Провадження № 11-кп/779/326/2018
Категорія ч. 2 ст. 296 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальному провадженні № 0003584 за апеляційною скаргою прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та представника ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 липня 2018 року, згідно з яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Турка Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, українця, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, з призначенням покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців, поклавши на нього згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, українця, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 185 КК України, з призначенням покарання:

- за ч. 2 ст. 296 КК України - у виді обмеження волі на строк один рік три місяці;

- за ч. 1 ст. 185 КК України - у виді штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 (одну тисячу сто дев`яносто) грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_11 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк один рік три місяці.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців, поклавши на нього згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, українця, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, з призначенням покарання у виді обмеження волі на строк один рік три місяці.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_12 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців, поклавши на нього згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в солідарному порядку на користь ОСОБА_9 - 29200 грн спричиненої злочином моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_13 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

ОСОБА_16 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців, ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк один рік три місяці, ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 185 КК України один місяць арешту, за ч. 2 ст. 296 КК України один рік три місяці обмеження волі, на підставі ст. 70 КК України покарання ОСОБА_11 призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі на строк один рік три місяці.

В обґрунтування своєї позиції посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених. Вважає, що суд безпідставно застосував ст. 75 КК України до обвинувачених та рішення суду в цій частині невмотивоване. Зазначає, що у вироку не вказано, які із наведених обставин істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Вважає характеристику обвинувачених за місцем проживання не позитивною, як зазначено у вироку, а виключно нейтральною. Вказує, що суд не взяв в повній мірі до уваги те, що обвинувачені жодним чином не сприяли розкриттю злочину і тільки під тиском незаперечних доказів. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнали свою вину, а ОСОБА_10 визнав вину частково. На його думку, судом взагалі не враховано думку потерпілого щодо призначення покарання, який просив призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 296 КК України без застосування ст. 75 КК України. Посилається на те, що судом не враховано суспільної небезпеки злочину. Вважає, що призначення такої вкрай м`якої міри покарання особам, які брали активну участь у вчинення злочину в сфері громадського порядку та моральності, не відшкодували завдану злочином шкоду та не сприяли його розкриттю, нівелює основоположне завдання кримінального покарання та демонструє фактичну безкарність засуджених.

Представник потерпілого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині призначеного покарання та стягнення відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким: визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк два роки; визнати ОСОБА_12 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік два місяці; визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту на строк один місяць, за ч. 2 ст. 296 КК України призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців, із застосуванням ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців; стягнути солідарно з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 відшкодування моральної шкоди у сумі 300000 грн; в решті вирок суду залишити без змін.

Мотивує свої вимоги тим, що усупереч вимогам закону суд у вироку не вказав обставини, які обтяжують покарання, зокрема вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, не зазначив, чому не призначено більш суворий вид покарання. Зауважує, що в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 як потерпілий від злочину наполягав на призначенні найсуворішого покарання для обвинувачених. Посилається на те, що відсутність у обвинувачених критичної оцінки своєї поведінки засвідчує про відсутність у них щирого каяття (вину визнали частково), яке б зі свого боку засвідчувало їх відношення до скоєного, що також повинно вплинути на вид покарання. За таких обставин призначені покарання не відповідають особам винних та тяжкості вчиненого. Вказує, що неправомірними діями обвинувачених ОСОБА_9 було завдано моральну шкоду, оскільки після нанесення йому тілесних ушкоджень він відчуває образу та сором, постійно боїться зустрітися поглядом із сусідами та друзями, його переслідує відчуття тривоги, що спричинило душевний неспокій та стрес. Зазначає, що тепер йому прийдеться періодично лікувати зуби. Також мотивує тим, що у зв`язку зі скоєним відносно ОСОБА_9 , у останнього порушився звичний ритм життя, що призвело до значних психоемоційних перевантажень. Усі це перешкоджає спокійному нічному відпочинку ОСОБА_9 , призвело до надмірної знервованості та пригніченого стану, розладу стосунків у сім`ї. Вказує, що з цих підстав потерпілий визначив суму відшкодування моральної шкоди 300000 грн., однак суд, не навівши жодних підстав, якими він керувався, визначив суму відшкодування 29200 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_12 вчинили хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб. Обвинувачений ОСОБА_11 вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, а також таємне викрадення чужого майна.

Кримінальні правопорушення вчинено за таких обставин.

