Справа № 130/20/18
Провадження №11-кп/772/886/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року м. Вінниця

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.05.2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , двадцятого дня, восьмого місяця, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, раніше несудимого
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України

за участю сторін кримінального провадження
прокурора : ОСОБА_9
захисника : ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.05.2018 року відносно ОСОБА_7 скасувати, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України закрити за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.05.2018 року визнано винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченому частиною першою статті 125 КК України, призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі вісімсот п`ятдесят грн.
Відповідно до пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_7 від призначеного судом покарання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідент.номер НОМЕР_1 , громадянки України, мешканки АДРЕСА_2 витрати на лікування в сумі 2102 грн, витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн, а також 10000 грн моральної шкоди, а всього 15102 (п`ятнадцять тисяч сто дві) грн. В іншій частині позову про стягнення 10000 грн моральної шкоди відмовити.
З вироку суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
ОСОБА_7 29 серпня 2017 року, близько 10-30 год, перебуваючи на вул. Б.Хмельницького у м.Жмеринці біля салону-перукарні «Аеліта», на ґрунті тривалого сімейного конфлікту зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_10 , з метою витягнути її з салону автомобіля-таксі, схопив її обома руками, стиснувши, за праве плече і, намагаючись подолати опір потерпілої, умисно наступив ступнею своєї ноги на праву ступню потерпілої, заподіявши ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження у вигляді надриву (з наявністю ранки) нігтьової пластинки першого пальця правої ступні та синця на правому плечі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що вирок суду є незаконним і необгрунтованим, внаслідок неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Захисник вважає, що покази свідків сторони обвинувачення не підтверджують факт того, що обвинувачений ОСОБА_7 мав умисел нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 та мають численні протиріччя, висновок експерта № 94 від 26.10.-08.11. 2017 року та висновок додаткової судово-медичної експертизи № 109/94 від. 28-29.11.2017 року не є допустимими доказами.
В матеріалах кримінального провадження відсутні будь які дані, які б свідчили про те, що слідчим у передбаченому законом порядку було витребувано з медичного закладу чи отримано дозвіл слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів , які були використані судовим експертом для проведення дослідження, зокрема медичну картку стаціонарного хворого, оглянуто та прийнято рішення щодо можливості визнання їх речовими доказами.
Всупереч ст. 358 КПК України, судом не було досліджено та оголошено відомості, що містяться у медичних документах, які лягли в основу висновків судово-медичної експертизи. Вони не визнавалися речовими доказами, їх не відкривали стороні захисту, матеріали кримінального провадження не надавалися експерту, а лише певні докази: протокол допиту потерпілої, слідчий експеримент з її участю.
Захисником потерпілої було заявлено клопотання про витребування та огляд медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_10 № 7201 КУ « Жмеринська ЦРЛ», дане клопотання не розглядалося, рішення не приймалося.
Оскільки, цивільний позов потерпілою предявлено не в ході досудового розслідування, а вже на стадії судового розгляду справи, відповідно п.3 ч.1 ст. 91 КПК України цей обовязок доказування розміру моральної шкоди лежить на потерпілій. При визначенні розміру суми на відшкодування моральної шкоди судом не враховано, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна встановити в певному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, тому відшкодування потерпілій завданих витрат немайнового характеру та їх наслідків можливе за умови призначення судово-психологічної експертизи. Потерпілою та її представником відповідне клопотання не заявлялося.
Заслухавши доповідача, думку захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги, просили задволити, прокурора ОСОБА_11 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказав, що вирок суду є законним та обгрунтованим, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Потерпілою ОСОБА_10 подано заперечення на апеляційну скаргу в якій вказано, що вина ОСОБА_7 у скоєному кримінальному правопорушенні відносно неї за ч.1 ст . 125 КК України, повністю доведена, належними та допустимими доказами. Вирок суду є обгрунтованим та законним, у тому числі в частині цивільного позову.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 грунтуються на сукупності доказів, перевірених та досліджених судом першої інстанції у відповідності до вимог КПК України, оцінених згідно ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.
Приймаючи рішення щодо доведеності вини ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, суд дослідив всі обставини кримінального провадження, оцінив кожний доказ та сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку .
Проаналізувавши показання обвинуваченого, який вину не визнав, потерпілої , свідків, дослідивши ретельно матеріали кримінального провадження, вирішуючи питання про умисел обвинуваченого суд врахував спосіб та знаряддя злочину наступання взутою ногою на взуту у босоніжок ногу потерпілої, внаслідок чого були заподіяні тілесні ушкодження, тривалість неприязних відносин між обвинуваченим та потерпілою, його байдужість до настання наслідків при застосуванні до потерпілої насильницьких дій при витягуванні її поза її волею з салону автомобіля.
Доводи апеляційної скарги захисника, що показання свідків сторони обвинувачення не підтверджують факт того, що ОСОБА_7 мав умисел нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 , є безпідставними.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції надав вірну оцінку показанням свідків сторони обвинувачення, зокрема свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які узгоджуються між собою та показами потерпілої, висновками судово-медичної експертизи та іншими доказами, а також сторони захисту ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які також у судовому засіданні підтвердили, що обвинувачений силоміць витягував з салону автомобіля потерпілу. Всі досліджені судом докази достовірно свідчать про наявність фізичного контакту між потерпілою ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_7 , протиправний характер якого, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, знайшов підтвердження в ході судового слідства, тому підстав вважати, що між показами існують протиріччя у суду апеляційної інстанції підстав немає.

