ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/560/18
Провадження № 1-кп/636/328/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2018 року Чугуївський міський суд Харківської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000214, внесений 06 червня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рубіжне, Луганської області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, не одруженого, раніше не засудженого, військовослужбовця військової служби за контрактом, санітара 3 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата, який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:
27.02.2016 року громадянин ОСОБА_5 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством Оборони України в особі командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 полковника ОСОБА_6 . 30.01.2017 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 30 (по стройовій частині) ОСОБА_5 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду санітара 3 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також, у ст. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014р. на території України почав діяти особливий період, який тривав на момент не з`явлення ОСОБА_7 до вказаної військової частини.
Згідно з п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно з положенням п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», початком проходження військової служби для громадян призваних на військову службу за контрактом є день зарахування до списків особового складу військової частини.
З 27.02.2016 року, тобто з моменту підписання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, ОСОБА_5 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу, та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.
Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», був зобов`язаний дотримуватись загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини.
Однак, діючи в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, солдат ОСОБА_5 вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби.
Реалізуючи свій злочинний намір, солдат ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом 24.04.2017 року близько 08.00 год., перебуваючи у відрядженні в м. Бахмут Донецької області, діючи умисно, без поважних причин, в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, самовільно залишив місце несення служби (Донецька область м. Бахмут) та вибув до фактичного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби. 06.06.2017 року близько 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_5 добровільно повернувся до військової частини НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 , та того ж дня приступив до виконання службових обов`язків.
Також, солдат ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом 26.07.2017 року близько 9.00 год. повторно, діючи умисно, без поважних причин, в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби, самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та вибув до фактичного місця проживання, а саме, до АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
09.02.2018 року близько 10 год. 00 хв. солдат ОСОБА_5 добровільно з`явився до першого відділу військової прокуратури Харківського гарнізону, та того ж дня вибув до фактичного місця служби ( АДРЕСА_3 ).
Таким чином, солдат ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 24.04.2017р. о 08.00 год., діючи умисно, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в порушення вимог ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 216, 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1, 3 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не з`явився вчасно з відрядження до військової частини НОМЕР_1 (місце дислокації - АДРЕСА_2 ) та ухилявся від обов`язків військової служби до 06.06.2017 року.
Він же, 26.07.2017 року близько 9.00 год. повторно, без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (яка тимчасово розташовувалась за адресою: АДРЕСА_2 ) та ухилявся від обов`язків військової служби до 09.02.2018 року.
Вказані дії солдата ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфікуються за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
Обвинувачений в судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, щиро розкаявся та повністю підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини, пояснивши суду, що самовільно залишив місце служби у зв`язку фізичним та моральним тиском з боку командування та сослуживців.
Показання ОСОБА_5 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
За згодою сторін згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження таких доказів по справі, як покази свідків та інших доказів, що були зібрані в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також фактичні обставини справи ніхто не оспорює.
Тому суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням таких матеріалів кримінальної справи, що характеризують особу обвинуваченого:
- довідки ОСК МВС України в Харківській області, ОСК ГЦНП в Луганській області та ОСК МВС України № 86-26122017/63091 від 28.12.2017 року, згідно якої обвинувачений ОСОБА_5 раніше не засуджений (а.к.п. 32);
- інформації КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» Луганської області № 0120-87 від 13.02.2013 року, згідно якої обвинувачений ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває;
- довідки військової частини польова пошта НОМЕР_3 № 3067 від 25.09.2016р. про безпосередню участь ОСОБА_5 в період з 18.08.2016р. по день видачі довідки в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції у Донецькій області.
Оцінюючи в сукупності всі досліджені докази, суд вважає встановленим, що своїми умисними діями, які виразились у нез`явленні вчасно з відрядження до військової частини НОМЕР_1 та ухиленні від обов`язків військової служби до 06.06.2017 року, а також у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_1 та ухиленні від обов`язків військової служби до 09.02.2018 року, де обвинувачений проходить службу за контрактом, в умовах особливого періоду, ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує характер і ступінь скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, а саме: раніше не засуджений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином та дані про особу винного.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та визнання вини. Обставиною, що обтяжує покарання є вчинення злочину повторно.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При призначенні покарання суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів, пом`якшуючі та обтяжуючи покарання обставини, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, та вчинення злочину внаслідок фізичного та психологічного тиску, і вважає, що виправлення ОСОБА_5 і попередження скоєння ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.
Беручи до уваги вказані обставини в їх сукупності та відсутність тяжких наслідків, а також враховуючи дані про особу, суд вважає за можливе у даному випадку, призначивши ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі, застосувати до нього ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на засудженого обов`язки, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Судових витрат та речових доказів по справі немає.
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні просив застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2016 році».
Статтею 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено, що звільненню від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).
Обставини, за якими ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст.407 КК України, мали місце в період з 24 квітня 2017 року та з 26 липня 2017 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році».
Обставини, які перешкоджають застосуванню до ОСОБА_5 акту амністії суд не вбачає, він є суб`єктом амністії.
За таких обставин, суд приходить до висновку про звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, на підставі статті 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Запобіжні заходи відносно ОСОБА_5 не обирались.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 369, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -
з а с у д и в :
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі статті 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_5 від призначеного покарання - звільнити.

Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право подати клопотання про помилування, право на ознайомлення з журналом та технічним записом судового засідання і подати на них письмові зауваження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через Чугуївський міський суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Суддя