У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 338/845/17
05 грудня 2017 року смт.Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Богородчани заяву першого заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_4 про реабілітацію жертви політичних репресій, -

встановив:
Перший заступник прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_4 в порядку ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», звернувся до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області із заявою про реабілітацію ОСОБА_5 , 1925 року народження, який був засуджений вироком військового трибуналу військ НКВС Станіславської області від 20 березня 1946 року за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції 8 червня 1927 року на 10 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна.

В обґрунтування поданої заяви, прокурор указав на те, що ОСОБА_5 був необґрунтовано засуджений за вчинення на території України діяння, з політичних мотивів кваліфікованого як контрреволюційний злочин - зрада Батьківщини за Кримінальним кодексом УРСР 1927 року.

У заяві прокурор зазначив, що відповідно до положень ст.2 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» комуністичний тоталітарний режим 1917-1991 років в Україні визнаний законодавчим органом злочинним і таким, що здійснював політику державного терору.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав позицію, викладену у поданій заяві та просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення прокурора, заявниці ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінальної справи представленої прокурором, суд прийшов до висновку, що заява прокурора підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 01.06.2017 року ОСОБА_6 , яка є дочкою ОСОБА_5 , ініціювала перед прокуратурою області розгляд та вирішення питання про реабілітацію покійного батька.

За змістом ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» питання визнання особи законно чи незаконно засудженою, такою, що підлягає чи такою, що не підлягає реабілітації відноситься до компетенції судів.

У преамбулі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» Верховна Рада України проголосила намір неухильно добиватись відновлення справедливості, усунення наслідків свавілля і порушення громадянських прав і констатувала, що при судових і позасудових розправах грубо нехтувались норми Конституції, покликані охороняти права і свободи громадян, елементарні норми судочинства.

Відповідно до ст.ст. 8, 55 Конституції України кожному гарантується захист та поновлення його прав у судовому порядку при дії в Україні принципу верховенства права, за якими людина, її права та свобода визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Питання поновлення прав особи, неправомірно засудженої, та її реабілітація відноситься до компетенції суду. При цьому суд погоджується з прокурором щодо неможливості прийняття рішення про реабілітацію ОСОБА_5 безпосередньо органами прокуратури.

Виходячи з принципу верховенства права, який нормативно закріплений у ст. 8 Конституції України і з врахуванням положень ст. 124 Конституції України, яка здійснення правосуддя покладає виключно на суди, та, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, суд приходить до висновку про неможливість прийняття рішення про реабілітацію особи у інший спосіб.

Оскільки питання, які порушенні прокурором у заяві, відповідно до ст.2 чинного КПК України віднесені до завдань кримінального провадження, то сама заява підлягає до розгляду у порядку кримінального судочинства.

Суд зважає також на те, що у діючому Кримінальному процесуальному кодексі України відсутні норми, які регламентують порядок розгляду заяв щодо реабілітації. Однак, у зв`язку із прийнятністю заяви прокурора, про що суд зазначив вище, розгляд її слід провести у порядку, визначеному Розділом VIII Кримінально процесуального кодексу України.

Вирішуючи заяву прокурора по суті, встановлено, що вироком військового трибуналу військ НКВС Станіславської області від 20 березня 1946 року ОСОБА_5 , 1925 року народження засуджений за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції 8 червня 1927 року на 10 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна.

28.02.1992 року, на виконання вимог закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» прокуратурою Івано-Франківської області було складено висновок, у якому зазначено, що вина ОСОБА_5 у зраді Батьківщині матеріалами справи доведена повністю. Із вказаним висновком прокуратура області звернулась до Президії Івано-Франківського обласного суду з проханням визнати ОСОБА_5 обґрунтовано засудженим і таким, що не підлягає реабілітації.

Постановою від 12.03.1992 Президія Івано-Франківського обласного суду погодилась із висновком прокуратури області та визнала, що ОСОБА_5 засуджено обґрунтовано і він реабілітації не підлягає.

За протестом першого заступника Голови Верховного Суду України щодо зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 , судова колегія в кримінальних справах Верховного Суду України вказала, що ОСОБА_5 , перебуваючи в УПА, не вчиняв будь-яких злочинів проти мирного населення, вбивств, терористичних актів та інших злочинів зазначених у ст. 2 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991.

Водночас, відзначив, що у матеріалах справи є докази того, що при затриманні ОСОБА_5 19.11.1945 у нього вдома було знайдено та вилучено гвинтівку і 50 набоїв до неї. А тому, ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 27.04.1993 дії ОСОБА_5 було перекваліфіковано із ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції закону від 8 червня 1927 року на ст. 196 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року.

Таким чином, Верховний Суд України фактично виправдав ОСОБА_5 за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року, які передбачали кримінальну відповідальність за зраду Батьківщині та організаційну діяльність, спрямовану на підготування або вчинення контрреволюційних злочинів. Однак, за незаконне зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів без належного дозволу перекваліфікував його дії на ст. 196 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року та ухвалив вважати його засудженим за цим законом на 5 років позбавлення волі.

За змістом ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», дія цього закону поширюється на осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958 року. Постановою Верховної Ради України від 24.12.1993 року «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» роз`яснено, що під політичним мотивом репресій необхідно розуміти застосування державою примусових заходів щодо противників радянської влади у вигляді пред`явлення обвинувачення, у вчиненні політичного (контрреволюційного) злочину або визнання особи соціально небезпечною у політичному відношенні за наявності достовірних матеріалів, застосування на цих підставах репресій у судовому порядку. Тобто, вирішення питання про реабілітацію особи полягає у порівнянні фактичних діянь, за які особа була засуджена та мотивів цих діянь із вимогами законодавства, яке регламентує процес реабілітації, в тому числі і законодавства, яке засуджує радянсько-комуністичну тоталітарну систему, що знайшло своє відображення у Законі України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09 квітня 2015 року, комуністичний тоталітарний режим 1917-1991 років в Україні визнаний злочинним і таким, що здійснював політику державного терору, яка характеризувалась численним порушеннями прав людини у формі індивідуальних та масових вбивств, страт, смертей, депортацій, катувань, використання примусової праці та інших форм масового фізичного терору, перслідувань з етнічних, національних, релігійних, політичних, класових, соціальних та інших мотивів.

