Справа № 127/3377/17
Провадження №11-кп/772/980/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2017 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Верховного суду АР Крим від 06.10.2000, а саме заміни довічного позбавлення волі на строк 25 років, -
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2017 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Верховного суду АР Крим від 06.10.2000, а саме заміни довічного позбавлення волі на строк 25 років.
Мотивуючи прийняте рішення суд вказав, що нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини
В апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_8 ставиться питання про скасування ухвали суду. Просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити його клопотання про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Верховного суду АР Крим від 06.10.2000, а саме заміни довічного позбавлення волі на строк 25 років.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вироком Верховного суду АР Крим від 06.10.2000 він визнаний винним за п.п. «е», «з», «і» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та засуджений до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 11.01.2001 вирок Верховного суду АР Крим від 06.10.2000 змінено, виключено з вироку кваліфікації дій ОСОБА_8 за п. «і» ст.. 93 КК України, в частині призначення покарання вирок залишено без змін. На підставі цього вирок, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, повинен бути приведений у відповідність до чинного законодавства та довічне позбавлення волі повинно бути замінено на позбавлення волі строком не більше 25 років.
Заслухавши доповідача, вислухавши в режимі відео конференції засудженого ОСОБА_8 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, захисника ОСОБА_7 , який також підтримав апеляційну скаргу засудженого, думку прокурора, який вважає ухвалу суду першої інстанції законною, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Як убачається з ухвали, суд належним чином дотримав дані вимоги.
Відповідно до матеріалів провадження та ухвали, ОСОБА_8 вироком Верховного суду АР Крим від 06.10.2000 визнаний винним за п.п. «е», «з», «і» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) та засуджений до довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 11.01.2001 вирок Верховного суду АР Крим від 06.10.2000 змінено, виключено з вироку кваліфікації дій ОСОБА_8 за п. «і» ст. 93 КК України, в частині призначення покарання вирок залишено без змін.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкціюпозбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
В частині 4 ст.5 Кримінального Кодексу 2001 року йдеться про можливість його змінити тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином пом`якшує становище особи.
Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
Згідно Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами внесеними Закон № 1483 III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років , що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( рішення у справах « Алакрам Хумматов проти Азербайджану » від 13 грудня 2007 року , заява № 39458/02).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 є безпідставними та необґрунтованими до задоволення не підлягають, а ухвала Вінницького міського суду від 22 березня 2017 року є законною та обґрунтованою скасуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Верховного суду АР Крим від 06.10.2000, а саме заміни довічного позбавлення волі на строк 25 років залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той самий строк з моменту вручення копії ухвали.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.
Судді:
Згідно з оригіналом: