АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
з участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
потерпілої ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000422 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16.02.2018 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Рашків Хотинського району Чернівецької області, проживаючого по АДРЕСА_1 , освіта повна загальна середня, не одруженого, не працюючого, не судимого,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16.02.2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто із засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 200 000 (двісті тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 визначено відраховувати з дня затримання засудженого у зв`язку з виконанням даного вироку суду.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на залучення експерта в сумі 3365 (три тисячі триста шістдесят п`ять) гривень 25 (двадцять п`ять) копійок.

Вирішено питання із речовими доказами по справі.

Згідно з вироком районного суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 29.11.2015 року, приблизно об 11 годині 30 хвилин, керував автомобілем марки «Chevrolet-Aveo», номерний знак НОМЕР_1 , в якому в якості пасажирів перебував потерпілий ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та рухався автодорогою сполученням Вартиківці - КПП «Сокиряни» з смт. Кельменці, в напрямку м. Сокиряни. Автодорога була мокра та слизька, частково покрита мокрим снігом та мала по дві смуги руху в кожному напрямку. Єдинийунікальний № 717/1547/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_11
Провадження № 11-кп/794/158/18 Доповідач: ОСОБА_1

Проїжджаючи поблизу села Бузовиця Кельменецького району Чернівецької області ділянку автодороги, яка була мокрою від опадів та залишків снігу, обвинувачений ОСОБА_7 , в порушення п.п. 1.5, 2.3 (б) та 12.1 «Правил дорожнього рух України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1306 від 10.10.2001 року, якими передбачено, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не переконався в безпечності руху по слизькій дорозі, не вибрав в установлених межах безпечну швидкості руху, не ураховував дорожню обстановку, а також стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, допустив занос автомобіля «Chevrolet-Aveo», номерний знак НОМЕР_1 , яким він керував, з виїздом на зустрічну смугу руху, де вчинив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz 200», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався в зустрічному напрямку в межах своєї смуги руху. Внаслідок зіткнення автомобілів потерпілому ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.

На вказаний вирок суду надійшли апеляційні скарги від обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 разом із доповненнями.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 в своїх апеляціях просять вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді 1 інстанції, посилаючись на неповноту судового розгляду. Свої вимоги апелянти обґрунтовували тим, що ряд процесуальних дій на стадії досудового розслідування проведено неуповноваженими суб`єктами, а тому докази зібрані за їх результатами є недопустимими. Наведені обставини не були досліджені судом 1 інстанції, а тому при винесенні вироку допущена неповнота судового розгляду. Крім того, зазначають, що за наявності в матеріалах справи доказів про перебування ОСОБА_7 в закладі охорони здоров`я у зв`язку із травмою голови в результаті ДТП, його показів про перебування без свідомості понад 8 годин, клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи прокурором та стороною захисту не заявлено, що позбавило суд можливості призначити в установленому законом порядку судово-психіатричну експертизу обвинуваченого. Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, так як вважає, що зіткнення автомобілів могло відбутися на середині дороги. Проведені по справі експертизи не дають чітку відповідь на запитання, де саме сталося зіткнення автомобілів учасників ДТП та який механізм їх зіткнення.

На апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілою ОСОБА_6 та її представником адвокатом ОСОБА_14 подано заперечення, в якому вони просять суд подану стороною захисту апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок районного суду, як законний та обґрунтований без зміни.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 кожен окремо, змінили апеляційні вимоги та просили змінити вирок суду в частині призначеного покарання, застосувати ст.75 КК України і звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, в решті вирок суду просили залишити без зміни.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав повністю та щиро розкаявся, повністю підтвердив обставини викладені в обвинуваченні та пояснив, що не оспорює жодну з них, матеріальну шкоду відшкодував частково, вибачився перед потерпілою та просив суворо не карати.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні надала свої пояснення та зазначила, що матеріальна шкода їй відшкодована частково, просила не позбавляти його волі та суворо не карати.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги змінених апеляційних скарг, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили змінити вирок районного суду в частині призначення більш м`якого покарання із застосуванням вимог ст.75 КК України, думку прокурора та потерпілої ОСОБА_6 , які не заперечували проти звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні зазначеного у вироку суду 1 інстанції злочину, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, є обґрунтованим та у змінених апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника не оскаржується.

Наведеним у вироку доказам суд дав належну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для зміни вироку суду першої інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання передбачені ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не повною мірою було враховано зазначені вимоги.

Так, недостатньо враховані відомості про особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, а також стан його здоров`я, що він являється інвалідом 3 групи (загальне захворювання), а також його вік 58 років.

Не було районним судом в повній мірі враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_7 сприяв з`ясуванню обставин ДТП з самого початку досудового розслідування, а в ході судового розгляду вину визнав, щиро розкаявся, просив вибачення у потерпілої, частково відшкодував матеріальні збитки.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що поведінка обвинуваченого після скоєної дорожньо-транспортної пригоди свідчить про те, що ОСОБА_7 сприяв з`ясуванню обставин ДТП, надав свої пояснення по обставинам вчиненого, з`являвся на всі виклики до слідчого та суду, приймав участь у проведені слідчого експерименту.

Судом першої інстанції було враховано, що внаслідок злочину настали тяжкі наслідки, а саме, потерпілий ОСОБА_9 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув, однак не було взято до уваги характер порушень Правил дорожнього руху.

Так, судом не було враховано, що дорога по якій рухався ОСОБА_7 була слизькою, не була посипаною піском, частково була вкрита снігом, а між зустрічними смугами руху були бугри зі снігу. Як пояснював сам обвинувачений ОСОБА_7 , так і свідок ОСОБА_10 , яка перебувала в автомобілі обвинуваченого в якості пасажира, а також свідок ОСОБА_12 , водій автомобіля «Мерседес», який був другим учасником даного ДТП, що автомобіль обвинуваченого, наїхавши на бугор, спочатку підкинуло, а потім почало заносити, в результаті чого сталося зіткнення.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що за характером вини злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до необережних злочинів, обвинувачений зробив для себе належні висновки, про що свідчить його процесуальна поведінка протягом розгляду провадження.

Судом першої інстанції було вірно зазначено у вироку про те, що в кримінальному провадженні обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст.67 КК України, встановлено не було.

Що стосується призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та, враховуючи наслідки кримінального правопорушення та є обґрунтованим.

Беручи до уваги наведене, а також враховуючи обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме, визнання вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, часткове відшкодування матеріальної шкоди, а також позицію потерпілої, яка в ході апеляційного розгляду подала суду письмову заяву про те, обвинувачений частково відшкодував їй матеріальну шкоду та зобов`язався погасити її в повному об`ємі, а також просила суд не призначати йому реальне покарання пов`язане із позбавленням його волі, колегія суддів приходить до висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, та вважає, що таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення, в зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають до задоволення, а вирок суду зміні, в частині призначеного судом покарання.

Якихось істотних порушень вимог КПК України, які могли б потягнути за собою скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16.02.2018 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання, з випробуванням та встановленням іспитового строку 2 (два) роки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржений до Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою,- в той самий порядок і строк з дня отримання копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3