02 вересня 2015 року у нічний період часу потерпілий ОСОБА_9 разом із товаришами відпочивав у нічному клубі « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що по АДРЕСА_4 . Близько 02 год. 00 хв., коли ОСОБА_9 вийшов із приміщення клубу на вулицю, до нього підійшли інші відвідувачі даного закладу, а саме обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які безпідставно спровокували із ним словесний конфлікт, в ході якого почали ображати його словами нецензурної лексики. З метою уникнути продовження конфлікту, ОСОБА_9 почав словесно їх заспокоювати. На його слова ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не відреагували та, діючи умисно, із хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, виявляючи своє зневажливе ставлення до існуючих у суспільстві загальновизнаних норм поведінки та моралі, безпричинно, нанесли ОСОБА_9 декілька ударів руками та ногами у різні частинах тіла та голови, після чого конфлікт припинився.

В подальшому, коли потерпілий направився до входу у нічний клуб, обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які на той час перебували неподалік, зненацька повернулися, та підбігши до ОСОБА_9 , нічого не пояснюючи, знову нанесли останньому серію ударів руками та ногами по всьому тілу, в результаті чого потерпілий впав на землю. Нанісши ОСОБА_9 декілька ударів, ОСОБА_10 та ОСОБА_12 побігли за кут будівлі. Через 2-3 хв., коли потерпілий підвівся із землі, ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , не припиняючи свої хуліганські дії, знову підбігли до ОСОБА_9 , та схопивши його за руки, силоміць повели у провулок по вул. Страчених у м. Івано-Франківську, де знову почали наносити йому удари руками та ногами у різні частини тіла. Під час того, як ОСОБА_10 та ОСОБА_12 наносили потерпілому удари, ОСОБА_11 , який знаходився неподалік, також підбіг до потерпілого, та діючи умисно, із хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, безпричинно наніс ОСОБА_9 декілька ударів в область ніг та тулуба. Після цього ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 залишили місце вчинення злочину. В результаті вчинених хуліганських дій ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 спричинили ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді переломів коронок 1-го зуба на верхній щелепі справа, 1,2-го зубів на верхній щелепі зліва, крайового сколу емалі 2-го зуба на нижній щелепі зліва, забою м`яких тканин з травматичним набряком та синцем в скронево-потиличній ділянці справа, забою м`яких тканин з травматичним набряком, синцем на верхній і нижній повіках та крововиливом під кон`юнктиву в ділянці лівого ока, забою м`яких тканин з травматичним набряком, синцем і садном на шкірі та крововиливом на слизовій оболонці в ділянці лівої щоки, крововиливу і 2 саден в ділянці верхньої губи посередині та зліва, крововиливу в ділянці нижньої губи зліва, синця на верхній і нижній повіках правого ока, синця в лобній ділянці посередині, синця в лобно-скроневій ділянці зліва, синця в ділянці кута нижньої щелепи зліва, синця в ділянці лівої вушної раковини з переходом на скроневу ділянку зліва, синця в ділянці лівого плеча та синця в ділянці лівого передпліччя, які згідно висновку експерта № 619 від 28 жовтня 2015 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Крім цього, 02 вересня 2015 року близько 02-20 год., перебуваючи у провулку по вул. Страчених у м. Івано-Франківську під час вчинення хуліганських дій та нанесення ударів ОСОБА_9 , у останнього із одягу випав гаманець, вартістю 267 грн., в якому знаходились гроші в сумі 800 гривень, а також 400 євро та 100 доларів США, які згідно з курсом НБУ становлять 11 975 грн, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «ЗАЗ Славута», посвідчення водія та студентський квиток на ім`я ОСОБА_17 . Побачивши гаманець, який лежав поряд із потерпілим, у ОСОБА_11 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_11 , діючи умисно, із корисливих мотивів, підняв даний гаманець із землі та поставив його собі до кишені, в подальшому викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 13042 грн.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за його участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора, з мотивів, викладених у ній, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого;

- представник потерпілого ОСОБА_8 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, з мотивів, викладених у ній, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх захисники ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважають рішення суду першої інстанції в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги належить залишити задовольнити частково, а вирок суду - змінити, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини скоєного ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , доведеність їх вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою вони визнані винуватими, у поданих апеляційних скаргах не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. Апелянти висловили свою незгоду щодо призначеного обвинуваченим покарання з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням та в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, тому суд апеляційної інстанції перевіряє оскаржуваний вирок в цих частинах.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченим покарання та в частині звільнення їх від відбування покарання з випробуванням дотримався. Призначені покарання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і рішення про звільнення від їх відбування є справедливими та законними з врахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженню у їх сукупності, відповідають ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених, є необхідними та достатніми для їх виправлення і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційних скарг в цій частині безпідставними та непереконливими.

Так, як вбачається зі змісту вироку, призначаючи покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винних, а саме, те, що вони негативно ставляться до вчиненого, позитивно характеризуються за місцем свого проживання.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд відніс часткове визнання вини, те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_11 суд відніс повне визнання вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, часткове відшкодування спричиненої шкоди потерпілому.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_12 суд відніс повне визнання вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, часткове відшкодування спричиненої шкоди потерпілому.

