Справа № 369/5835/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/507/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 4 07.05.2018

УХВАЛА
Іменем України

07 травня 2018 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора: ОСОБА_5 ,

при секретарі: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.02.2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
09.06.1996 року вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч.3 ст. 140 КК України 1960 року на 3 роки позбавлення волі;
04.11.2002 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі;
02.04.2007 року вироком Козятинського районного суду Вінницької області за ч. 2. ст. 186 КК України на 4 роки 2 місяців позбавлення волі;
19.12.2011 року вироком Попільнянського районного суду Житомирської області за ч.ч.2,3 ст. 185, ч. 1 ст. 309 ч. 1 ст. 263 КК України на 4 роки 7 місяців позбавлення волі;
06.04.2012 року вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 153, ч. 2 ст. 152 КК України на 6 років 10 місяців позбавлення волі; 16.01.2014 року вироком Козятинського міського суду Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, на 6 років 10 місяців позбавлення волі; 30.07.2014 року вироком Бердичівського міського суду Житомирської області за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, на 6 років 10 місяців позбавлення волі;
23.11.2017 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання 9 (дев`ять) років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.11.2017 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIIІ "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" від 26.11.2015 року), зараховано ОСОБА_7 в строк відбування призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні з 29.03.2017 року до дати набрання вироком чинності, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вироком вирішено питання речових доказів по справі.
В С Т А Н О В И Л А :
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, за наступних обставин.
27.03.2017 року приблизно о 00 год. 30 хв. ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , в ході сварки з ОСОБА_9 , яка раптово виникла на ґрунті неприязних відносин, маючи умисел на завдання останньому тілесних ушкоджень, дерев`яною штахетою, яку тримав в руках, умисно наніс ОСОБА_9 удар в ліву половину обличчя, шиї, мочки та щелепи. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 помер на місці події.
Згідно висновку експерта № 176/2017 від 27.03.2017 року у виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів. Закрита черепно-мозкова травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.121 КК України на ст.118 КК України, та перерахувати йому, відповідно до ч.5 ст.72 КК України, в строк відбутого покарання, строк тримання під вартою, з розрахунку один день тримання під вартою на два дні позбавлення волі.

