Справа № 344/9268/17
Провадження № 11-кп/779/197/2018
Категорія ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 10002886 за апеляційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року, згідно якого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, вдівця, на утриманні має одну малолітню дитину, непрацюючого, українця, громадянина України, раніше судимого 26 червня 2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до одного року позбавлення волі, 09 лютого 2016 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до трьох місяців арешту,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15 ч. 2 ст. 185 КК України, з призначенням покарання у виді арешту на строк три місяці.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить оскаржений вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік.

В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що рішення про призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, у виді арешту на строк три місяці належно не вмотивоване. На його думку, обставини наведені судом, не дають підстав для призначення мінімального покарання обвинуваченому. Вказує, що фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, проте суд не взяв її до уваги. Зазначає, що судом недостатньо враховано те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, та, що відбувши покарання, обвинувачений на шлях виправлення не став та вчинив замах на таємне викрадення чужого майна. Вважає, що призначене покарання не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування кримінального покарання та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду. Наголошує, що таке покарання у зв`язку з несправедливою м`якістю не буде необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна повторно.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

10 липня 2017 року близько 13-30 год. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в маршрутному автобусі № 32, який рухався по вул. Гаркуші в м. Івано-Франківську, побачив потерпілу ОСОБА_10 , яка сиділа на передньому сидінні позаду водія, в ряді лівих пасажирських сидінь біля проходу в салоні вказаного транспортного засобу, тримаючи на колінах свою сумку. В цей момент, в ОСОБА_7 виник неправомірний умисел на таємне викрадення грошових коштів із сумки потерпілої ОСОБА_10 , шляхом вчинення крадіжки. Надалі ОСОБА_7 , діючи умисно та повторно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, з корисливих спонукань та з метою власного збагачення, перебуваючи у маршрутному автобусі № 32, скориставшись тим, що в його салоні велика кількість людей, серед яких була тиснява, а також тим, що за його діями ніхто не спостерігає, просунув руку в сумку потерпілої ОСОБА_10 , з якої таємно викрав 300 Євро, що відповідно до довідки УНБУ в Івано-Франківській області складають 8907,00 гривень, та 500 гривень, які приховав під свій верхній одяг. Виконавши всі необхідні дії для доведення до кінця свого неправомірного умислу, ОСОБА_7 завершити свій злочин не зумів з причин, які не залежали від його волі, оскільки був впійманий потерпілою ОСОБА_10 за руку на місці вчинення злочину.

Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду повідомлена належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за її участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за її відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у них, просить її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 вважають вирок суду в частині призначеного покарання законним та обґрунтованим, а тому просять залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

В апеляційній скарзі прокурор заявив клопотання про дослідження матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 .

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції задовольнив таке клопотання, та дослідив матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно, фактичні обставини скоєного ОСОБА_7 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється.

Прокурор висловив свою незгоду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Згідно із приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті ( частини статті ), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу.

За приписами ст. 68 КК України при призначенні покарання за незакінчений злочин суд, керуючись положеннями статей 65-67 цього Кодексу, враховує ступінь тяжкості вчиненого особою діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця. За вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

При виборі конкретного виду покарання із зазначених у санкції статті, суд першої інстанції повинен виходити залежно від кожного конкретного випадку та щодо кожного підсудного.

Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому.

Крім того, згідно з приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються мотиви призначення покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України під час ухвалення вироку, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

При призначенні покарання суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу винного, а саме те, що: він негативно ставиться до вчиненого; дані висновку досудової доповіді органу пробації, відповідно до якого ОСОБА_7 не може виправитися без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та становить високу небезпеку для суспільства; має на утриманні одну малолітню дитину - дочку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції відніс повне визнання вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не встановив.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому необхідно обрати покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, зокрема у виді арешту, так як вказане покарання буде необхідне і достатнє для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , за наявності усіх зазначених обставин, обґрунтовано дійшов висновку про те, що йому необхідно призначати покарання в межах, установлених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

Однак, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта та вважає, що суд першої інстанції при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду покарання та визначенні його строку, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим призначене покарання не буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів та є явно несправедливим внаслідок м`якості.

