Справа № 1-кп/593/162/2018
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"21" вересня 2018 р.

Бережанський районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого - судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника (адвоката) ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Бережани Тернопільської області кримінальне провадження, внесене 18 квітня 2018 року до ЄРДР №-120 182 1000 000 269 стосовно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 263 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
До Бережанського районного суду Тернопільської області із прокуратури Тернопільської області надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному 18 квітня 2018 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань №-0000269 стосовно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважає, що справа може бути призначена до судового розгляду. Також вважає, що обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України й у ньому вказані всі фактичні обставини справи; в реєстрі відображені всі процесуальні дії та рішення, здійснені у даному кримінальному провадженні; пояснив як описку (технічну помилку) той факт, що у реєстрі матеріалів досудового розслідування ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук датована, як прийнята 15 червня 2017 року, а ухвала слідчого судді на арешт майна 23 червня 2017 року; а відомості про вчинене кримінальне правопорушення, яке ставиться у вину обвинуваченому ОСОБА_4 , внесено до ЄРДР 18 квітня 2018 року.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 загалом не заперечив щодо можливості призначення справи до судового розгляду, поряд з цим просив суд звернути увагу, що на його думку в обвинувальному акті є недоліки і він не в повній мірі відповідає вимогам ст. 291 КПК України; вважає, що у такому процесуальному документі не конкретно, неповно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, яке ставиться у вину його підзахисному; зокрема не вказані форма його вини, час події, за яких умов вчинялося кримінальне правопорушення, тощо; на його думку, з такими недоліками обвинувачення, при розгляді справи по суті можуть виникнути проблеми і це вплине на обґрунтованість та законність остаточного судового рішення.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 клопотання свого захисника підтримав і просить його задовольнити з аналогічних підстав.

Інших клопотань від учасників судового провадження про здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту, витребування певних речей чи документів, зміни чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження, чи щодо запобіжного заходу стосовно обвинуваченого, до суду не надійшло.

Заслухавши позицію прокурора, думку учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт з додатками, суд прийшов до наступного.

Після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.

Судом у підготовчому судовому засіданні встановлено, що дане кримінальне провадження підсудне Бережанському районному суду Тернопільської області відповідно до ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 05 липня 2018 року. Підстав для закриття провадження та направлення його до відповідного суду для визначення підсудності немає.

Поряд з цим, суд вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 підлягає поверненню прокурору з підстав невідповідності вимогам кримінального процесуального кодексу України, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З цього приводу Європейський суд з прав людини (далі Європейський суд) своїми рішеннями орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Європейський суд у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення («Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Саме конкретності змісту обвинувачення стосуються й рішення Європейського суду у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року, які відображають послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність не формального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Частиною 1 статті 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Слід також зазначити, що формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватись на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості тощо.

Зазначені вимоги узгоджуються з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, у якій суд звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Згідно статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Положеннями статті 91 КПК України ч.1 п.1 та 2 передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 291 ч.2 КПК України передбачено, що обвинувальний акт зокрема має містити такі відомості: …виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення…

Отже, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, визначений статтею 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15 (провадження51-1604км18) судове рішення за відсутності конкретного обвинувачення не може бути законним і обґрунтованим.

Суд констатує, що в обвинувальному акті, складеному стосовно ОСОБА_4 містяться відомості про фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, також зазначена правова кваліфікація вчиненого ним кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, як вважає суд, такий обвинувальний акт, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить обвинувачення, яке відповідає згаданим вище вимогам конкретності.

Так, формулюючи обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, орган досудового слідства зазначив, що ОСОБА_4 обвинувачується у придбанні зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Виходячи з опису обставин вчинення такого кримінального правопорушення, в обвинувальному акті вказано, що обвинувачений ОСОБА_4 «…усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, посягаючи на громадську безпеку, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, без передбаченого законом дозволу, придбав предмети вилучені законом з обігу…».

Поряд з цим, суд констатує, що в обвинувальному акті не викладено фактичних обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 придбання без передбаченого законом дозволу предметів вилучених з обігу бойових припасів, оскільки в цій частині обвинувачення взагалі відсутній виклад обставин, як суб`єктивної, так і об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, - не зазначено часу та місця придбання таких предметів, не вказано мету й мотиви таких дій обвинуваченого, не зазначені відомості чи був наділений обвинувачений правом вчиняти такі дії із бойовими припасами, не вказано настання яких саме суспільно-небезпечних наслідків бажав обвинувачений ОСОБА_4 , придбавши та зберігаючи вказані в обвинуваченні предмети.

Фактично зміст обвинувачення зводиться лише до перерахування виявлених та вилучених в будинку АДРЕСА_1 бойових припасів, які обвинувачений попередньо, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин придбав та зберігав за вказаним місцем проживання і які були виявлені та вилучені у його будинку 04 травня 2018 року під час санкціонованого обшуку.

Окрім цього, лише стосовно виявлених та вилучених патронів в обвинувальному акті вказано, що такі бойові припаси придатні для стрільби.

Стосовно ж решти бойових припасів в обвинуваченні зазначено: « дві наступальних осколочних ручних гранат РГД-5 та два бойових запала УЗОГМ в сукупності вони являються бойовими припасами, дві оборонні гранати Ф-1 та два бойових запала УЗРГМ в сукупності вони являються бойовими припасами», але не вказано жодних фактичних обставин, за яких такі об`єкти вважаються предметом інкримінованого злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме чи придатні вони, як бойові припаси, до використання за цільовим призначенням.

Отже, у фабулі обвинувачення, тобто у фактичній моделі вчиненого злочину, не вказано всіх без винятку фактичних обставин події кримінального правопорушення, яке ставиться у вину ОСОБА_4 .

Щодо недотримання вимоги конкретності обвинувачення, яке міститься в обвинувальному акті, суд також зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 травня 2018 року у справі № 127/27182/15-к, стаття 263 КК України є субсидіарною і для розуміння незаконності поводження зі зброєю, вимагає аналізу відповідного закону. При цьому поняття «закон», яке використав законодавець, має розширене тлумачення і включає у себе законодавство у цілому, у тому числі, нормативні акти, що регулюють відповідні правовідносини, порушення яких утворює об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого статтею 263 КК України.

Відповідно до роз`яснень даних у п. 2 ППВСУ від 26.04.2002 року № 3 «Про судову практику в справах про викрадення, інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», при вирішенні питання, чи є незаконними носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), а також носіння, виготовлення, ремонт або збут холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, судам необхідно керуватися Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. № 576 з наступними змінами), Iнструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. № 622; зі змінами, внесеними наказом від 13 квітня 1999 р. № 292) та іншими нормативними актами.

Отже, відповідно до своєї диспозиції, частина 1 статті 263 КК України є бланкетною правовою нормою, тобто нормою яка лише називає або описує злочин, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний зміст.

В Україні встановлені і діють спеціальні правила поводження зі зброєю, боєприпасами, вибухівкою, якими визначено, з якими із цих предметів громадяни взагалі не вправі вчиняти будь-яких дій, а які дії можна виконувати на підставі спеціального дозволу.

Конкретизований зміст бланкетної норми передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні правовідносини та наповнює норми більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КК України.

Тобто, в обвинуваченні ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263 КК України безумовно повинен бути зазначений відповідний нормативно правовий акт, який регулює порядок отримання дозволу на придбання та зберігання зазначених в обвинуваченні бойових припасів і який порушений обвинуваченим, як особою, якій інкримінується вчинення злочину у сфері порушення громадської безпеки.

Всупереч викладеному в обвинувальному акті міститься лише посилання на перелік нормативних актів України, без вказівки на диспозицію конкретної норми закону, (глави, розділу, пункту/підпункту), яка регламентує вчинення відповідних дій із зазначеними в обвинуваченні бойовими припасами і яку порушено ОСОБА_4 внаслідок придбання та зберігання таких предметів.

Як вважає суд, викладене прокурором у неконкретній формі обвинувачення стосовно ОСОБА_4 суттєво порушує право останнього на якісний захист, а також позбавляє суд можливості ухвалити будь-який вирок, адже згідно із ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи як виправданою, так і винуватою, в мотивувальній частині вироку зазначається, відповідно формулювання обвинувачення визнаного судом недоведеним, або ж доведеним.

При цьому суд враховує, що призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, який не містить відповідних (вказаних вище) відомостей, розраховуючи на зміну обвинувачення прокурором в майбутньому, суд не може, оскільки чинним кримінальним процесуальним законодавством не визначено обов`язку прокурора усунути наведені порушення вимог закону у судовому засіданні шляхом зміни обвинувачення, оскільки це є його правом, а не обов`язком.

Отже, не надаючи жодної юридичної оцінки ні діям обвинуваченого, ні зібраним доказам чи іншим обставинам справи, суд констатує, що у наданому на судовий розгляд обвинувальному акті відсутнє конкретне посилання, як на закон України, так і на будь-який інший нормативно-правовий акт, який регулює отримання дозволу на придбання та зберігання бойових припасів, які є предметом даного кримінального праворушення, що, беззаперечно, поряд і з іншими, вищезгаданими недоліками обвинувального акту, призвело до неконкретного формулювання обвинувачення стосовно ОСОБА_4 .

На думку суду наявність вищезазначених недоліків унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист обвинуваченого від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, суттєво порушує право такої особи на захист, і такі недоліки не можуть бути усунуті під час судового розгляду, а відтак позбавляють суд можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду, що є безумовною підставою для повернення обвинувального акту прокурору, що узгоджується з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, який надає таке право суду у підготовчому судовому засіданні.

Як вважає суд, повернення прокурору такого перевіреного судом обвинувального акту разом з додатками буде відповідати вимогам ст.2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 291, 314, 315 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за №120 182 1000 000 269 стосовно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, повернути прокурору для усунення недоліків та приведення обвинувального акту у відповідність до вимог Кримінального процесуального кодексу України, впродовж розумного строку, який буде об`єктивно достатнім для усунення цих недоліків, а саме протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з моменту його отримання.

На ухвалу суду може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Тернопільської області через Бережанський районний суд на протязі семи днів з дня проголошення ухвали.
Ухвала суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.
Копія ухвали негайно після її проголошення вручається учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_1