АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 642/5337/14-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/39/18 Суддя-доповідач апел. інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
ОКРЕМА ДУМКА СУДДІ
/в порядку ч.3 ст.375 КПК України/
12 липня 2018 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області було задоволено частково апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисників адвокатів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ; скасовано вирок Ленінського районного суду міста Харкова від 09 листопада 2015 року щодо ОСОБА_3 ; призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції; продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_3 до 7 вересня 2018 року; у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовлено.
Поряд з тим, що рішення про скасування вироку та призначення нового розгляду було ухвалено консенсуально, вважаю, що строк тримання під вартою обвинуваченому продовжено незаконно.
ОСОБА_3 обвинувачується органом досудового слідства в тому, що 11 березня 2014 р., приблизно о 16 год. 30 хв., перебуваючи на перехресті вулиць Ленінградській та Черкаській в м. Харкові, зустрів малознайомого ОСОБА_7 , з яким на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків у нього сталася сварка, під час якої ОСОБА_3 умисно наніс кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_7 удар, від якого потерпілий ОСОБА_7 впав на землю, але піднявся. Тоді ж ОСОБА_3 наніс ще один удар в обличчя ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_7 впав на землю спиною, а ОСОБА_3 наніс йому ще декілька ударів по тулубу, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_7 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.
Ці дії кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК України.
Обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 затверджено прокурором 12 червня 2014 року.
25 квітня 2014 року обвинуваченому було обрано запобіжний захід домашній арешт, дія якого закінчилася 23 червня 2014 року.
До проголошення вироку 9 листопада 2015 року ОСОБА_9 самостійно являвся до суду, від виконання процесуальних дій не ухилявся.
Вироком від 9 листопада 2015 року, який скасовано ухвалою від 12 липня 2018 року, ОСОБА_10 обрано запобіжний захід тримання під вартою, останнього взято під варту в залі суду.
Згідно вимог ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно вимог ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
У рішенні «Чанєв проти України» від 09 жовтня 2014 р. Європейський суд з прав людини визнав незаконним тримання особи без обґрунтованого рішення під вартою в період між закінченням досудового розслідування (за матеріалами справи обвинувальний акт було передано до суду 27 лютого 2013 р., цього ж дня спливав строк тримання особи під вартою) та підготовчим судовим засіданням (відбулося 15 квітня 2013 р.). Окремо Суд наголосив на тому, що така практика має системний характер, що випливає із прогалин в законодавстві і вже розглядалася раніше (наприклад, рішення «Харченко проти України»).
Ключовим у зазначених нормах та в рішенні ЄСПЛ є термін «мотивувальне».
У вироку суду від 9 листопада 2015 року взагалі відсутнє будь-яке (майже в одному-двух словах) мотивування рішення про обрання запобіжного заходу і не наведені будь-які ризики, які б були підставою для обрання в якості запобіжного заходу тримання під вартою.
При апеляційному розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу прокурор не заявляв.
Нажаль, переконати інших суддів колегії в необхідності негайного звільнення ОСОБА_8 у зв`язку зі скасуванням вироку, яким запобіжний захід обрано, та необгрунтованим тривалим (більш ніж два з половиною роки) триманням обвинуваченого під вартою, мені не вдалося, що вимусило мене викласти окрему думку з приводу незаконного продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Суддя ОСОБА_2