При цьому, судом першої інстанції в мотивувальній частині вироку не наведено переконливого обґрунтування щодо визначення саме такого строку арешту.

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначаючи покарання ОСОБА_7 , зокрема обираючи вид та визначаючи розмір покарання, не було належним чином враховано обставин цього злочину та дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та вчинив замах на таємне викрадення чужого майна.

На думку суду апеляційної інстанції, з огляду на дані щодо особи обвинуваченого та встановлені судом першої інстанції обставини кримінального провадження відсутні підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді арешту на строк три місяці, що є мінімальним покаранням, встановленим санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України необхідність застосування більш суворого покарання є однією із підстав для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання необхідно скасувати з постановленням в цій частині нового вироку.

Під час апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції за клопотанням прокурора повторно досліджені докази, що містять відомості відносно особи обвинуваченого ОСОБА_7 (а.п. 53, 59-75):

досудову доповідь про обвинуваченого у кримінальному провадженні, з якої вбачається, що орган пробації вважає, що ОСОБА_7 не може виправитися без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та становить високу небезпеку для суспільства (а.п. 53);

копію вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 09 лютого 2016 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, з призначенням покарання у виді арешту на строк три місяці (а.п. 59-61);

копію вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 26 лютого 2014 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк один рік (а.п. 62-63);

копію свідоцтва про смерть ОСОБА_12 (а.п. 64);

копію свідоцтва про народження ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 , де батьком вказано ОСОБА_7 , а матір`ю ОСОБА_12 (а.п. 65);

копію свідоцтва про шлюб, укладений 16 жовтня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 (а.п. 66);

довідку № 251, видану лікарем Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру 10 липня 2017 року про те, що ОСОБА_7 був оглянутий лікарем 10 липня 2017 року о 16 год. 20 хв. та алкогольного сп`яніння не виявлено (а.п. 67);

довідку КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» № 02-02/2693 від 13 липня 2017 року про те, що будинок АДРЕСА_1 на балансі КП «МІУК» немає (а.п. 68);

довідку про те, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 - АДРЕСА_1 (а.п. 69);

повідомлення № 01-7/1185 від 13 липня 2017 року Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру про те, що ОСОБА_7 на диспансерному обліку з приводу наркологічних захворювань не перебуває (а.п. 70);

повідомлення № 5554 від 14 липня 2017 року Обласної психоневрологічної лікарні № 3 про те, що ОСОБА_7 за медичною допомогою не звертався, на обліку не перебуває (а.с. 71);

довідку про судимість ОСОБА_7 (а.п. 73);

копії сторінок паспорта ОСОБА_7 серії НОМЕР_1 (а.п. 74);

копію Додатка № 1 до п. 8 Форма № 1 (а.п. 75).

Суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що відноситься відповідно до ст. 12 КК України до злочину середньої тяжкості, індивідуальний ступінь кримінального правопорушення, спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, особу винного, який негативно ставиться до вчиненого, має на утриманні одну малолітню дитину, вдівець, раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів, стан здоров`я обвинуваченого, який не визнаний інвалідом, не числяться на обліку у нарколога і психіатра. Погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з відсутністю обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 . Також суд апеляційної інстанції враховує дані висновку досудової доповіді органу пробації, відповідно до якого ОСОБА_7 не може виправитися без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та становить високу небезпеку для суспільства.

З урахуванням викладених обставин та сукупності даних про обвинуваченого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст.15 ч. 2 ст. 185 КК України саме у виді обмеження волі, строк якого визначити у найменшому розмірі, встановленому для такого виду покарання в ст. 61 КК України - один рік.

Суд апеляційної інстанції вважає, що саме таке покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України, сприятиме меті кримінального покарання, що визначена ст. 50 КК України, є необхідним, достатнім та справедливим.

На підставі викладеного та керуючись 374, 405, 407, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Постановити відносно ОСОБА_7 в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

Строк відбування покарання рахувати з дня прибуття і постановки обвинуваченого ОСОБА_7 на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_2