Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0004673 за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року, залишеним без зміни оскаржуваною ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- за вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 04 січня 2001 року ? за ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року та на підставі ст. 43 цього Кодексу до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, звільненого 19 серпня 2005 року за хворобою,
- за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 грудня 2012 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185; ч. 3 ст. 185 КК України, з застосуванням при призначенні покарань за кожний злочин окремо ст. 69 цього Кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, звільненого 04 вересня 2013 року у зв`язку з відбуттям покарання,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 КК України (у редакції, що діяла на час ухвалення вироку).
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, маючи незняту і непогашену в установленому законом порядку судимість за ст. 185 КК України, повторно вчинив аналогічний злочин за таких обставин.
20 квітня 2016 року близько 11.00 год. засуджений з метою викрадення чужого майна проник шляхом зламу вхідних дверей до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 загальною вартістю 11 689,97 грн.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на невмотивованість рішення місцевого суду про застосування щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК України. На думку скаржника, суд не дав належної оцінки тим обставинам, що засуджений, раніше судимий за крадіжки з проникненням у житло, відбував покарання у місцях позбавлення волі і знову вчинив аналогічний тяжкий злочин. А взяті судом до уваги дані про особу ОСОБА_7 та обставини, що пом`якшують покарання, не дають достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без відбування заходу примусу. Суд апеляційної інстанції, як стверджує державний обвинувач, усупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора на вирок, і не виправив помилки суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд, засудженого, котрий просив судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Разом із тим, заслуговують на увагу доводи прокурора щодо незаконності й необґрунтованості судових рішень у частині звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати передбаченим ст. 370 КПК України вимогам законності, обґрунтованості й умотивованості, зокрема ґрунтуватися на об`єктивно з`ясованих обставинах, що підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду, вимогам щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, а також містити належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення у такій ухвалі має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Наведених вимог суд апеляційної інстанції повною мірою не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду першої інстанції оскаржувався в апеляційному порядку прокурором на підставі необґрунтованого застосування щодо засудженого ст. 75 КК України. Порушуючи питання про скасування вироку місцевого суду в частині порядку відбування заходу примусу та призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України з реальним відбуттям, державний обвинувач наводив докладні доводи про безпідставність звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Всупереч вимогам ст. 419 КПК України суд апеляційної інстанції цих доводів належним чином не перевірив і не дав на них вичерпних відповідей, які би ґрунтувалися на повному та всебічному дослідженні обставин, що підлягають урахуванню відповідно до визначених у статтях 50, 65 КК України загальних засад призначення покарання.

Згідно зі ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 75 КК України обов`язковою умовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є наявність обставин, які б переконливо свідчили про можливість його виправлення без відбування покарання. Такі обставини мають давати підстави для висновку, що передбачені статтею 76 цього Кодексу наглядові та соціально-виховні заходи будуть ефективними й достатніми для досягнення вищевказаної мети.
Висновки апеляційного суду про законність та обґрунтованість вироку в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не можна вважати такими, що у повній мірі ґрунтуються на наведених вимогах закону.
Мотивуючи такі свої висновки, суд апеляційної інстанції послався на дані про особу засудженого (котрий має на утриманні неповнолітню дитину, займається суспільно корисною працею, за місцем роботи характеризується позитивно), на обставину, що пом`якшує покарання (щире каяття) й на відсутність обставин, які його обтяжують.
Однак ухвала не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.
Надавши перевагу загальносоціальним даним про особу засудженого, суд залишив поза увагою відомості, що характеризують його у плані потенційної суспільної небезпеки.
Зокрема, не отримали належної оцінки суду ті факти, що засуджений має дві не зняті й непогашені в установленому законом порядку судимості за умисні тяжкі злочини проти власності, у тому числі за ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року (розбій, поєднаний із проникненням у житло або із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень), а фактично раніше тричі притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини (а. к. п. 8081). Після реального відбуття у місцях позбавлення волі покарання за останнім вироком за ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_7 знову вчинив аналогічний умисний тяжкий злочин.
Вказані факти у своїй сукупності можуть свідчити про стійку спрямованість засудженого на протиправне збагачення та злочинний спосіб життя.
За таких обставин обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки ОСОБА_7 та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Водночас узяті судом до уваги інші дані про особу ОСОБА_7 , обставина, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, які його обтяжують, а також незадовільний стан здоров`я засудженого можуть бути підставами для призначення більш м`якого за видом та/або розміром покарання з застосуванням ст. 69 цього Кодексу з належним обґрунтуванням відповідного рішення.
Що стосується врахованої місцевим судом позиції в судовому засіданні потерпілих про відсутність претензій до ОСОБА_7 , то у справах цієї категорії вона не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Виходячи з наведеного призначене ОСОБА_10 із застосуванням ст. 75 КК України покарання за умови доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, у тому самому обсязі обвинувачення та за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, на думку колегії суддів, є м`яким.
Ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України щодо законності, обґрунтованості й умотивованості і на підставі пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді апеляційному суду необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, належним чином перевірити викладені в апеляційній скарзі доводи, і прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3