Також судом перевірено належність доказів, які оцінені у сукупності з показами потерпілої, свідків, а саме випискою з історії хвороби № 7201 потерпілої, в якій вказано, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Жмеринської ЦРЛ з 29 серпня по 8 вересня 2017 року з діагнозом струс головного мозку, забій м`яких тканин горла, тривожно-депресивний розлад, ушиб правого плеча. У виписці також вказано, які медичні препарати рекомендовано лікарем для лікування (а.с.43); протоколом прийняття заяви потерпілої від 1 вересня 2017 року про вчинений злочин, в якому вона повідомляє про заподіяння їй тілесних ушкоджень обвинуваченим (а.с.121-122); висновком експерта № 94 від 26 жовтня - 8 листопада 2017 року, згідно з висновками якого у ОСОБА_10 були такі тілесні ушкодження надрив (з наявністю ранки) нігтьової пластинки першого пальця правої ступні та синець на правому плечі. Ці ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів, невиключно в час і при обставинах, на які вказує потерпіла, та належать до легких тілесних ушкоджень. Діагноз "закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку" не був підтверджений відповідною неврологічною симптоматикою, тому не брався до уваги при визначенні ступеню тяжкості тілесних ушкоджень (а.с.131-132); протоколом проведення слідчого експерименту від 28 листопада 2017 року з фототаблицею з участю потерпілої, в ході якого вона показала і розповіла про механізм заподіяння їй тілесних ушкоджень обвинуваченим при витягуванні ним її з машини та наступанні на її ступню (а.с.133-138); висновком додаткової судово-медичної експертизи № 109/94 від 28 29 листопада 2017 року, яка підтвердила висновки попередньої експертизи, а також вказала, що зазначені ушкодження у потерпілої могли бути отримані при обставинах, на які вона вказала, з урахуванням проведеного слідчого експерименту (а.с.139).
Враховуючи викладене ,суд апеляційної інстанції вважає, що судове рішення відносно ОСОБА_7 грунтується на всебічному , повному і об`єктивному розгляді всіх доказів в їх сукупності.

Відповідно ч.1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Посилання захисника, що висновок експерта № 94 від 26.10.-08.11. 2017 року та висновок додаткової судово-медичної експертизи № 109/94 від. 28-29.11.2017 року є недопустимими доказами, суд апеляційної інстанції не приймає.
Суд першої інстанції у вироку, належним чином мотивував своє рішення щодо клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказами висновків основної та додаткової судово-медичних експертиз по тілесним ушкодженням потерпілої з причини отримання медичних документів для її проведення з порушенням норм встановлених КПК України. Судом встановлено, що досудовим слідством історія хвороби потерпілої була витребувана відповідно до положень статей 93 та 132 КПК України як збирання доказів та відсутність необхідності звернення до слідчого судді з клопотанням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що видно з досліджених у судовому засіданні матеріалів досудового слідства заяви потерпілої, запиту слідчого від 25 вересня 2017 року про витребування історії хвороби потерпілої (а.с.151); супровідного листа експерта про повернення цієї історії хвороби слідчому (а.с.153).
З висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції .
Відповідно до ст. 358 КПК України протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження. Учасники судового провадження мають право ставити запитання щодо документів свідкам, експертам, спеціалістам. Якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.

Під час апеляційного розгляду порушення ст. 358 КПК, на які посилається захисник не знайшли свого підтвердження.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо вирішення питання про відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 подано відповідно до вимог ст. 128 КПК України.

Визначення моральної шкоди дано у п 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4 - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Суд першої інстанції при визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди врахував глибину та тривалість моральних страждань потерпілої, яка зазнала фізичного болю, принижень, стресу, втрати ділової репутації на очах своїх колег та відвідувачів салону-перукарні, характер дій обвинуваченого ОСОБА_7 , який своїми насильницькими діями заподіяв їй тілесні ушкодження. На думку суду апеляційної інстанції, відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості, оскільки судом розмір відшкодування моральної шкоди визначено з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнала потерпіла.
Таким чином, вимоги захисту в цій частині апеляційної скарги щодо невірного визначення критеріїв майнового виразу душевного болю потерпілої є безпідставними.

Твердження захисту, що визначення розміру моральної шкоди та відшкодування немайнових втрат можливе за умови проведення судово-психологічної експертизи є належним чином необгрунтованими.

Посилаючись на те, що потерпілою, представником потерпілої не заявлялось клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, захисник не зазначає, чому ні він, ні обвинувачений це питання не піднімали та не надавали докази які б спростовували висновки суду в частині вирішення питання щодо позову.

За таких обставин, суд апеляційної вважає судове рішення в цій частині законним та обгрунтованим.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, згідно зі статтею 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, а також особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, є батьком неповнолітньої дитини, думку потерпілої і обставини вчинення злочину.
Оскільки, обвинувачений є батьком неповнолітньої дитини, надав згоду на застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, який набрав чинності 7 вересня 2017 року, субєктом якого він є, суд першої інстанції вірно на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнив його від покарання.
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_7 підтвердив свою згоду на застосування відносно нього Закону України « Про амністію у 2016 році»

Перевіривши всі обставини, які мають значення при призначенні покарання, суд першої інстанції, вірно, додержуючись принципів законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання визначив покарання в межах санкції ч.1 ст.125 КК України, застосував Закону України « Про амністію у 2016 році».

Суд апеляційної інстанції вважає вирок першої інстанції за ч.1 ст. 125 КК України відносно ОСОБА_7 законним та обгрунтованим.

Підстав для закриття кримінального провадження за відсутністю у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення суд апеляційної інстанції не вбачає .

Інші підстави, передбачені ст. 409 КПК України для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 404, 405,407, 419 КПК України суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 .

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.05.2018 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:
Суддя: