Провадження №11-кп/772/263/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 березня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання,

В С Т А Н О В И В:
Оскаржуваною ухвалою ОСОБА_7 , засудженому вироком Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1997, відмолено у задоволенні клопотання про звільнення його від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить звільнити його від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком суду. Вказує, що він перебуває у місцях позбавлення волі понад 20 років, а законом на час вчинення ним злочину не передбачалося покарання у виді довічного позбавлення волі. Апелянт посилається на стаття 25 КК України 1960 року, яка передбачала позбавлення волі на певний строк, а саме: на 15 років за рішенням суду і не більше 20 років у випадку заміни смертної кари в порядку помилування. Зазначає, що він вже відбув покарання у виді позбавлення волі строком 26 років, а тому подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить законам України та практиці Європейського суду з прав людини. На думку апелянта, покарання у виді безстрокового позбавлення волі не може бути призначено, адже порушує права особи. Вважає судове рішення необґрунтованим та незаконним.
Заслухавши доповідача, виступ засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно матеріалів провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 за ст.ст. 206 ч. 2, 19 ч. 4, 117 ч. 3, 19 ч. 4, 118 ч. 2, 19 ч. 4, 206 ч. 2, 208, 108 ч. 1, 19 ч. 4, 93 п.п. «е», «ж» КК України до смертної кари розстрілу. Ухвалою Верховного суду України від 25.03.1997 вирок Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 щодо ОСОБА_7 залишено без змін. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 18.08.2000 ОСОБА_7 замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 посилається на те, що кримінальний закон, який діяв на момент вчинення ним злочину, в редакції 1960 року, передбачав максимальний термін покарання у виді позбавлення волі не більше 15 років, а у разі призначення смертної кари заміни покарання в порядку помилування 20 років. Закон про кримінальну відповідальність 2001 року передбачає можливість заміни довічного позбавлення волі в порядку помилування на строк до 25 років. Апелянт вважає, що закон, який діє на даний час погіршує його становище, оскільки він відбув 20 років позбавлення волі і повинен бути звільнений від подальшого відбування покарання.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що посилання ОСОБА_7 як на підставу для звільнення його від довічного ув`язнення відбуття ним понад 20 років ув`язнення є такими, що не відповідають вимогам законодавства.
На день вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого п.п. «е», «ж» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), санкція статті за умисне вбивство при обтяжуючих обставин встановлювала покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Однак після винесення Дніпропетровським обласним судом вироку щодо ОСОБА_7 29.03.2000 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483, яким введений новий вид покарання довічне позбавлення волі, та внесено зміни до ст. 93 КК України (1960 р.) про заміну смертної кари на довічне позбавлення волі.

Новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в ред. 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України в ред. 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого ОСОБА_7 , який вчинив ряд особливо тяжких злочинів, відповідальність, за які передбачена КК України в ред. 1960 року, до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).
Чинним кримінальним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, при виконанні ОСОБА_7 ряду вимог, в тому числі щодо його поведінки. А тому твердження засудженого про позбавлення його такої можливості є надуманими та суперечать вимогам законодавства.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Доводи ОСОБА_7 про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли.

Апелянт не навів конкретних фактів порушення його прав та законних інтересів, а лише обмежився перерахунком та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Ухвала суду є обґрунтованою, належним чином вмотивованою та відповідає як фактичним обставинам справи так і вимогам Закону.

Підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 з дня отримання копії судового рішення.

Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом.
Суддя: