвинуваченому кримінального закону, і яке обвинуваченому слід відбути реально.
При цьому, апеляційний суд зазначив, що з огляду на ступінь суспільної небезпечності та тяжкості вчиненого обвинуваченим правопорушення, конкретних обставин його вчинення, даних про його особу, який згідно з наявною у провадженні характеристикою зарекомендував себе як громадянин, який веде аморальний спосіб життя, не працює, має зухвалу поведінку, з огляду на наявність в нього неодноразової судимості, в тому числі й за вчинення корисливого злочину проти власності, що в своїй сукупності вказує на те, що ОСОБА_4 на шлях виправлення не став та має схильність до злочинного способу життя, тому саме покарання у виді реального позбавлення волі строком на 4 роки, буде необхідним й достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також запобігання вчинення ним нових злочинів у майбутньому.
На думку Суду, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо неврахування судом першої інстанції пом`якшуючих обставин і даних про його особу, його стану здоров`я, вказавши при цьому відповідні мотиви.
Крім того, апеляційний суд належно спростував доводи обвинуваченого щодо його позитивної характеристики за місцем проживання дослідженою безпосередньо судом характеристикою обвинуваченого, наданою Боярською міською радою від 16 листопада 2017 року, а стосовно посилань обвинуваченого в апеляційній скарзі на його сприяння органам досудового розслідування і суду встановити істину в провадженні, дійшов переконливого висновку, що вказане жодним чином не впливає на ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, а також з огляду на інші встановлені судом обставини, не дає підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом чи можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Врахувавши наведені обставини, оскільки в наявній апеляційній скарзі не наведено об`єктивних доводів, чому призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим, апеляційний суд не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69, 75 КК України.
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин, даних про особу обвинуваченого та доводів його касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж призначене судом, яке за своїм розміром є мінімальним, та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення ОСОБА_4 покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи у скарзі обвинуваченого щодо наявності підстави для звільнення його від подальшого відбування покарання у зв`язку із хворобою, на підставі наказу № 1348/572 від 15 квітня 2014 року МЮ України та МОЗ України, до переліку якого входить його тяжке захворювання, не заслуговують на увагу, оскільки вирішення такого питання не належить до повноважень Верховного Суду, визначених КПК, і може бути вирішене місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого обвинувачений відбуває покарання, в порядку, передбаченому положеннями статей 537, 539 КПК.
Враховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 6 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2018 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3