Постанова
Іменем України
26 липня 2018 р.
м. Київ
Справа № 557/271/17
Провадження № 51-584км17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2017 року в межах кримінального провадження № 0000078 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Симонів Гощанського району Рівненської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини:
Вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК. Цим же вироком вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та про речові докази.
Як встановлено судом першої інстанції, 12 лютого 2017 року близько 20 год. ОСОБА_6 , шляхом пошкодження вікна у веранді, проник до будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і належить ОСОБА_8 , звідки таємно викрав майно потерпілого на загальну суму 2400 грн.
Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2017 року зазначений вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено визнати ОСОБА_6 винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок місцевого суду залишений без зміни.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , вказуючи на незаконність вироку апеляційного суду через суворість призначеного покарання, просить вирок апеляційного суду змінити, застосувавши відносно ОСОБА_6 положення ст. 75 КК, та звільнити останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційного суду прийшов невірного висновку, що призначене судом першої інстанції із застосуванням ст. 75 КК покарання є м`яким. При цьому у касаційній скарзі зазначається про допущені в ході досудового розслідування порушення права ОСОБА_6 на захист, оскільки йому не було належним чином роз`яснено право мати захисника.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор не підтримала касаційну скаргу і просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
У відповідності з вимогами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК визначено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.
Разом з тим, доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення внаслідок суворості є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
За положеннями ст. 65 КК суд призначає покарання:1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Санкцією ч. 3 ст. 185 КК за крадіжку, поєднану з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, апеляційний суд у вироку зазначив, що визнані судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставини вчинення ОСОБА_6 злочину у їх сукупності, дані про особу засудженого дають підстави для призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК.
На думку Верховного Суду, призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки є необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Разом із тим, захисник у касаційній скарзі взагалі не наводить відповідних, з огляду на положення ст. 414 КПК, доводів щодо суворості призначеного ОСОБА_6 за ч 3 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вимогами ст. 75 КК встановлено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції, з наведенням відповідним мотивів та висновків, зазначив, що щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, на які послався суд першої інстанції, що пом`якшують покарання, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, а встановлені у провадженні обставини не є достатніми підставами для висновку про можливість виправлення засудженого зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, крім того, судом першої інстанції взагалі не надано оцінки ступеню тяжкості вчинено кримінального правопорушення, суспільній небезпеці та характеру злочинної діяльності, розміру завданої шкоди та не взято до уваги таку обставину, що обтяжує покарання, як рецидив злочину. Вважати висновки апеляційного суду необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Поряд з цим захисник, не погоджуюсь з вироком апеляційного суду, у касаційній скарзі не наводить відповідних доводів щодо необхідності застосування відносно ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, а також не зазначає, у чому саме полягає незаконність висновків суду апеляційної інстанції та яких норм закону України про кримінальну відповідальність апеляційний суд не дотримався, визнаючи необґрунтованим застосування відносно засудженого положень ст. 75 КК.
Також є безпідставними доводи касаційної скарги щодо порушення права ОСОБА_6 на захист, а саме щодо неналежного роз`яснення йому його права мати захисника.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 28 лютого 2017 року ОСОБА_6 , будучи повідомлений про права і обов`язки підозрюваного, відмовився від захисника, при цьому ОСОБА_6 є особою, яка раніше неодноразово притягалася до кримінальної відповідальності, у тому числі і за вчинення особливо тяжкого злочину, тому про своє право мати захисника він був обізнаний.
Інших підстав для скасування вироку апеляційного суду у касаційній скарзі захисника не наведено.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга захисника є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.
З цих підставСуд постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2017 року відносно ОСОБА_6 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3