Номер провадження: 11-кп/785/430/16
Номер справи місцевого суду: 512/927/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.04.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000379 від 19.09.2014 року за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_8 на вирок Савранського районного суду Одеської області від 23.12.2014 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Завалля Гайворонського району Кіровоградської області, громадянин України, українець, з середньою освітою, не працюючий, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий;

визнаний винним та засуджений за:

- ч.2 ст.191 КК України до двох років обмеження волі з позбавленням права керівні посади, пов`язані з адміністративно-господарськими організаційно-розпорядчими функціями представника влади терміном на два роки;

- ч.1 ст.366 КК України до одного року обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані з адміністративно-господарськими організаційно-розпорядчими функціями та функціями представника влади терміном на один рік;

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у вигляді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані з адміністративно-господарськими організаційно-розпорядчими функціями та функціями представника влади терміном на два роки.

На підставі ч.4 ст. 74 КК України, ОСОБА_7 від призначеного покарання звільнено,-

встановив:
Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за скоєння злочинів за наступних обставин:

Голова дільничної виборчої комісії №510772 с. Концеба Савранського району Одеської області ОСОБА_7 , будучи службовою особою, не організував та не провів засідання дільничної комісії з порядком денним «Про розподіл одноразової грошової винагороди між членами ДВК». Відповідно не склав протокол засідання. Натомість, видав протокольне рішення від 12.05.2014 року про виплату грошової винагороди голові ДВК - ОСОБА_7 , заступнику голови ДВК - ОСОБА_9 та секретарю ДВК ОСОБА_10 ..

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 заволодів грошовими коштами 2244,99 грн., якими в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Не погоджуючись з зазначеним вироком суду, першим заступником прокурора Одеської області ОСОБА_8 була подана апеляційна скарга в якій він, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, вважає вирок суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На думку прокурора, під час ухвалення вироку, судом безпідставно застосовано дію ст.74 КК України та звільнено обвинуваченого від кримінальної відповідальності, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що обвинувачений ніде не працює, а тому звільнення від призначеного покарання на підставі вказаної норми закону є безпідставним, оскільки підставами для звільнення особи від покарання відповідно до ст.74 КК України є бездоганна поведінка цієї особи та її сумлінне ставлення до праці.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.03.2015 року, апеляційна скарга прокурора була залишена без задоволення, а вирок без зміни.

Не погоджуючись з прийнятим апеляційним судом рішенням, прокурором була подана касаційна скарга, у якій він, окрім доводів зазначених в апеляційній скарзі вказав, що на його думку вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону та зазначив відповідні доводи.

Після перегляду ухвали апеляційного суду від 26.03.2015 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.02.2016 року, зазначена ухвала апеляційного суду була скасована та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

До початку розгляду апеляції по суті, заступник прокурора Одеської області ОСОБА_11 доповнив апеляційну скаргу, пославшись при цьому на те, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, так як містить суттєві протиріччя та неповноту.

Прокурор зазначив, що під час судового розгляду ОСОБА_7 фактично заперечив свою обізнаність щодо порядку та процедури вирішення поточних питань головою дільничної виборчої комісії, його права та обов`язки і пояснив, що протокольне рішення він лише підписав і не знав про те, що потрібно проводити засідання ДВК. Відповідно до тверджень прокурора, судом не з`ясовувалися питання щодо наміру та мети, які переслідував обвинувачений підписуючи протокольне рішення ДВК взагалі не розумів про наслідки своїх дій. За таких обставин вважає, що судом при розгляді кримінального провадження були допущені порушення вимог ч.3 ст.349 КПК України, оскільки не було належним чином з`ясовано, чи правильно розуміють учасники провадження зміст фактичних обставин та чи не має сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того прокурор зазначив, що в обвинувальному акті відносно ОСОБА_7 викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрювався на стадії досудового розслідування та правова кваліфікація інкримінованого кримінального правопорушення, а формулювання обвинувачення у вчинені ОСОБА_7 кримінальних правопорушень в обвинувальному акті відсутнє.

Просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги; обвинуваченого, який також підтримав доводи апеляційної скарги прокурора та вважав за необхідне розгляд апеляційної скарги та прийняття рішення по ній прийняти на розсуд апеляційного суду; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляція прокурора підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положення ч. 2 ст. 404 КПК України дає можливість апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Згідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Перевіряючи вирок суду та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що органом досудового розслідування та прокурором під час досудового розслідування, а також судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, оскільки існували обставини на які суд не звернув уваги, та які унеможливлювали постановлення районним судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту по даному кримінальному провадженню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому не конкретно та суперечливо викладені обставини, які були встановлені слідчим за результатами досудового розслідування, що суперечить вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Так зокрема ОСОБА_7 інкримінується привласнення майна, однак не розписано, в який спосіб він заволодів цим майном, з урахуванням того, що привласнення майна, шляхом зловживання службовим становищем, як форма об`єктивної сторони ч.2 ст.191 КК України полягає у незаконному, безоплатному обертанні чужого майна особою, яка внаслідок службового становища має право оперативного управління цим майном, однак яке не було ввірено цій особі та не перебуває в її безпосередньому віданні. При цьому, обвинувальний акт взагалі не містить обвинувачення за ч.1 ст.366 КК України, а лише зазначено, що його дії були направлені на видання ним як службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 , визнаючи себе винним у інкримінованих йому злочинах, зазначив, що разом з працівниками дільничної комісії він приїздив до окружної комісії, де працівниками комісії на вимогу працівників окружної комісії був переписаний акт, який він підписав взагалі не ознайомившись з його текстом та на підставі якого членам окружної комісії були нараховані та в подальшому отримані грошові кошти.

При цьому, орган досудового розслідування та прокурор не надали належної оцінки тому факту, який прямо зазначений в обвинувальному акті, що фактично звинувачуючи ОСОБА_7 у привласненні державних коштів у сумі 2244,99 грн., тобто у незаконному безоплатному заволодінні майном шляхом зловживання службовим становищем, не було прийнято до уваги той факт, що грошові кошти у зазначеній сумі були нараховані згідно протокольного рішення від 12.05.2014 року не особисто ОСОБА_7 , а і іншим членам комісії, що вказує на фактичне отримання ним лише частини грошових коштів.

Такий спосіб складання обвинувального акту, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України призвів до того, що обвинувачення є неконкретним.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону, під час судового розгляду обвинувального акту та при постановленні вироку, суд першої інстанції не дотримався, оскільки не звернув уваги на порушення вимог КПК України при зверненні прокурора з обвинувальним актом до суду, які унеможливлювали ухвалення місцевим судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту у даному кримінальному провадженні.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні та у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, відповідно до приписів п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути обвинувальний акт прокурору.

Відповідно до припису п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

Відповідно до приписів п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

В обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 викладені лише анкетні данні підозрюваного, зміст підозри, фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався останній на стадії досудового розслідування та правова кваліфікація кримінального правопорушення (т.1 а.с. 2-3).

Разом з тим, зазначені відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, тому ОСОБА_7 , за цим обвинувальним актом, фактично має статус підозрюваного.

З урахуванням того, що в обвинувальному акті, після викладення фактичних обставин справи, не наводиться формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, апеляційний суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 за передбаченою законом процедурою висунуте не було, оскільки воно, всупереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься в обвинувальному акті.

Суд першої інстанції на вказані недоліки обвинувального акту уваги не звернув і за відсутності пред`явленого у встановленому законом порядку обвинувачення ОСОБА_7 , розглянув фактично не висунуте обвинувачення та ухвалив щодо нього вирок, що є неприпустимим та суперечить принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК України та практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Окрім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Окрім того, з обвинувального акту видно, що слідчий зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що останній скоїв кримінальні правопорушення, що є неприпустимим.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що при складанні обвинувального акту, з урахуванням положень ст. 17 КПК України, можливо зазначати лише те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.

При цьому, вказівка в обвинувальному акті, що ОСОБА_7 скоїв кримінальні правопорушення - є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі змісту ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких, кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Також з обвинувального акту відносно ОСОБА_7 вбачається, що обвинувальний акт підписаний від імені прокурора ОСОБА_12 , але в ньому відсутня печатка відповідної прокуратури, яка могла б компенсувати ту обставину, що до обвинувального акту, на підтвердження повноважень саме прокурора ОСОБА_12 на затвердження обвинувального акту та її участі як процесуального керівника, не долучено жодного документу який би підтверджував повноваження цього прокурора на затвердження обвинувального акту та участі у кримінальному провадженні (завірених належним чином копій витягу з ЄРДР або постанови про створення групи прокурорів-процесуальних керівників).

Більш того районний суд, при виконанні вимог ст.314 КПК України не враховував той факт, що посвідчення гербовою печаткою прокуратури затвердження обвинувального акту процесуальним керівником по кримінальному провадженню, передбачено положеннями пункту 3 Додатку 61 («Перелік документів, які посвідчуються гербовою печаткою в органах прокуратури України») до п.п.18.2.1, 18.2.4 «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» затвердженої Наказом генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 року.

Суд першої інстанції на вищезазначені порушення вимог закону уваги не звернув і при неконкретному та фактично не висунутому обвинуваченні, ухвалив щодо ОСОБА_7 обвинувальний вирок, що є неприпустимим.

Вказані порушення, шляхом позбавлення гарантованих КПК України права учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_7 по суті та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону є істотними і такими, що перешкодили суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження та унеможливили постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, що є безумовною підставою для скасування вироку.

Крім того, апеляційним судом встановлені грубі порушення вимог ст.349 КПК України, які у відповідності до положень ст.ст. 409, 411 КПК України також є підставами для скасування вироку суду.

Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого ст. 381 КПК України.

Апеляційним судом встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції не були виконанні.

З журналу судового засідання від 23.12.2014 року і аудіо запису фіксації судового процесу та оскаржуваного вироку вбачається, що суд, встановивши факт визнання обвинуваченим вини у вчинені інкримінованих йому кримінальних правопорушень та обговоривши питання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, ухвалив провести розгляд у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України.

В районному суді ОСОБА_7 , визнавши себе винуватим у скоєні правопорушення, за яким він був засуджений оскаржуваним вироком суду, надав пояснення в яких фактично підтвердив лише факт підписання ним відповідного акту зі змістом якого він не був ознайомлений. При цьому будь яких інших показів щодо перевірки фактичних обставин, які були викладені в обвинувальному акті він не надав, а лише на запитання прокурора підтвердив факт отримання ним нарахованої грошової винагороди, однак при цьому не вказав розмір отриманої допомоги.

Наведене свідчить про те, що районним судом під час розгляду обвинувального акту не було належним чином перевірено підтвердження обвинуваченим фактичних обставин вчиненого та невиконання судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України, оскільки фактично не допитавши обвинуваченого щодо фактичних обставин справи, які в свою чергу були не конкретно викладені в обвинувальному акті, суд зобов`язаний був в повному обсязі провести судовий розгляд та дослідити усі доказі, якими обґрунтовувалось обвинувачення.

Недотримання районним судом вимог ст. 349 КПК України призвело до однобічності та неповноти судового слідства, не дослідження таких обставин, з`ясування яких може мати суттєве значення для правильного і всебічного розгляду справи.

Вищевказані порушення вимог КПК України хоча і не зазначені в ч.2 ст.412 та ч.1 ст.415 КПК України, як підстави для безумовного скасування рішення суду першої інстанції, але з урахуванням положень ч.6 ст.9 КПК України визнаються апеляційним судом суттєвим, з наступних підстав.

Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.

Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановлені факти розгляду обвинувального акту з неконкретним обвинуваченням та фактично за не висунутим обвинуваченням, неналежного виконання районним судом вимог ст.349 КПК України при проведенні судового розгляду, який суперечив вимогам положень ст.2 КПК України, фактично позбавив гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання судом визначеної законом процедури судочинства, колегія суддів вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК України визнає їх підставою для скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого провадження, у відповідності до вимог положень ст. 416 КПК України.

Оскільки під час провадження в суді апеляційної інстанції, колегією суддів встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування вироку, доводи апеляційної скарги прокурора стосовно допущених при призначенні покарання вимог кримінального закону, з урахуванням положень ч. 2 ст. 415 КПК України, колегія суддів не обговорює.

Разом з цим, після виконання вимог ст.314 КПК України, у разі призначення судового розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , суду першої інстанції необхідно дотримуючись вимог КПК України, слід ретельно перевірити доводи прокурора та забезпечити належні умови виконання вимог КПК України щодо прав учасників судового провадження, повно, всебічно та об`єктивно дослідити надані суду матеріали, дати їм належну правову оцінку, і в залежності від встановленого прийняти по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

За встановлених апеляційним судом обставин, апеляційна скарга прокурору підлягає задоволенню, вирок суду скасуванню з призначенням нового розгляду обвинувального акту.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_8 - задовольнити.
Вирок Савранського районного суду Одеської області від 23.12.2014 рокувідносно ОСОБА_7 - скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000379 від 19.09.2014 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.191 та ч.1ст.366 КК України зі стадії підготовчого судового засідання.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4