Апеляційний суд Кіровоградської області
Провадження № 11-кп/781/327/17 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.09.2017 року. м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2017 року.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петрівське Петрівського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим, засуджено та призначено покарання за ч. 2 ст. 345 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено обов`язки з`являтися для реєстрації в органи пробації, повідомляти органи пробації про зміну місця проживання роботи або навчання.

На підставі ч.4 ст. 70, 72 КК України вирок Кіровського районного суду від 20.05.2016 року, яким ОСОБА_9 призначено покарання у виді штрафу призначено виконувати самостійно.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим, засуджено та призначено покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 200 годин громадських робіт з відбуванням не більш як чотири години на день.

Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 по 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди, з кожного.

Стягнуто ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на користь держави судові витрати по 245 грн. 52 коп. з кожного.

Долю речових доказів вирішено відповідно ст.100 КПК України.

ВСТАНОВИВ:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за заподіяння легких тілесних ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я за наступних обставин.

Так, 15.09.2015 близько 14 год. 30 хв., ОСОБА_9 та ОСОБА_8 будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебували поблизу зупинки громадського транспорту, яка розташована напроти будинку №9 по вул. 50 років Жовтня в м. Кіровограді, де побачили раніше не відомого працівника міліції, який був одягнений у формений одяг. Після чого, вирішили підійти з метою розмови до даної особи. Ним виявився міліціонер Батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Кіровоград» при УМВС України в області прапорщик міліції ОСОБА_10 , який перебував на службі. В подальшому під час розмови у ОСОБА_9 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень вказаному співробітнику міліції.

Реалізовуючи свій злочинним умисел, ОСОБА_9 , діючи умисно та цілеспрямовано з метою нанесення тілесних ушкоджень, підійшовши ближче до ОСОБА_10 , кулаком правої руки наніс один удар в ліву руку потерпілого, чим спричинив, відповідно до висновку експерта №1394 від 17.09.2015 року тілесні ушкодження у вигляді синця на лівому передпліччі, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В цей час, ОСОБА_8 побачивши бійку ОСОБА_9 , маючи намір на нанесення тілесних ушкоджень, підійшовши до ОСОБА_10 , скляною пляшкою, яку тримав у руці, наніс потерпілому один удар по голові, спричинивши тілесні ушкодження, відповідно до висновку експерта №1394 від 17.09.2015 року у вигляді рани в лівій лобно-тім`яній ділянці голови, що відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просив вирок стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити в частині обвинуваченого ОСОБА_8 новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, поклавши обов`язки, передбачені п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України. Вирок в частині обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без зміни. Посилаючись на те, що із показань потерпілого вбачається, що ОСОБА_8 певний час перебував біля нього, тому беззаперечно прочитав написи на форменому одязі потерпілого. ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в своїх показаннях не оспорювали своєї вини у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому йому, ОСОБА_10 , та надали показання, які майже не суперечать його показанням, проте зазначають, що не бачили, що він, ОСОБА_10 , був одягнений у формений одяг з шевронами МВС та з написами на кітелі «Міліція». Досліджуючи речові докази під час судового розгляду, а саме формений одяг в який був вдягнутий потерпілий в момент вчинення злочину, на кітелі виявлено написи великими буквами «МІЛІЦІЯ». Вказані написи, перед вчиненням злочину ОСОБА_8 прочитав, так як він певний час перебував біля нього, коли ОСОБА_9 перший раз зухвало спілкувався з останнім, тобто в той період часу, який був перед спілкуванням вже на зупинці, де ОСОБА_9 заподіяв тілесне ушкодження йому, ОСОБА_10 . Разом з цим, враховуючи розмір букв з яких виконано напис «МІЛІЦІЯ» - на нього неможливо не звернути увагу. Також, як зазначив ОСОБА_10 , даний формений одяг на момент вчинення злочину був практично новим, тому ці написи, були ярко виражені та легко читабельні. Вказане є підтвердженням, що ОСОБА_8 усвідомлював, що ОСОБА_10 являється на той час працівником міліції, проте заподіяв йому тілесні ушкодження, у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків. Вказав, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме не врахував зношеність форменого одягу, який досліджувався в судовому засіданні, який за період експлуатації, а це півтора року з моменту вчинення злочину потускнів, тому написи на ньому стали менш виражені, а також показання потерпілого та обвинувачених зокрема, момент спілкування ОСОБА_9 з потерпілим ОСОБА_10 , при якому був присутній ОСОБА_8 , під час прямування потерпілого до зупинки громадського транспорту, саме в цей момент ОСОБА_8 прочитавши написи на форменому одязі потерпілого та зрозумів, що він являється працівником міліції, а тому суд дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, кваліфікувавши дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 КК України, в той час як в його діях наявний склад злочину, передбачений ч.2 ст.345 КК України.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просила вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_9 на ч.1 ст. 125 КК України та призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст. 125 КК України. Свої вимоги обґрунтувала тим, що суд неповно та однобічно навів в описовій частині вироку показання обвинуваченого ОСОБА_9 , опускаючи в його показаннях суть конфлікту, та приймаючи за факт недоведені обставини, а саме, що ОСОБА_9 з`ясував у розмові «що ОСОБА_10 є міліціонером». Вказала, що в суді ОСОБА_9 і ОСОБА_8 визнали фактичні обставини заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , а саме - спроби нанесення потерпілому ударів, але категорично заперечували мотив - дії щодо працівника міліції у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків. Як зазначав ОСОБА_9 , підходячи до потерпілого, він чітко бачив, що той був одягнений у військову камуфляжну форму, надписів, шевронів чи інших знаків і відміток належності до міліції чи органів внутрішніх справ він не бачив. Побачивши чоловіка в камуфляжній формі ОСОБА_9 , як пояснив, сприйняв його за свого, тобто учасника АТО, пильно не придивлявся до надписів, підійшов до потерпілого поцікавитись, чи той служив у АТО, де саме служив, знайти спільні спогади.

Зазначила, що аналізуючи показання свідка ОСОБА_11 , суд однобічно і неповно виклав їх у вироку, упустивши суттєвий момент - надписи «міліція» та шеврони з знаками МВС не були помітні на камуфляжній формі потерпілого. В судовому засіданні була оглянута формена куртка потерпілого. Як зазначив суд у вироку «напис на форменому одязі потерпілого «міліція» дійсно мало відрізняється за кольором від форменого одягу, а відтак погано читається». Разом з тим, суд вказав, що шеврон з надписом МВС є чітким і перебуваючи в близькості від потерпілого ОСОБА_9 не міг його не бачити, а відтак суд прийшов до переконання, що до нанесення удару потерпілому ОСОБА_9 після спілкування з потерпілим був проінформований про те, що ОСОБА_10 є працівником міліції і удар наніс саме у зв`язку з виконанням потерпілим службових обов`язків. Такий висновок суду є лише припущенням, оскільки не підтверджується встановленими в суді обставинами, а випливає з припущення суду, що ОСОБА_9 не міг не бачити шеврон МВС. Вирок суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а жоден досліджений в суді доказ достовірно не підтверджує те, що ОСОБА_9 чітко бачив надписи «міліція» та шеврони МВС на форменій камуфляжній формі потерпілого. Показання ОСОБА_9 , що він надписів та шевронів «МВС» на куртці ОСОБА_10 не бачив, не спростовані, більш того, частково підтверджуються показаннями ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_11 , результатами огляду куртки в суді та зазначенням у вироку: «напис на форменому одязі потерпілого «міліція» дійсно мало відрізняється за кольором від форменого одягу, а відтак погано читається». Вказала, що також відсутні підстави вважати, що після розмови з потерпілим ОСОБА_10 . ОСОБА_9 був поінформований про належність ОСОБА_10 до правоохоронних органів, оскільки потерпілий повідомив ОСОБА_9 , що в АТО проходив службу в батальйоні «Кіровоград», але не повідомляв, що на день події також є працівником міліції. На підставі показань обвинувачених, потерпілого, свідка в судовому засіданні встановлено, що конфлікт між обвинуваченими і потерпілим ОСОБА_10 виник не у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків, а внаслідок особистого конфлікту, пов`язаного з спогадами про службу в АТО, а тому обвинувачення ОСОБА_9 за ч.2 ст. 345 КК України не відповідає фактично вчиненому ним діянню. Зазначила, що в діях ОСОБА_9 немає складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, а тому суд мав підстави дії ОСОБА_9 кваліфікувати за ч. 1 ст. 125 КК України, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідача, прокурора який просив задовольнити подану апеляційну скаргу та залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника, захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 яка просила задовольнити апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 який заперечив проти апеляційної скарги прокурора та підтримав апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 , дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та ОСОБА_8 вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які у повному обсязі, відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні та правильність кваліфікації у колегії суддів сумнівів не викликає.

На переконання колії суддів висновки суду першої про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 2 ст.345 КК України на ч.2 ст.125 КК України є правильними.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції вину визнав частково та пояснив, що 15.09.2015 року у гаражі вранці о 10 год., трохи випив з ОСОБА_8 . В подальшому вони разом пішли в магазин, де ще випили. Повертаючись назад він, ОСОБА_9 , підійшов до ОСОБА_10 порозмовляти, оскільки останній був одягнутий у форму, яка схожа на військову. В ході розмови, з`ясував, що ОСОБА_10 є міліціонером, а не військовим, на цьому ґрунті, між ними виник конфлікт. Оскільки він, ОСОБА_9 достатньо багато випив, тому не пам`ятає всі події. Пам`ятає лише, що штовхнув ОСОБА_10 в плече. Причину конфлікту не пам`ятає, вважає, що розмова була пов`язана з участю ОСОБА_10 в АТО. ОСОБА_8 мабуть не зрозумів, що відбувається, тому, бажаючи заступитися за нього, ОСОБА_9 , наніс ОСОБА_10 удар пляшкою. Стверджує, що за зовнішнім видом форменого одягу, вважав, що ОСОБА_10 є військовослужбовцем. Цивільний позов визнав частково.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні суду першої інстанції вину визнав частково та пояснив, що 15.09.2015 року у гаражі близько 10 год. випив з ОСОБА_9 . Пішли в магазин, придбали пиво та випили його. Проходячи повз зупинку громадського транспорту, ОСОБА_9 вирішив підійти до ОСОБА_10 , а він, ОСОБА_8 продовжив рухатися далі. Через деякий час, повернувся, побачив, що ОСОБА_9 , лежить з розбитою головою, а його тримає ОСОБА_10 . Вирішивши, що ОСОБА_9 . ОСОБА_10 б`є, підбіг до нього та ударив пляшкою по голові. Про те, що ОСОБА_10 був працівником міліції не бачив. По кольору форми, вважав, що потерпілий є військовослужбовцем. Цивільний позов визнав частково.

Незважаючи, на часткове визнання вини обвинуваченими, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.345 КК України та вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.125 КК України, і на це правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження, зібраними під час досудового розслідування та під час судового слідства, проведеного судом першої інстанції і, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що є працівником ОВС. 15.09.2015 року він стояв на зупинці громадського транспорту біля зоологічного магазину по вул. 50 років Жовтня в м. Кіровограді та мав їхати на службу. В той час, він був одягнений у формений одяг працівника міліції, на якому містилися шеврони МВС, та написи "Міліція" на грудях та спині. Почувши слова, "я зараз спитаю", він повернувся назад та побачив двох осіб, які були у нетверезому стані. Один із них ОСОБА_9 підійшов до нього, а інший ОСОБА_8 продовжив йти по тротуару. ОСОБА_9 , пред`явивши посвідчення учасника бойових дій, почав цікавитися де служив ОСОБА_10 , та де він взяв таку гарну форму. Почувши, що ОСОБА_10 працівник міліції, ОСОБА_9 , зі словами "Так ти мент", намагався нанести кулаком правої руки удар в обличчя потерпілому, однак, він, ОСОБА_10 блокував цей удар, а в подальшому, застосувавши прийоми самооборони, повалив ОСОБА_9 на землю. Побачивши у ОСОБА_9 біля роту піну, намагався підняти останнього, щоб той не захлинувся, однак, почувши чиїсь слова "Обережно", підняв голову та побачив, як ОСОБА_8 наніс йому удар пляшкою по голові. Застосувавши прийоми самооборони до ОСОБА_8 , повалив останнього на землю. Попрохав осіб, які були на зупинці викликати швидку допомогу та міліцію.

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні показав, що в 20-тих числах вересня 2015 року проходив по вул. 50 років Жовтня біля "Типографії" та йшов в бік магазину "Копілка". Його увагу привернув чоловік, який йшов йому на зустріч, щось говорив та в руках тримав скляну пляшку. В подальшому, даний чоловік, на якого свідок вказав, як на ОСОБА_8 , розвернувся, підбіг на зупинку до ОСОБА_10 та наніс удар пляшкою по голові.

Крім того вина обвинувачених, і на це також правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, підтверджується іншими зібраними у справі доказами і, зокрема:

- довідкою КЗ "Кіровоградська обласна лікарня" від 15.09.2015 року, згідно якої у ОСОБА_10 , діагностовано ВЧМТ, струс головного мозку, забита рана голови (т.1 а.с.17);

- протоколом огляду місця події від 15.09.2015 року, в ході якого оглянуто місце пригоди та вилучено змиви та пляшку (т.1 а.с.21);

- протоколом огляду місця події від 15.09.2015 року, в ході якого ОСОБА_9 видав свої штани чорного кольору (т. 1 а.с. 22-23);

- протоколами пред`явлення особи за фотознімками від16.09.2015 року, в ході якого потерпілий ОСОБА_10 по фото впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка нанесла удар пляшкою по голові та ОСОБА_9 , як особу, яка нанесла удар по лівій руці (т.1 а.с. 35-38);

- протоколом огляду предмета від 21.09.2015 року, в ході якого оглянуто формений одяг потерпілого ОСОБА_10 та зафіксовано на одязі наявність написів "Міліція" та шеврону з написом "МВС" (т.1 а.с. 40-44);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 02.11.2015 року, в ході якого потерпілий ОСОБА_10 пояснив та продемонстрував, як відносно нього було вчинено протиправні дії (т.1 а.с.47-50);

- висновком судово-медичного експерта №1394 від 17.09.2015 року та №1693/1394 від 12.11.2015 року, згідно якого у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця на лівому передпліччі, рани в лівій лобно-тім`яній ділянці голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я (т.1 а.с.119).

Оцінюючи викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за що їх засуджено, колегія судів доходить висновку, що дані висновки ґрунтуються на сукупності зібраних по кримінальному провадженню доказів, які досліджені судом першої інстанції у повному обсязі, є належними і допустимими, взаємоузгодженими між собою та відповідають дійсним встановленим у судовому засіданні суду першої інстанції фактичним обставинам справи.
Дії обвинуваченого ОСОБА_12 судом першої інстанції правильно кваліфіковано за ч.2 ст.345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно перекваліфіковані з ч.2 ст.345 КК України на ч.2 ст.125 КК України, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`ю.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.2 ст.345 КК України на ч.2 ст.125 КК України, оскільки у судовому засіданні не було здобуто беззаперечних доказів щодо наявності умислу обвинуваченого ОСОБА_8 на завдання тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу у зв`язку із виконанням службових обов`язків.
Так, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_8 не спілкувався із потерпілим ОСОБА_10 , не з`ясовував дані про проходження служби, не був свідком нанесення ОСОБА_9 удару ОСОБА_10 , а побачив лише факт того, що ОСОБА_9 , який є його братом, лежить на землі та у нього розбита голова. При цьому, враховуючи швидкість подій за яких було нанесено удар ОСОБА_10 ОСОБА_8 , останній не міг знати, та бачити, що ОСОБА_10 є працівником міліції і дії вчинені ОСОБА_10 відносно ОСОБА_9 , є вчиненими працівником міліції та є правомірними.
При цьому колегія суддів також бере до уваги показання свідка ОСОБА_11 та показання самого потерпілого ОСОБА_10 . Та бере до уваги стан ОСОБА_8 та відстань на якій він знаходився від ОСОБА_10 та ОСОБА_9 приблизно 15 метрів, та тотожність кольору форми в яку був одягнений ОСОБА_13 із формою військовослужбовця.
Тому, доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі з приводу безпідставної перекваліфікації судом першої інстанції дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст.345 КК України на ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку із невідповідністю висновків суду покладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, є необґрунтованими та безпідставними і не підтверджуються дійсними встановленими у судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції обставинами справи.

Доводи захисника - адвоката ОСОБА_7 , викладені в апеляційній скарзі з приводу допущення порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді провадження та винесенні вироку, і зокрема, допущеної однобічності на неповноти при викладені у вироку показань обвинуваченого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 та покладених в основу вироку припущень є необґрунтованими та безпідставними. На переконання колегії суддів суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження дотримався вимог кримінального процесуального та кримінального закону. Повно, об`єктивно та неупереджено розглянув кримінальне провадження, неповноти та однобічності не допустив. Вирок суду ґрунтується виключно на доказах зібраних по кримінальному провадженню, які оглянуті і досліджені у судовому засіданні із дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування по суті правильного прийнятого рішення судом не допущено.

Разом із тим, доводи захисника стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_9 коли наносив удар не знав, та не був проінформований, що ОСОБА_10 є співробітником міліції при тому, що формений одяг потерпілого ОСОБА_10 з форменим одягом військовослужбовця є тотожним є необґрунтованими та безпідставними.

Оскільки, як правильно було встановлено у судовому засіданні суду першої інстанції початок розмови ОСОБА_9 з ОСОБА_10 дійсно відбувався, як між двома учасниками АТО. В той же час, у подальшому, з`ясувавши, що потерпілий ОСОБА_10 , є працівником міліції, ОСОБА_9 наніс удар рукою після слів "Так ти - мент". Вказані слова ОСОБА_9 у судовому засіданні суду першої інстанції не підтвердив, однак і не заперечив, припускаючи, що за станом сп`яніння, не пам`ятає їх. У той же час ОСОБА_9 зазначив, що хотів прийняти участь в конкурсі на посаду патрульного поліції , одна не зміг цього зробити, що його обурило. Більше того, ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції вказував, що в зоні проведення АТО, підрозділи міліції, які приймали участь в бойових діях, досить часто залишали свої позиції під час обстрілів, що також його обурювало.

Враховуючи викладене колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції,стосовно того, що до нанесення удару потерпілому, ОСОБА_9 після спілкування з потерпілим ОСОБА_10 був проінформований і знав про те, що останній є працівником міліції і удар обвинувачений ОСОБА_9 наніс останньому саме у зв`язку з виконанням ОСОБА_10 своїх службових обов`язків.

Тому, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.2 ст.345 КК України на ч.2 ст.125 КК України відсутні.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, осудний, не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Врахував обставину, що пом`якшує покарання фактичне визнання вини, хоч і помиляючись стосовно кваліфікації дій, обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та призначив покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75, 76 КК України, із випробуванням з іспитовим строком яке на переконання колегії суддів є обґрунтованим, і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, осудний, не судимий, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. Врахував обставину, що пом`якшує покарання визнання вини та обставину, що обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та призначив покарання у виді громадських робіт, яке на переконання колегії суддів є обґрунтованим, і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що підстави для задоволення апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 відсутні.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4