Обставин, що обтяжують обвинуваченим покарання, суд не встановив.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав за необхідне призначити обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 185 КК України, зокрема, у виді обмеження волі та штрафу, так як вказані покарання будуть необхідні і достатні для їх виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Також з врахуванням наведених вище пом`якшуючих обставин, виходячи з того, що обвинувачені є особами молодого віку, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд вважав за можливе застосувати до обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вимоги ст. 75 КК України, звільнивши їх від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, поклавши на них відповідні обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд зробив правильний висновок про доцільність призначення покарання обвинуваченим в межах санкцій ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 185 КК України: ОСОБА_10 у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців, ОСОБА_11 у виді обмеження волі на строк один рік три місяці та у виді штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, ОСОБА_12 у виді обмеження волі на строк один рік три місяці, та обґрунтовано прийняв рішення про можливість застосування до обвинувачених положень ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку суду апеляційної інстанції, призначені покарання обвинуваченим відповідають як принципу співрозмірності конкретних злочинних діянь, вчинених ними, з покараннями, призначеними останнім, так й узгоджуються з принципом справедливості, з урахуванням розміру заподіяної шкоди.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно, враховуючи обставини кримінального провадження та дані про осіб обвинувачених, з врахуванням наведених судом обставин, що пом`якшують покарання, вважав, що виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, та визнав можливим виправлення обвинувачених без відбування покарання, тобто із застосуванням випробувального терміну один рік шість місяців у відповідності до вимог ст. 75 КК України та із покладенням на останніх обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченим та приймаючи рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, з достатньою повнотою врахував всі обставини, на які вказує прокурор, зокрема ступінь тяжкості вчинених злочинів, які згідно з ст. 12 КК України, характеристику обвинувачених за місцем проживання, те, що ОСОБА_10 визнав вину частково, думку потерпілого.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, не є слушними доводи представника потерпілого про те, що до обставини, яка обтяжує покарання, суд першої інстанції не відніс вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, оскільки за приписами ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що покарання призначені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за оскаржуваним вироком зі звільненням від відбування покарання з випробуванням відповідають цілям та загальним засадам призначення покарання.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_8 щодо вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди, виходить з наступного.

У відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Відповідно до ст. ст. 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами та доповненнями, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуючи характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілих, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, при визначенні розміру моральної шкоди.

Так, вирішуючи цивільний позов потерпілого про відшкодування спричиненої вчиненням кримінального правопорушення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що заявлений розмір матеріального відшкодування в сумі 14842 грн в повній мірі було відшкодовано потерпілому обвинуваченими, а сам факт такого відшкодування не заперечується потерпілим. В той же час, суд вважав, що в результаті злочинних дій обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_9 було завдано моральних страждань, які виявились в спричиненні потерпілому фізичного болю, погіршенні його психо-емоційного стану, що змусило потерпілого докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Суд вважав, що спричинивши потерпілому ОСОБА_9 в процесі хуліганських дій легкі тілесні ушкодження, обвинувачені нанесли потерпілому відповідну моральну шкоду, проте розмір заявленого морального відшкодування в сумі 300000 грн. є занадто великим. Суд вважав, що з врахуванням глибини моральних страждань, які зазнав потерпілий та матеріального становища обвинувачених, буде необхідним та достатнім в цій частині стягнути з обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 кошти в сумі 30000 грн. Разом з тим, суд врахував часткове відшкодування обвинуваченими морального відшкодування в розмірі 800 грн., які були перераховані потерпілому, відповідно до вже згаданих вище квитанцій.

Однак, перевіривши висновки суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає розмір стягнутої суми таким, що не відповідає характеру, глибині та ступеню моральних страждань потерпілого, на які він посилався в судовому засіданні суду першої інстанції та зазначені у цивільному позові.

На думку суду апеляційної інстанції, з врахуванням вимог розумності і справедливості, з врахуванням конкретних обставин справи, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого, ступеня вини осіб, які завдали моральну шкоду, а також з урахуванням віку, матеріального стану обвинувачених, інших обставин, які мають істотне значення, необхідно визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 60000 гривень. Саме такий розмір, на думку суду апеляційної інстанції, в повній мірі відповідає характеру, глибині та ступеню моральних страждань потерпілого, на які він посилається.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвалений відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вирок суду необхідно змінити, а апеляційні скарги задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та представника ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 липня 2018 року щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 185 КК України та ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 296 КК України змінити в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в солідарному порядку на користь ОСОБА_9 - 60000 грн (шістдесят тисяч гривень) спричиненої злочином моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_3