УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1761/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
01 серпня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження № 274/1761/18 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 червня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення,-
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання умовно-достроково. Зазначає, що висновки суду про те, що він не визнає своєї вини та не розкаявся у вчиненому, є помилковими, оскільки на початку судового засідання в суді першої інстанції він заявив, що згоден з обвинувальним вироком, визнає свою вину та розкаюється у вчиненому. Вважає, що суд не врахував, що за весь час відбування покарання він не мав жодного стягнення, проте, має 5 заохочень, вироком суду йому не було призначено відшкодовувати будь-які збитки, завдані його діями.
В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою, в який просив звільнити його умовно-достроково, посилаючись на те, що він заслуговує на дострокове звільнення, оскільки порушень не допускає, працює, характеризується позитивно та відбув встановлену законом частину строку покарання.
Відмовляючи у задоволенні заяви засудженого, суд виходив з того, що ОСОБА_7 засуджений 16 квітня 2008 року апеляційним судом Харківської області за ст.ст. 115 ч. 2 п. 4; 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 4, 70 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 07.10.08р. вирок від 16.04.08 року змінено ОСОБА_7 вважається засудженим до 15 років позбавлення волі, в решті вирок залишено без зміни.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 27.01.16р. в строк покарання зараховано йому строк попереднього ув`язнення з 02.12.07р. до 06.10.08р. Ухвалою Менського районного суду від 24.02.17р. невідбуту частину строку покарання замінено на 04 роки 10 місяців 24 дні обмеження волі. Ухвалою Менського районного суду від 18.04.17р. зараховано час слідування до виправного центру з 11.03.17р. до 04.04.17р. відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України..
Початок строку відбування покарання: 02.12.07р. для позбавлення волі, для обмеження волі - 04.04.17р.. Кінець строку: 10.12.21р.
Враховуючи, що ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, оскільки навіть відбувши значну частину строку покарання фактично заперечує свою вину у скоєнні злочинів, що вказує на недосягнення мети покарання, а також, жодних дій, спрямованих на добровільне відшкодування завданих збитків протягом всього періоду відбування покарання не вживав, відбуває покарання у виправному центрі №108 лише протягом півроку (до цього відбував покарання у іншому виправному центрі, де не заохочувався), за десять з половиною років відбування покарання має лише п`ять заохочень і лише одне з них за час відбування покарання у виправному центрі, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви засудженого.
Заслухавши доповідача, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
З ухвали суду вбачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст. 81 КК України та ст.ст. 537, 539 КПК України належним чином мотивувавши свої висновки.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений 16.04.2008 року апеляційним судом Харківської області за ст.ст.115 ч.2 п.4; 15 ч.2, 115 ч.2 п.п. 1, 4, 70 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 07.10.2008 року вирок від 16.04.2008 року змінено ОСОБА_7 вважається засудженим до 15 років позбавлення волі, в решті вирок залишено без зміни.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 27.01.2016 р. в строк покарання засудженому зараховано строк попереднього ув`язнення з 02.12.2007 року до 06.10.2008 року. Ухвалою Менського районного суду від 24.02.2017 року невідбуту частину строку покарання замінено на 4 роки 10 місяців 24 дні обмеження волі. Ухвалою Менського районного суду від 18.04.2017 року зараховано час слідування до виправного центру з 11.03.2017 року до 04.04.2017 року.
Початок строку відбування покарання: 02.12.2007 року для позбавлення волі, для обмеження волі 04.04.2017 року. Кінець строку 10.12.2021 року.
Судом першої інстанції враховано, що засуджений ОСОБА_7 за весь період відбування покарання характеризується посередньо та стягнень не має. За десять з половиною років відбування покарання має лише 5 заохочень і лише одне з них за час відбування покарання у БВЦ (№108).
Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Наведене є обов`язковою передумовою для умовно-дострокового звільнення, поряд із передбаченими у ч. 3 ст. 81 КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.
Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст. 154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення. Проте, в матеріалах справи таке подання відсутнє.
Крім того, згідно характеристики від 05.06.2018 року та довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_7 , останній за весь час відбування покарання характеризується посередньо, вину у скоєному злочині визнає, стягнень не має. За більш ніж десять років відбування покарання має тільки 5 заохочень і лише 1 з них за час відбування у виправному центрі. (а.с. 16, 17).
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_7 у задоволенні заяви про умовно-дострокового звільнення.
Апеляційний суд вважає, що наведені дані про особу ОСОБА_7 не дозволяють зробити висновок про сумлінну поведінку засудженого, яка б вказувала на доведення виправлення засудженого та не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього положень ст. 81 КК України.
Також, апеляційний суд враховує, що для умовно-дострокового звільнення засудженого необхідно враховувати його поведінку за весь період відбування покарання.
Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_9 апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законна та обгрунтована, тому підстав для її скасування не має.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 червня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення - без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: