АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1356/18 Справа № 212/1255/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою потерпілого на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.м.т. Нововоронцовка, Херсонської області, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000559, -

встановила:

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він, будучи помічником слюсаря, 10 січня 2018, приблизно о 17:30 год. зайшов до приміщення роздягальні загального користування, ш. «Октябрська» ПрАТ «Кривасзалізрудком», яка розташована за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Іртишська, 4, де побачив куртку потерпілого ОСОБА_8 . Переслідуючи умисел на таємне викрадення чужого майна викрав із кишені куртки ключі від автомобіля «ВАЗ 2110» з державним реєстраційним номерним знаком « НОМЕР_1 ».

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 попрямував на автостоянку, розташовану біля пропускного пункту шахти, за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Іртишська 4. Підійшовши до автомобіля потерпілоги, переконавшись у відсутності можливих свідків та очевидців, відчинив автомобіль, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_8 , а саме: мобільний телефон марки «Sigma mobile» моделі «X-treme PQ15», вартістю 1970 гривень,

GPS-навігатор моделі «Шатл PNA 5008», вартістю 1518,16 гривень;

USB-флеш накопичувач об`ємом 16 GB, вартістю 160 гривень,

після чого з місця вчинення злочину разом із викраденим майном зник, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду, на загальну суму 3648,16 гривень.

Дані злочинні дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 185 КК України і за даним законом йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України Драй звільнено від відбуття призначеного судом покарання із випробуванням строком на 1 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України на нього покладено обов`язки:

1)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Цивільний позов задоволено частково.

З обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 у відшкодування спричиненої моральної шкоди ухвалено стягнути 1000 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення судом не досліджувались в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_8 не згоден з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок змінити в частині вирішення цивільного позову, а саме стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на його користь 2878 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, та 5000 грн. - моральної.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам заявленого ним цивільного позову, оскільки завдання майнової шкоди підтверджується як доданою до позовної заяви квитанцією на суму 1200 грн. на виготовлення ключа по замку та програмування пульту, так і копією товарного чеку, яку він додає до апеляційної скарги, щодо придбання навігаційного пристрою на суму 1500 грн. Крім того, вважає, що за завдані йому моральні страждання та душевні переживання моральна шкода повинна бути стягнута в розмірі 5000 грн.

Під час апеляційного розгляду прокурор не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, в судових дебатах підтримала таку ж позицію.

Заслухавши суддюдоповідача, думку учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог вказаної норми процесуального закону, допитав обвинуваченого, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.

На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ст. 404 ч. 1 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК України в апеляційній скарзі потерпілим також не оскаржується.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Що ж стосується апеляційних вимог потерпілого в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу та зазначає наступне.

Згідно ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. При цьому суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Ці вимоги закону суд першої інстанції при постановленні вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого до ОСОБА_7 не виконав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції у вироку визнав встановленим той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 своїми діями спричинив потерпілій потерпілому матеріальну шкоду на суму 3648 грн. 16 коп.

Потерпілим ОСОБА_8 в даному кримінальному провадженні заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відповідно в розмірі 4848 грн. 16 коп. та 5000 грн.

Між тим, суд, приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову, а саме стягнення на його користь з обвинуваченого лише 1000 грн. моральної шкоди із заявлених 5000 грн., взагалі відмовив у стягненні решти майнової шкоди як не підтвердженої. В мотивувальній частині вироку не навів мотиви та підстави ухвалення такого рішення та не обґрунтував його належним чином, що потягло за собою порушення вимог ст. 374 КПК України, із суті якої вбачається, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити, крім іншого, підстави для задоволення цивільного позову, та докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.

Враховуючи, що суд не дотримався вимог чинного законодавства під час вирішення цивільного позову, то вважати обґрунтованим визначений судом розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, та відмову в задоволенні решти позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів не може.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга потерпілого підлягає задоволенню, вирок скасуванню в частині вирішення цивільного позову з направленням його на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін в частині кримінального провадження.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розгляді кримінального провадження істотних вимог процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

Керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу потерпілого задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України в частині цивільного позову потерпілого - скасувати, направивши кримінальне провадження в цій частині на новий судовий розгляд в цей же суд в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4