Постанова
Іменем України
24 травня 2018 року
м. Київ
справа № 137/1741/14-к
провадження № 51-1515км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000195, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ільців Верховинського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_7 звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 181 070,91 грн та 30 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 13 січня 2008 року близько 10:45, керуючи автомобілем Chevrolet Captiva, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по території Літинського району Вінницької області в напрямку м. Бердичева (80 км автошляху Бердичів Могилів-Подільський), порушив вимоги пунктів 10.1., 11.1., 11.2., 11.3. Правил дорожнього руху (далі ПДР), виїхав на смугу зустрічного руху і зіткнувся правим боком свого автомобіля з автомобілем Toyota Prado, д.н.з. НОМЕР_2 , унаслідок чого останній з`їхав у кювет і наїхав на дерево, а його водій ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Апеляційний суд залишив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення, а скаргу прокурора задовольнив: змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, визначивши його у виді обмеження волі на строк 2 роки і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив його від покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки в ній не викладено жодних мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при спростуванні доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, щодо незаконності вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову.
В касаційній скарзі захисник, указуючи на недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення, посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Як зазначає захисник, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо адвоката затверджено прокурором не відповідного рівня, цей суд безпідставно відмовив стороні захисту в задоволенні клопотань про оголошення показань та відтворення технічного запису допиту свідка, щодо залучення експертів, а також під час ухвалення вироку не врахував окремих доказів (щодо часу дорожньо-транспортної пригоди

(далі ДТП), механізму зіткнення автомобілів, неперебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння). На вказані порушення не звернув уваги апеляційний суд, який усупереч ст. 419 КПК не розглянув вищезазначених доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника, а на інші (щодо зіткнення автомобілів, невідповідності дій ОСОБА_7 вимогам ПДР, перебування за кермом автомобіля Toyota Prado саме потерпілого ОСОБА_8 ) дав формальні відповіді без належної оцінки доводів, фактично обмежившись загальними фразами щодо обґрунтованості та законності вироку місцевого суду. Цей же суд безпідставно відмовив захиснику в задоволенні клопотань, що заявлялись у суді першої інстанції, а також відмовив у клопотанні про дослідження доказів, про які стало відомо після ухвалення вироку місцевого суду.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав подані касаційні скарги. Прокурор підтримав касаційну скаргу прокурора і заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається захисник у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував, зокрема: показаннями потерпілого

ОСОБА_8 , даними ним у суді, про те, як уранці 13 січня 2008 року він керував автомобілем Toyota на автодорозі між м. Хмільником та м. Вінницею, назустріч йому рухався автомобіль Chevrolet, а коли відстань між ними скоротилася до 30 м, останній несподівано виїхав на зустрічну смугу і під час зустрічного роз`їзду автомобілі правими боками зачепили один одного; показаннями свідка ОСОБА_9 про те, як він їхав за автомобілем Chevrolet, який несподівано виїхав на зустрічну смугу руху перед автомобілем Toyota, а той, уникаючи зіткнення, з`їхав вліво в кювет і врізався в дерево, про що цей же свідок указував під час відтворення обстановки й обставин події 22 січня 2018 року; показаннями свідка ОСОБА_10 , який побачив ДТП з автомобілями Toyota та Chevrolet і зупинився для надання допомоги потерпілому, котрий розповідав, що автомобіль Chevrolet виїхав на зустрічну смугу; показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які у складі бригад швидкої медичної допомоги виїжджали на місце ДТП і надавали допомогу потерпілому; показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , експертів ОСОБА_16 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які підтримали висновки проведених у справі експертиз.
Крім того, свій висновок місцевий суд обґрунтував іншими об`єктивними доказами, а саме: даними протоколів огляду місця події від 13 січня 2008 року та 16 січня 2008 року про виявлення залишків деталей, пластмаси, скла, лакофарбового покриття автомобілів та осипу бруду; даними протоколів огляду транспортних засобів Toyota та Chevrolet від 13 січня 2008 року про виявлені на них механічні ушкодження; даними висновку експерта № 15а-к від 22 лютого 2008 року, згідно з яким вилучений при огляді місця події фрагмент полімерного матеріалу з лакофарбовим сірого кольору міг бути складовою частиною автомобіля Toyota, а фрагмент полімерного матеріалу темно-сірого кольору до розділення був складовою частиною деталі автомобіля Chevrolet, водій якого ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 10.1., 11.1., 11.2., 11.3. ПДР; даними протоколів огляду предметів від 21 січня 2008 року та 23 січня 2008 року (автомобілів); даними висновків експерта № 1345 від 27 червня 2008 року та № 145-К від 28 грудня 2010 року про характер, механізм, локалізацію та тяжкість заподіяних ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.
Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Доводи сторони захисту про непричетність ОСОБА_7 до ДТП ретельно перевірив суд першої інстанції та вмотивовано визнав їх безпідставними й такими, що спростовуються сукупністю досліджених доказів.
Із вищезазначеними висновками погодився апеляційний суд, навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, відноситься, зокрема, час вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вироку, місцевий суд встановив приблизний час вчинення кримінального правопорушення, що підтверджено показаннями допитаних судом свідків. Отже, порушень вимог статей 91, 94 КПК суди не допустили.
Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисника про дослідження відповідей на його запити, які останній направив у січні й лютому 2017 року до поліції та лікарень стосовно обставин злочину (зокрема, часу ДТП, складу слідчо-оперативної групи та бригади швидкої медичної допомоги, які виїхали до місця події 13 січня 2008 року, а також обставин складання протоколу про адміністративне правопорушення від 13 січня 2008 року за ст. 130 КпАП України щодо ОСОБА_7 ), оскільки ці обстави не були новими, вони були предметом розгляду судів у цьому кримінальному провадженні з 2008 року за участі саме цього обраного ОСОБА_7 захисника. За таких обставин положень ст. 404 КПК апеляційним судом дотримано.
Перевірялися судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту щодо фальсифікації доказів співробітниками дорожньої автоінспекції, які всупереч доводам захисника приїхали на місце ДТП після того, як вона сталась, а допитані судом свідки вказали, що до приїзду автоінспекції на місці події знаходилися автомобілі Toyota та Chevrolet.
Як пояснив у судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник ОСОБА_6 , із відповідними заявами щодо вчинення працівниками міліції злочину за процедурами, передбаченими КПК 1960 року та діючим КПК, сторона захисту не зверталася (статті 22, 28 КПК 2012 року), а отже, рішення компетентного органу щодо визнання неправомірними їх дій щодо оформлення матеріалів справи відсутні.
Виходячи з цього, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання захисника щодо залучення експертів для визначення механізму розділення фрагменту полімерного матеріалу, який до розділення являвся частиною автомобіля Chevrolet і, на думку захисника, був відокремлений в інший спосіб, а не внаслідок ДТП.
Таку відмову суд першої інстанції обґрунтував, зокрема, й тим, що в матеріалах кримінального провадження наявні висновки за результатами судово-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз, щодо обставин проведення яких цей же суд у судових засіданнях допитував експертів і оглядав речові докази.
З огляду на закріплений у ст. 23 КПК принцип безпосередності дослідження судом показань, не було необхідності відтворювати попередні показання свідка ОСОБА_9 , оскільки він допитувався в місцевому суді.
Безпідставними є і твердження захисника про те, що суди обох інстанцій до обставини, яка обтяжує покарання, необґрунтовано віднесли вчинення ОСОБА_7 ДТП у стані алкогольного сп`яніння.
Так, місцевий суд встановив, що доведеність указаної обставини підтверджується сукупністю досліджених та оцінених доказів, зокрема показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , і дійшов правильного висновку про вчинення засудженим ОСОБА_7 інкримінованого злочину в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим обґрунтовано визнав цю обставину обтяжуючою згідно з вимогами ст. 67 КК.
Необґрунтованим є посилання захисника на Інструкцію про порядок направлення громадян для огляду на стан сп`яніння в заклади охорони здоров`я та проведення огляду з використанням технічних засобів, затверджену спільним наказом МВС, МОЗ та МЮ України від 24 лютого 1995 року № 114/38/15-36-18 (яка діяла на час вчинення злочину), відповідно до якої, на думку сторони захисту, мав бути проведений огляд ОСОБА_7 для встановлення стану алкогольного сп`яніння зі складенням висновку, який був би допустимим доказом на підтвердження зазначеної обставини, оскільки вказаний нормативно-правовий акт не регулює питання доказування у кримінальному провадженні і не виключає можливості встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно за результатами відповідного огляду.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у справі

№ 51-138км18.
Доводи захисника про те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо адвоката затверджено прокурором не відповідного рівня, є також безпідставними, оскільки згідно з вимогами глави 37 КПК, а саме ст. 480, до адвоката застосовується особливий порядок кримінального провадження, який відповідно до положень зазначеної глави полягає в обмеженні кола суб`єктів, котрі мають право вручати адвокату повідомлення про підозру та обов`язок повідомляти про ухвалення вироку щодо особи, яка має статус адвоката, відповідним органам адвокатського самоврядування.
Повідомлення про підозру ОСОБА_7 відповідно до вимог ст. 481 КПК вручено прокурором Вінницької області, чого захисник у касаційній скарзі не заперечує, при цьому особливостей підписання та затвердження обвинувального акта у кримінальному провадженні щодо адвоката прокурором відповідного рівня глава 37 КПК не містить.
Виходячи з приписів частин 1, 3 ст. 9 КПК, та у відповідності до ч. 1 ст. 291 КПК, згідно з якою обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 затверджено прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_22 , який здійснював процесуальне керівництво в цьому провадженні згідно з постановою від 22 квітня 2013 року.
Тобто суд дійшов правильного висновку щодо відсутності порушень при затвердженні обвинувального акта відповідним прокурором у вказаному кримінальному проваджені, хоча й не на підставі того, що зазначена обставина не вплинула на об`єктивність досудового слідства та висновки суду, як про це помилково зазначено у вироку, а на підставі відсутності у чинному кримінальному процесуальному законі вимог щодо необхідності затвердження обвинувального акта прокурором відповідного рівня у кримінальному провадженні щодо адвоката.
Посилання в касаційній скарзі прокурора на невмотивованість ухвали апеляційного суду через відсутність у ній спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, про незаконність вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову є необґрунтованими, оскільки, як убачається з указаної апеляційної скарги, захисник порушував питання про залишення цивільного позову потерпілого без розгляду у зв`язку з необхідністю закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 через відсутність складу злочину без наведення доводів щодо порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні цивільного позову.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, вичерпний перелік яких міститься в ч. 2 ст. 412 КПК та які були би безумовною підставою для скасування судових рішень, з урахуванням принципу правової визначеності, суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 не допустили.
Врахувавши наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3