Апеляційний суд Рівненської області
________________________________________________копія:_____
У Х В А Л А
Іменем України

07 червня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000164 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає у АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України;

За участі:
секретаря с/з ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого (цивільного відповідача) ОСОБА_4 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

представника потерпілого-адвоката ОСОБА_8 ;

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року;

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просить вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року відносно нього у частині вирішення судом першої інстанції, заявленого по справі цивільного позову, а саме в частині стягнення з нього на користь потерпілого ОСОБА_9 100 000 (сто тисяч) грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, скасувати та ухвалити рішення, яким зменшити розмір суми, що підлягає стягненню з нього на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди до 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн..

Іншими учасниками судового провадження вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_4 в апеляційному порядку оскаржений не був.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_4 звільнено від відбування основного та додаткового покарання. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_9 11650 (одинадцять тисяч шістсот п`ятдесят) грн. 05 (п`ять) коп. матеріальної шкоди та 100 000 (сто тисяч) грн. моральної шкоди, а всього стягнуто 111650 (сто одинадцять тисяч шістсот п`ятдесят) грн. 05 коп. Судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат на залучення експертів.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_4 вказує, що судом першої інстанції невірно було встановлено факт добровільного відшкодування ним 18 706 (вісімнадцяти тисяч сімсот шести) грн. потерпілому ОСОБА_9 у рахунок шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що вплинуло, на його думку, на висновки суду першої інстанції при вирішенні, заявленого цивільного позову у даному кримінальному провадженні. Зокрема зазначає, що ні позивачем у позовній заяві, ні судом першої інстанції в ухваленому рішенні не зазначено належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що моральна шкода, завдана кримінальним правопорушення підлягає стягненню з нього на користь потерпілого саме у сумі 100 000 (сто тисяч) грн., виходячи одночасно з принципів розумності, виваженості та справедливості. Додатково доводить, що злочин, вчинений ним, характеризується відсутністю умислу з його боку, на даний час він офіційно не працевлаштований, має на утриманні матір похилого віку та неповнолітню доньку, а тому сума, яку суд стягнув з нього на користь потерпілого, є явно завищеною. У доповненнях зазначає, що він на досудовому розслідування надавав слідчому документи, які підтверджують факт страхування його автомобіля у Литовській страховій компанії, однак судом першої інстанції ці документи чомусь не досліджувались, а до судового розгляду справи не було залучено представника страхової компанії в порушення вимог закону про страхування транспортних засобів.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого, представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 вказує, що вимоги апеляційної скарги є необгрунтованими та безпідставними, оскільки судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню із обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 , що був заявлений на суму 500 000 (п`ятсот тисяч) грн., було зменшено дану суму та одночасно не враховано всю глибину та тривалість страждань потерпілого, викликаних дорожньо-транспортною пригодою, що призвела до загибелі його батька. Доводить, що на даний час у потерпілого ОСОБА_9 погіршується стан здоров`я у зв`язку із даними подіями, а тому він змушений витрачати кошти на лікування. Просить апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення та прийняти рішення про стягнення на користь його довірителя ОСОБА_9 з обвинуваченого у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, грошові кошти у сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн., тобто задовольнити позов у повному обсязі.

За вироком суду першої інстанції, 01 серпня 2017 року близько 06-ї год. 40 хв., ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «Форд Фокус» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.1 та підпункту ґ) пункту 12.6 Правил дорожнього руху України, рухаючись по правій смузі руху на 324-му км.

автодороги Київ-Ковель-Ягодин, поблизу с.Городець, Володимирецького р-ну, Рівненської обл. зі сторони м.Ковель, Волинської обл. у напрямку м.Сарни, Рівненської обл. і зі швидкістю приблизно 100 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху для даної ділянки дороги, яка становить 90 км/год, проявив неуважність до дорожньої обстановки та неправильно її оцінив, перед початком зміни напрямку руху не переконавшись, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, допустив виїзд транспортного засобу за межі правої смуги руху вправо по ходу руху свого автомобіля та виїхав на перехідно-швидкісну смугу руху, де відбувся наїзд автомобіля на гужовий віз під керуванням ОСОБА_10 , який рухався по перехідно-швидкісній смузі в попутному напрямку попереду транспортного засобу та не створював небезпеки чи перешкоди для руху водію автомобіля. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події, а транспортний засіб та гужовий віз зазнали механічних пошкоджень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_11 , які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та змінити вирок у частині вирішення судом цивільного позову та зменшити суму, що підлягає стягненню на користь потерпілого з ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди, думку представника потерпілого адвоката ОСОБА_12 , який апеляційну скаргу не підтримав, одночасно висловивши прохання про стягнення усієї, заявленої цивільним позовом суми з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого у рахунок відшкодування моральної шкоди, що становить 500 000 (п`ятсот тисяч) грн., думку прокурора, який просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Главою дев`ятою КПК України встановлений порядок відшкодування (компенсації) шкоди у кримінальному провадженні та процедура пред`явлення цивільного позову.

З апеляційної скарги вбачається, що вирок суду оскаржується виключно в частині вирішення судом першої інстанції, заявленого по справі цивільного позову, а тому колегією суддів апеляційного суду вирок суду першої інстанції, згідно ст.404 КПК України, перевірятиметься лише в частині вирішення судом цивільного позову.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №14 від 23 грудня 2005 року (з подальшими змінами та доповненнями) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» потерпілий, якому внаслідок учинення транспортного злочину заподіяно моральну, фізичну чи майнову шкоду, вправі пред`явити цивільний позов про її відшкодування, який має бути розглянутий разом із кримінальною справою (кримінальним провадженням) і, таке ж право потерпілого, закріплене положеннями ч.1 ст.128 КПК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 129, 374 КПК України та роз`яснень, викладених у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України

законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29 червня 1990 року (з наступними змінами), постановляючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав та розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю чи частково або відмовляє в ньому. У мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду. При цьому, приймаючи рішення з цього питання на грунті ретельно досліджених законних підстав та розміру заявленого цивільного позову, суд має керуватися відповідним матеріальним законом.

Як підтверджується оскаржуваним вироком, суд першої інстанції, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру відшкодування моральної шкоди за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_9 , з`ясовував наявність такої шкоди, протиправність діянь особи, що її завдала, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями ОСОБА_4 та вини останнього у її заподіянні, а також й інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Потерпілий ОСОБА_9 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції пояснив суду, що раптова загибель найріднішої людини його батька ОСОБА_10 , заподіяла йому тяжкої, непоправної втрати, оскільки він відчуває душевний біль та страждання у зв`язку із цим повністю змінив своє життя та відчуває побутові зміни у його сім`ї, через порушення звичних життєвих зв`язків, що вимагає значних зусиль для їх відновлення.

Зокрема, в обгрунтування за`вялених вимог під час подання позовної заяви, вказував, що саме батько піклувався про вирішення побутових проблем у його сім`ї, а тому він змушений витрачати додаткові зусилля для організації побуту родини, враховуючи те, що він також відчуває хвилювання за стан здоров`я своєї матері, яка у похилому віці втратила чоловіка.

Суд першої інстанції, як встановлено з мотивувальної частини вироку, виходив також із засад розумності та справедливості, при цьому врахував стан здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану та визначив розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на його користь з обвинуваченого у сумі, що становить 100 000 (сто тисяч) грн., тим самим частково задовольнивши позовну заяву потерпілого.

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Такі ж обставини, тобто ті, які повинен ураховувати суд при вирішенні даного питання, містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Зокрема у вищевказаній постанові зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), та з урахуванням інших обставин справи. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст.ст. 128, 129 КПК України, також і норм матеріального закону, а саме ст.ст. 23, 1167 ЦК України, виходячи із засад розумності та справедливості, частково задовольнивши цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , обґрунтовано визначив розмір суми, що підлягає стягненню, що становить 100 000 (сто тисяч) грн. з урахуванням, як душевних, моральних страждань потерпілого ОСОБА_9 , характеру та наслідків діянь обвинуваченого ОСОБА_4 під час настання дорожньо-транспортної пригоди, так і інших обставин кримінального провадження, зокрема матеріального (сімейного) стану обвинуваченого, наявності у нього на утриманні дитини.

Оскільки, згідно ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, то висловлена у запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого вимога представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , а саме щодо задоволення цивільного позову у повному обсязі та збільшення розміру суми, що підлягає стягненню на користь його довірителя ОСОБА_9 з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди, що становить 500 000 (п`ятсот тисяч) грн., предметом апеляційного розгляду бути не може, а тому до уваги не приймається.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , фактично щодо зміни вироку суду першої інстанції у частині вирішення цивільного позову та зменшення розміру суми до 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн., що підлягає стягненню з нього на користь потерпілого ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди, колегія суддів уважає безпідставними.

Усі перелічені підстави ОСОБА_4 , на які він посилається в апеляційній скарзі та покладає в основу прийняття судом апеляційної інстанції рішення про зміну вироку у цій частині, на думку колегії суддів, судом першої інстанції враховані у повному обсязі і підстав для внесення змін в оскаржуваний вирок у цій частині колегія суддів не вбачає.

У відповідності до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині обвинувального вироку повинні бути зазначені підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

У порядку вищевказаної норми кримінального процесуального закону суд першої інстанції своє рішення з приводу вирішення цивільного позову по справі належним чином умотивував.

Положеннями пункту 16 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 №4 роз`яснено, що відповідно до ст.21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п.13.1 ст.13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст.33 ЦПК України, залучити як співвідповідача до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

В ході вирішення, заявленого потерпілим ОСОБА_9 цивільного позову, як убачається з вироку суду, суд до участі у справі, в порядку ст.33 ЦПК України, в якості співвідповідачів, жодних страхових компаній не залучав, оскільки відомостей про те, що транспортний засіб обвинуваченого ОСОБА_4 був застрахований, ні обвинувачений, ні його захисник суду не надавав та про існування факту страхування його автомобіля у Литовській страховій компанії у ході судового розгляду, незважаючи на їх наявність у матеріалах досудового розслідування, не заявляв, а тому твердження обвинуваченого ОСОБА_4 про незаконність рішення суду з приводу незалучення страхової компанії та неврахування страхової карти Литовської страхової компанії судом є також безпідставними.

Разом з тим, положеннями ч.5 ст.21, ч.5 ст.26 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхувальник, при укладенні договору страхування, зобов`язаний повідомити страховика про настання страхового випадку в строк, передбачений умовами страхування; а несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків є підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування.

Після настання дорожньо-транспортної пригоди 01 серпня 2017 року, як встановлено з матеріалів справи, учасники дорожнього руху страхову компанію про настання страхового випадку не повідомляли.

Додатково надана обвинуваченим ОСОБА_4 копія мажнародної страхової карти Литовської страхової компанії при подачі апеляційної скарги, речовим доказом у даному кримінальному провадженні визнана не була та жодних клопотань у ході розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції про долучення її до

матеріалів кримінального провадження та дослідження у судовому засіданні, сторона захисту не заявляла.

Пунктом першим ч.1 ст.407 КПК України, суду апеляційної інстанції надано право залишити вирок суду першої інстанції без змін за наслідками розгляду апеляційної скарги.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_4 за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя-дповідач: ОСОБА_1