Вирок військового трибуналу військ НКВС Станіславської області від 20 березня 1946 року щодо ОСОБА_5 за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР вказує саме на те, що він був віднесений до осіб, які чинили супротив цьому злочинному режиму, в тому числі шляхом участі у збройних загонах УПА. Фактично вказаний вирок стверджує те що, ОСОБА_5 засуджений за боротьбу і намагання створити незалежну Українську державу.

У обвинувачення ОСОБА_5 ставилось те, що він у липні 1944 року вступив у підрозділ Української Повстанської Армії, яка ставила за мету відторгнення території України від СРСР, створення самостійної України, і у складі сотні «Шума» проходив навчання на санітара, а з травня 1945 року повторно вступив до сотні «Вивірки» і проходив навчання військовій справі, мав на озброєнні бойову гвинтівку. В червні 1945 року брав участь у бойовому зіткненні з бійцями Червоної Армії. У контексті законів «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вказане обвинувачення свідчить про те, що ОСОБА_5 засуджений за боротьбу за незалежність України, яка проявилась в участі у боротьбі проти діючої радянської влади.

Законом України «Про правовий статус та вшанування пам`яті борців за незалежність України» (ст.1) визначено, що борцями за незалежність України у ХХ столітті визнано осіб, які брали участь у всіх формах політичної, збройної та іншої колективної чи індивідуальної боротьби за незалежність України у ХХ столітті у складі органів влади, організацій, структур та формувань серед яких є Українська повстанська армія. Відповідно до ч.2 ст. 2 цього Закону держава проголосила, що вважає правомірними форми і методи боротьби за незалежність у ХХ столітті. Публічне заперечення факту правомірності боротьби за незалежність України у ХХ столітті визнається наругою над пам`яттю борців за незалежність, приниженням гідності Українського народу і є протиправним.

Судом встановлено, що в основі засудження ОСОБА_5 знаходились саме політичні мотиви, а не загальні кримінальні. Порівняння зазначеного мотиву засудження із положеннями ст. 1 та ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій» безумовно указує на необхідність визнання необґрунтованості його засудження із подальшою реабілітацією. Так, ст. 1 цього Закону визначає вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Аналіз наведеної норми вказує на те, що реабілітації підлягають дві категорії осіб: необгрунтовано засуджені судами з політичних мотивів та ті, що піддані репресіям позасудовими органами у будь-якому позасудовому порядку.

Відповідно до чинної на момент засудження ОСОБА_5 . Конституції УРСР від 30.01.1937 року, (ст.84) правосуддя в Українській РСР здійснюється Верховним судом Української РСР, обласними судами, спеціальними судами СРСР, що створюються за постановою Верховної Ради СРСР, народними судами. Розгляд у всіх судах (ст.91) відкритий, оскільки законом не передбачені винятки, з гарантією забезпечення обвинуваченому права на оборону. Відповідно до ст. 107 ніхто не міг бути арештований інакше, як за постановою суду або з санкції прокурора.

Разом з тим, відповідно до матеріалів кримінальної справи основоположні права ОСОБА_5 при розслідуванні та розгляді кримінальної справи були порушені. Зокрема він був заарештований та тривалий час утримувався під вартою за постановою оперуповноваженого НКВС без постанови суду і без санкції прокурора. Право на захист не було забезпечено і не могло бути реалізовано. Розгляд кримінальної справи проведено Військовим трибуналом Військ НКВД Станіславської області за відсутності в судовому засіданні прокурора. Розгляд справи був зведений лише до короткого допиту підсудного. Вирок не містив жодної мотивації та посилання на докази, а містив лише констатацію пред`явленого обвинувачення і будь-якому оскарженню не підлягав.

Суд також вважає, що ухвала судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 27.04.1993 року, якою дії ОСОБА_5 перекваліфіковано із ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року на ст. 196 КК УРСР в редакції від 8 червня 1927 року не змінила необхідності реабілітації особи ОСОБА_5 , оскільки його засудження було необгрунтованим, політично вмотивованим і таким, що відбулось у позасудовому порядку, оскільки військовий трибунал військ НКВС Станіславської області не був судом, з точки зору означення цього поняття, як суд встановлений законом, незалежним і безстороннім.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви прокурора щодо неправомірного засудження ОСОБА_5 із визнанням його таким, що підлягає реабілітації.

Керуючись ст.ст. 8, 55 Конституції України, Законом України «Про засудження комуністичного та націонал соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», суд, -

постановив:
Заяву першого заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_4 про реабілітацію ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 необґрунтовано засудженими вироком військового трибуналу військ МВС Станіславської області від 20 березня 1946 року ОСОБА_5 , 1925 року народження засуджений за ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції 8 червня 1927 року на 10 років позбавлення волі з обмеженням в правах на 5 років та з конфіскацією майна дії якого ухвалою Верховного Суду України від 27.04.1993 року перекваліфіковано із ст.ст. 54-1 «а», 54-11 КК УРСР в редакції закону від 8 червня 1927 року на ст. 196 КК УРСР. Визнати ОСОБА_5 таким, що підлягає реабілітації на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Івано-Франківської області у семиденний строк з часу її проголошення.

Суддя