В обґрунтуванні вказує, що судом першої інстанції було розглянуто справу однобічно та упереджено, без з`ясування всіх суттєвих обставин справи, зокрема, судом необґрунтовано у вироку не вказано свідків, які були разом з ним 27.03.2017 року, на очах яких відбулась подія, та показання яких мають велике значення в вирішенні питання щодо кваліфікації його дій, звертає увагу, що саме неправомірні дії потерпілого щодо нього потягли наслідки, що настали, вважає, що оборонявся від таких дій, у зв`язку з чим має бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ст.118 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала судове рішення, обвинуваченого та його захисника, що просили задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
За змістом ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права , з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним кодексом України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.
Судом першої інстанції справу розглянуто у межах пред`явленого обвинувачення.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, що суд дав неправильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам, безпідставно взяв до уваги одні докази і відхилив інші є такими, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Судом в повній мірі досліджені зібрані в справі докази.
У вироку суду міститься формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено місце, час, спосіб вчинення та мотив злочину, наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_7 .
Суд дав правильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам: показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 та даними, які містяться в письмових матеріалах справи.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, в судовому засіданні пояснював, що дійсно 27.03.2017 року, він зустрівся зі знайомим ОСОБА_11 , з яким давно не бачився та який запропонував йому випити горілки, на що він погодився. Їх було в компанії приблизно п`ять чоловік та випили приблизно три літри горілки. Коли розходилися, він зрозумів, що в будинку забув телефон, коли почав йти до будинку, ОСОБА_12 його не пускав і вдарив два рази по обличчю, потім ОСОБА_12 взяв доску з забора і вдарив його по коліну, і коли повторно загиблий намагався вдарити його доскою, він вихватив її з рук ОСОБА_13 та вдарив останнього по обличчю. У вчиненому кається.
Спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність умислу на спричинення тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 , суд послався на докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, які є допустимими, і підстав сумніватися у їх достовірності по справі колегія суддів не вбачає, а саме:
- показання потерпілої ОСОБА_10 , з яких вбачається, що 27.03.2017 року її син ОСОБА_14 зустрівся зі своїм другом ОСОБА_15 та запропонував випити з тим у неї вдома алкогольних напоїв, на що вона погодилася. Потім пішла спати. Зранку її покликала сусідка і сказала, що її син побитий лежить на вулиці. Сусідка також викликала швидку допомогу. Швидка допомога константувала смерть сина.
- дані з рапорту старшого інспектора Києво-Святошинського ВП від 27.03.2017 року, згідно якого на службу 102 надійшло повідомлення, що по АДРЕСА_3 виявлено труп ОСОБА_9 (т.1, а.с.6);
- дані з протоколу огляду місця події від 27.03.2017 року з фототаблицею, згідно якого оглянуто ділянку біля тротуару та подвіря будинку АДРЕСА_2 , де виявлено труп ОСОБА_9 (Т. 1 а.с. 7- 16);
-дані з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.04.2017 року та довідки до нього, згідно якого потерпіла ОСОБА_16 впізнала ОСОБА_7 , який 26.03.2017 прийшов з її сином до неї додому та розпивав спиртні напої (Т. 1 а.с. 57-59);
-дані з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.04.2017 року та довідки до нього, згідно якого свідок ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_7 , який 26.03.2017 прийшов з його сином до нього додому та розпивав спиртні напої (Т. 1 а.с. 60-62);
- дані з протоколу проведення слідчого експерименту від 30.03.2017 року з відеодиском до нього, згідно якого ОСОБА_7 відтворив обставини нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_9 (Т. 1 а.с. 123-128) ;
- дані з постанови про визнання та приєднання до справи речових доказів від 31.03.2017 року, згідно якої вилучений 30.03.2017 по АДРЕСА_2 під час слідчого експерименту фрагмент дерев`яної штахети визнано речовим доказом (т. 1 а.с. 130);
- дані з висновку експерта № 176 від 19.05.2017 року, згідно якого при судово-медичній експертизі трупа виявлено наступні тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму: поширене смугасте садно на фоні синця лівої половини обличчя, шиї та мочки з відкритим подвійним переломом нижньої щелепи (в ділянці кута зліва та між 3-4 зубами справа), забитою раною мочки лівої вушної раковини, крововиливом і забитою раною слизової оболонки лівої щоки, базальний крововилив під м`яку мозкову оболонку, кров`яниста спиномозкова рідина та пухкі згортки крові в шлуночках мозку, набряк-набухання головного мозку; 3 дрібні садна лівої кисті, садно правого колінного суглобу, 3 дрібні садна зовнішньої поверхні лівого стегна. Смерть ОСОБА_9 , 1996 р.н., наступила від закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломом нижньої щелепи, крововиливами під м`яку мозкову оболонку та в шлуночки головного мозку, набряком-набуханням головного мозку. Виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів. Закрита черепно-мозкова травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Садна кінцівок відносяться до легких тілесних ушкоджень. Виходячи з ступеню розвитку трупних змін, що визначались при огляді трупа на місці виявлення 27.03.2017 в 08-40, смерть настала за 6-8 годин до огляду. Виявлена в крові кількість етилового спирту 4,06% за життя могла відповідати тяжкому отруєнню алкоголем. (Т. 1 а.с. 143-145);
-дані з висновку експерта № 96/Д/176 від 30.05.2017 року згідно якого, закрита черепно-мозкова травма у ОСОБА_9 могла утворитися від удару дерев`яною штахетою по лівій боковій поверхні голови та шиї в положенні потерпілого та нападника стоячи обличчям один до одного, дрібні садна кінцівок могли утворитися при наступному падінні ОСОБА_9 та ударі об тупі предмети, як показав ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту (т. 1 а.с. 152);
-дані з висновку судово-психіатричного експерта № 283 від 25.05.2017 року згідно якого ОСОБА_7 під час скоєння інкримінованих йому дій на психічне захворювання не страждав, в тому числі не перебував у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності та у стані патологічного сп`яніння, а перебував у стані простого алкогольного сп`яніння. ОСОБА_7 під час скоєння інкримінованих йому дій міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Під час проведеного обстеження ознак психічного захворювання у ОСОБА_7 не виявлено. ОСОБА_7 в даний час може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 не потребує. ОСОБА_7 страждає на розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. ОСОБА_7 потребує лікування від алкогольної залежності. Протипоказань для такого лікування у нього не виявлено (т. 1 а.с. 155-157).
Перевіривши вказані вище докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх допустимість та достовірність.
Що стосується доводів апелянта про перекваліфікацію його дій на ст.118 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до ч.3 ст.36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Відповідно до положень п.п.2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №1 «Про судову практику в справах про необхідну оборону», при з`ясуванні наявності загрози посягання необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
Фактичними обставинами справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 не перебував в стані необхідної оборони, оскільки він в ході сварки, яка виникла на грунті неприязних відносин, умисно здійснив один удар в ліву половину обличчя, шиї, мочки та щелепи потерпілого дерев`яною штахетою, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми (т.1 а.с.144). Наміру вбивати потерпілого в обвинуваченого не було. Вказаний факт не заперечувався ані самим обвинуваченим, ані його захисником.
Отже, характер заподіяного потерпілому ОСОБА_9 тілесного ушкодження та його локалізація, механізм спричинення та застосування знаряддя злочину, підтверджують висновок суду про спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на умисне спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, щодо ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій смерті потерпілого ОСОБА_9 , то вони характеризуються необережністю.

Таким чином, висновок суду, що у справі зібрано достатньо доказів, які прямо викривають обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України є вірним, а доводи апелянта про перекваліфікацію його дій на ст.118 КК України, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджували б умисел обвинуваченого на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 при перевищенні меж необхідної оборони.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано правильно за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування або зміни вироку, - не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.02.2018 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.
Судді: