В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" листопада 2018 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0018381 від 04.12.2015 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема, в останнє 15.02.2018 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України, з урахуванням положень ст. 71 того ж Кодексу, до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Київської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема, в останнє 17.04.2018 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки, кожного окремо,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з невстановленою досудовим слідством особою 04.12.2015 приблизно о 00:20 год. перебували поблизу будинку АДРЕСА_3 , де помітили раніше незнайомого ОСОБА_6 , який перебував біля торговельного кіоску, та в цей же момент вони вступили в злочиний зговір, направлений на відкрите викрадення чужого майна, що належить останньому.

Реалізуючи свій злочинний умисел, дані особи підійшли до потерпілого, та застосовуючи фізичну силу затягнули останнього за приміщення торгівельного кіоску й почали наносити удари в різні частини тіла потерпілого, внаслідок чого ОСОБА_6 впав на землю.

Подолавши таким чином волю до опору останнього, ОСОБА_4 із внутрішнього карману куртки останнього відкрито викрав мобільний телефон «Нокіа», вартістю 1725 грн., окуляри, в оправі з металу жовтого, кольору вартістю 50 грн. та грошові кошти в розмірі 700 грн., що належать ОСОБА_6 .

Після чого, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, розподіливши між собою викрадене майно, з місця вчинення злочину зникли, чим спричинили потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 2475 гривень.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинувачених, які будучи допитаними в судовому засіданні свою вину у вчиненні цього кримінального правопорушення (злочину) визнали повністю, дали покази, підтвердили обставини його скоєння, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, указали, що дійсно, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з невстановленою досудовим слідством особою 04.12.2015 приблизно о 00:20 год. перебували поблизу будинку АДРЕСА_3 , де помітили потерпілого, та застосовуючи фізичну силу затягнули його за приміщення торгівельного кіоску й почали наносити удари в різні частини тіла потерпілого, внаслідок чого той впав на землю. ОСОБА_4 із внутрішнього карману куртки взяв мобільний телефон, окуляри.

Поряд з цим, у цей же час, останні виразили готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просили суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджуються з встановленими обставинами.

Покази обвинувачених в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ними змісту обставин, добровільності та істинності їх позицій.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують їх особи, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинувачених, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини, кожного з обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, як-то: відомості указані у протоколах ОМП від 04.12.2015, слідчого експерименту від 0.12.2015, огляду предметів від 04.12.2015, пред`явлення фотознімків для впізнання від 06.12.2015 та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, винним у вчиненні яких визнається обвинувачений

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожного окремо, за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він відкрите викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання, кожного з обвинувачених, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, прийнятні характеристики, спосіб життя (раніше судимий, не одружений, стан здоров`я, не працює), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, роль серед співучасників та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі із визначенням остаточно покарання у порядку ч. 4 ст. 70 КК України, з огляду на наявність вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2018.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, прийнятні характеристики, спосіб життя (раніше судимий, не одружений, стан здоров`я, не працює), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, роль серед співучасників та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі із визначенням остаточно покарання у порядку ч. 4 ст. 70 КК України, з огляду на наявність вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2018.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 цього Кодексу до обвинувачених, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 вказаного Кодексу, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Як наслідок, дане покарання у виді позбавлення волі, на переконання суду, з огляду на відсутність передумов для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

Щодо порядку зарахування строк обвинуваченим у строк відбування покарання, слід відмітити, що відповідно до ухвали суду від 23.07.2018 обвинувачені були переведені з ВК на час розгляду цієї справи у порядку п. 12 ч. 1 ст. 537 КПК України.

До ДУ «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 прибув 19.08.2018, а ОСОБА_5 04.09.2018.

У постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 20.09.2018 у справі № 751/1955/17, ВС указує на те, що якщо особа, була тимчасово залишена (переведена) в слідчому ізоляторі на час розгляду в суді кримінального провадження, то з огляду на ст. 5 КК України, ч. 1 ст. 58 Конституції України, зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання має здійснюватись відповідно до чинності редакції ч. 5 ст. 72 КК України, передбаченої ЗУ № 838-VIII, за наявності для того підстав установлених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 663/537/17, де ВП ВС сформувала правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) у такому ракурсі, що якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).

Злочин, за який обвинувачені визнаються винуватими у цій справі вони вчинили 04.12.2015, тобто до 23 грудня 2015 року (включно), з огляду, на що, суд зараховує обвинуваченим період їх перебування у слідчому ізоляторі під час тимчасового залишення для розгляду цієї справи в суді, а саме ОСОБА_4 з 19.08.2018 до 07.11.2018, а ОСОБА_5 з 04.09.2018 до тієї ж дати згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Також за таким же алгоритмом ОСОБА_5 , з огляду на призначення остаточного покарання у порядку ч. 4 ст. 70 КК України, яка указує, що при її застосуванні в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу, слід зарахувати і термін утримання під вартою з 15.02.2018 до 18.05.2018 , так як вироком суду від 17.04.2018 він засуджений за вчинення злочину, що мав місце 12.06.2017, тобто до 20.06.2017, а згідно указаної позиції ВП ВС, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, бо в такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію через, що застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

Відбутий ним період з 18.06.2018 до 03.09.2018 за тим же вироком слід зарахувати, як дійсний з розрахунку день за день, адже у цей час він відбував реальне покарання.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред"явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2018 більш суворим за

цим вироком остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 , обчислювати з моменту постановлення вироку, тобто з 08.11.2018, зарахувавши в нього термін частково відбутого покарання за попереднім вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2018, а саме за період з 14.12.2017 до 18.08.2018 (як дійсний період з розрахунку день за день), та у цьому проваджені час, протягом якого він був тимчасово залишений в слідчому ізоляторі для розгляду справи в суді за період з 19.08.2018 до 07.11.2018 згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (з розрахунку день за два).

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред"явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2018 більш суворим за

цим вироком остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 , обчислювати з моменту постановлення вироку, тобто з 08.11.2018, зарахувавши в строк відбування покарання за даним вироком, термін частково відбутого покарання за попереднім вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2018, за період з 15.02.2018 по 18.05.2018 згідно ч. 5 ст. 72 в редакції Закону № 838-VIII (з розрахунку день за два), та у цьому проваджені час, протягом якого він був тимчасово залишений у слідчому ізоляторі для розгляду справи в суді за період з 04.09.2018 до 07.11.2018 згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (з розрахунку день за два). Період з 19.05.2018 до 03.09.2018 зарахувати, як дійсний термін відбутого в частині покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2018 (з розрахунку день за день).

Речові докази: телефон, окуляри, яку передано на зберігання ОСОБА_6 , - залишити у його володінні, диск залишити у матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1