Справа № 442/8354/17
Провадження № 1-кс/442/1506/2017
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 грудня 2017 року м. Дрогобич

слідчий суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження, -

встановив:
ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою, в якій просить скасувати постанову про закриття кримінального провадження від 06.11.2017 року, якою старший слідчий 1-го відділення слідчого відділення Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області майор поліції ОСОБА_4 закрив кримінальне провадження №0002287 від 27.09.2017 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, і направити матеріали справи до Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області для подальшого розслідування.

В обґрунтування скарги покликається на те, що закриваючи кримінальне провадження слідчий не вжив усіх заходів щодо всебічного, повторного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, не надав правової оцінки обставинам, повідомленим заявником.

ОСОБА_3 в судовому засіданні скаргу підтримав з підстав, викладених у скарзі, просить таку задоволити.

Старший слідчий 10-го відділення (з розслідування тяжких та особливо тяжких злочинів) ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 щодо задоволення скарги заперечив.

Заслухавши позицію слідчого, постанова якого оскаржується, скаржника, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовлено, виходячи з наступного:

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до ст.9 КПК України слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.38 КПК України, орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Статтею 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з п.3 ч.1 ст.303, ч.1 ст.304 КПК України на досудовому провадженні заявником, потерпілим чи їх представником можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження .

Відповідно до ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

Судом встановлено, що 27.09.2014 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002287 за зверненням ОСОБА_3 про невиконання міським головою м. Стебника В. Пецюхом постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2014 року у справі №137314/876 щодо стягнення із Стебницької міської ради на користь ОСОБА_5 середній заробіток в сумі 45918,89 грн.

Постановою старшого слідчого 1-го відділення (з розслідування тяжких і особливо тяжких злочинів) слідчого відділу Дрогобицького відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області ОСОБА_4 від 06.11.2017 року закрито вищевказане кримінальне правопорушення у зв`язку з відсутністю кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

Згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2014 визнано незаконною бездіяльність Стебницької міської ради по невиконанню постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2013 року у справі №11189/13. Стягнути із Стебницької міської ради на користь ОСОБА_5 середній заробіток в сумі 45918,89 грн. за час затримки виконання судового рішення. Стягнути на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.10.2014 року змінено порядок виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2014 по адміністративній справі №1373/14/876 за позовом ОСОБА_5 до Стебницької міської ради про визнання незаконною бездіяльність щодо невиконання рішення суду і стягнення суми середнього заробітку, а саме стягнення із Стебницької міської ради на користь ОСОБА_5 середній заробіток в сумі 45918,89 грн. за час затримки виконання судового рішення та сплачений судовий збір в розмірі 755,20 грн. з розпорядника коштів виконавчого комітету Стебницької міської ради.

Пункт 2 ч.1 ст. 284 КПК України передбачає закриття кримінального провадження у разі встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. В той же час КПК України визначає можливість прийняття такого рішення лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим показань, речей і документів, які стосуються цього провадження у їх сукупності.

У ч.2 ст.382 КК України передбачено відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, вчинене службовою особою.

З об`єктивної сторони невиконання судового рішення може характеризуватися: невиконанням службовою особою вироку, рішення, ухвали чи постанови суду, що набрали законної сили; перешкоджанням службовою особою виконанню вироку, рішення, ухвали чи постанови суду, що набрали законної сили. Невиконання судового рішення полягає у невжитті службовою особою, до якої звернуто виконання вироку, рішення, ухвали або постанови суду, що набрали законної сили, передбачених законом заходів щодо їх виконання.

Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Відмова означає явне, відкрите, висловлене усно або письмово небажання службової особи виконати судове рішення (наприклад, керівник підприємства відверто ігнорує рішення суду про заміну споживачеві придбаного ним неякісного товару на аналогічний товар належної якості). Ухилення - та сама відмова, яка має завуальований характер: службова особа відкрито не заявляє про відмову виконати судове рішення, але діє таким чином, що фактично унеможливлює його виконання.

Перешкоджання виконанню судового рішення передбачає протидію службової особи, наділеної законом певними повноваженнями щодо реалізації вимог, які у ньому містяться, з метою недопущення його реалізації. Така протидія може виражатися у прямій забороні своїм підлеглим виконувати вимоги державних виконавців державної виконавчої служби, погрозі застосувати до певних осіб, у тому числі і службових, насильства, спробі підкупити чи обманути їх з метою недопущення виконання судового рішення.

Суб`єктом злочину може бути лише службова особа, яка відповідно до повноважень повинна була вчинити дії по виконанню судового рішення або завдяки своїм повноваженням мала можливість перешкодити останньому. Такими службовими особами можуть бути керівники та інші службові особи підприємств, установ, організацій, державні виконавці тощо.

Невиконання судового рішення іншою, крім службової, особою, може потягнути кримінальну (зокрема у випадках, передбачених ст. ст. 164, 165, 389, 390, 393, 395) або адміністративну відповідальність (ст. ст. 51-1, 185-6, 186-5 КАП).

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається при встановлені відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Таке рішення слідчим прийнято на виконання вимог закону, з підстав зазначених у ст.284 КПК України. Оскаржувана постанова відповідає зазначеним вимогам, а також вимогам ст.110 КПК України.

Твердження на які посилається слідчий в оскаржуваній постанові, повністю узгоджується із зібраними доказами, які наявні в матеріалах кримінального провадження, під час проведення досудового розслідування було зібрано необхідний та достатній обсяг інформації, яка дала підстави для прийняття рішення про закриття кримінального провадження.

Покликання заявника про те, що слідчим не вчинено жодних дій для всебічного, повного і неупередженого дослідження кримінального провадження є необґрунтованими.

Таким чином, приходжу до висновку, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, винесеною з урахуванням вимог ст.284 КПК України з всебічним урахуванням усіх доказів та обставин справи, твердження скаржника про незаконність оскаржуваної постанови є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах кримінального процесуального законодавства України, а відтак в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст.303, 307, 376 КПК України, суд

вирішив:
В задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії старшого слідчого 1-го відділення (з розслідування тяжких та особливо тяжких злочинів) ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 про скасування постанови про закриття провадження відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області.

Ухвала виготовлена в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1