Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0014203 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, українця, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26.04.2018 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом вирішено питання про відшкодування процесуальних витрат.

________________________________

Справа № 11-кп/796/1513/2018
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого та правильність кваліфікації його діяння, але вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. З цих же підстав, на переконання прокурора, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Як зазначається в апеляційній скарзі, з посиланням на висновок судової автотехнічної експертизи № 12-1/362 від 26.02.2018 року, згідно з яким у ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля Ford Focus ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п.п.10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), однак, порушивши їх, через власну неуважність спричинив потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості. Мотиви, з яких суд першої інстанції не призначив обвинуваченому додаткове покарання, а саме, часткове відшкодування шкоди потерпілому, можливість втрати роботи, є непереконливими, оскільки робота ОСОБА_7 не пов`язана з керуванням транспортними засобами. Крім того, обвинувачений раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення вимог ПДР, що свідчить про системний характер їх ігнорування, можливу загрозу безпеці дорожнього руху, життю і здоров`ю громадян, майну.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого і захисника ОСОБА_6 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за наступних обставин.

1 грудня 2017 року близько 20 години 34 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем Ford Focus д/н НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Волгоградської зі сторони вул. Гетьмана у напрямку пров. Ковальського у м. Києві, наближаючись до нерегульованого перехрестя, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР та інформаційними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР, порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 б, 10.1, 16.2 ПДР.

Порушення ОСОБА_7 вказаних вимог ПДР виразилося в тому, що він, здійснюючи поворот ліворуч, був неуважним до дорожньої обстановки, неправильно відреагував на її зміну, не переконався у відсутності пішоходів на нерегульованому пішохідному переході і не дав дорогу пішоходу ОСОБА_10 , який рухався по ньому справа наліво відносно напрямку руху автомобіля. Внаслідок цього ОСОБА_7 здійснив наїзд на ОСОБА_10 , спричинивши потерпілому закриту травму лівої гомілки у вигляді уламкових переломів латерального виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, голівки лівої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків, відриву латерального меніску від місця свого прикріплення, яка відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості як таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад двадцять одну добу.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем роботи, обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, і відсутність обставин, що його обтяжують.

Призначивши ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд навів у вироку ґрунтовні мотиви, які свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання за умови здійснення контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації.

Також належним чином суд мотивував своє рішення про недоцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на те, що обвинувачений добровільно оплатив витрати потерпілого на лікування, і позбавлення відповідного права може призвести до втрати останнім роботи і, відповідно, доходу.

Оскільки за санкцією ч.1 ст.286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є альтернативним і його застосування відноситься до дискреційних повноважень судді, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є надуманими.

Обвинуваченим вчинено злочин з необережності. З наявних у кримінальному провадженні розписок вбачається, що ОСОБА_7 з 06.12.2017 року по 01.02.2018 року оплатив лікування потерпілого на суму 38 000 гривень. Цивільна відповідальність обвинуваченого застрахована у ТДВ СК Альфа-Гарант, що також надає потерпілому можливість отримати страхове відшкодування у разі представлення документів на підтвердження обґрунтованих витрат на лікування. ОСОБА_7 з 2012 року працює у ТОВ Профсервіском гідроізолювальником, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, і за особливостями покладених на нього робочих завдань використовує власний автомобіль для того, щоб дістатися до місця роботи, та для перевезення матеріалів та інструментів. З цього приводу суду апеляційної інстанції обвинувачений пояснив, що об`єкти знаходяться за межами міста, а тому він постійно використовує власний транспортний засіб для виконання покладених на нього завдань.

Дійсно, професія ОСОБА_7 безпосередньо не пов`язана з керуванням транспортними засобами, як слушно зауважує прокурор, але, враховуючи характер роботи, призначення додаткового покарання унеможливить або суттєво ускладнить належне її виконання.

З приводу посилань в апеляційній скарзі на висновок судової автотехнічної експертизи колегія суддів зауважує, що цей доказ прокурором не долучався, а тому не може бути оцінений судом.

Не свідчить про системний характер порушення вимог ПДР, а так само ймовірну загрозу безпеці дорожнього руху, життю та здоров`ю громадян, майну і та обставина, що ОСОБА_7 притягувався до адміністративної відповідальності за ч.6 ст.121 КУпАП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в установленому порядку, його експлуатацію з номерним знаком без дотримання встановлених законом стандартів.

Таким чином судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені у ст.65 КК України, і наведені переконливі мотиви про недоцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання, що спростовує доводи в апеляційній скарзі про протилежне.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3