Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000030 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Сушківки Уманського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Уманського районного суду Черкаської області від 24 липня 2002 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці;
2) вироком Балаклавського районного суду м. Севастополя від 15 березня 2010 року за ч. 2 ст. 185; ч. 3 ст. 185 КК України, з застосуванням статей 69, 70 цього Кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 5 місяців 5 днів;
3) вироком Уманського міськрайонного суду від 28 грудня 2011 року за ч. 2 ст. 307 КК України з застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією частини майна, яке є його власністю, звільненого 11 вересня 2013 року умовно-достроково на 1 місяць 14 днів,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України, вчинив нове кримінальне правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів за таких обставин.
11 січня 2016 року близько 15.00 год. засуджений на пероні Центрального залізничного вокзалу, розташованого на площі Вокзальній у м. Києві, незаконно придбав для власного вживання без мети збуту наркотичний засіб метадон масою 0,156 г. Зберігаючи придбаний метадон при собі, ОСОБА_7 переніс його до станції метро «Вокзальна» Комунального підприємства «Київський метрополітен», де його було затримано працівниками поліції, а наркотичний засіб виявлено та вилучено.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і суворість призначеного покарання, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог фактично посилається на порушення місцевим судом установленого законом порядку видалення до нарадчої кімнати й ухвалення вироку. Зі змісту скарги слідує, що після проведення судових дебатів і заслуховування останнього слова обвинуваченого суд відклав розгляд справи на наступний день, однак наступного дня судового засідання не проводилося, а скаржнику одразу було вручено копію вироку. Водночас ОСОБА_7 оспорює законність і обґрунтованість попереднього вироку, яким його було засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України. Засуджений вважає, що при призначенні покарання за оскаржуваним вироком суд не взяв до уваги, що він повністю визнав вину, щиро розкаявся, займається суспільно корисною працею, намагається позбутися наркотичної залежності та адаптуватися в суспільстві. Суд апеляційної інстанції, на думку ОСОБА_7 , всупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених у його апеляційній скарзі на вирок, хоча на час апеляційного розгляду він уже проходив курс лікування від наркоманії і підтвердив це належними документами.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, котрий просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту за наведених у вироку обставин у касаційній скарзі не оспорюється і судом касаційної інстанції відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України не перевіряються.
Доводи ОСОБА_7 про незаконність його засудження за попереднім вироком за ч. 2 ст. 307 КК України до уваги не приймаються, оскільки вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2011 року не є предметом перегляду суду касаційної інстанції у вказаній справі. Тоді як, виходячи з приписів статей 24, 392, 424 КПК України, перевірка законності й обґрунтованості судових рішень може здійснюватися лише шляхом їх оскарження на підставах та у порядку, визначених законом, у межах того кримінального провадження, в якому їх ухвалено. Втручання у такі рішення за межами законної процедури призвело б до порушення принципу юридичної визначеності (res judicatа), що передбачає остаточність та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили.
З огляду на фактичні обставини, встановлені судом у даній справі, які не заперечуються і стороною захисту, та наявність у ОСОБА_7 судимості за ст. 307 КК України, не знятої й не погашеної відповідно до статей 8991 цього Кодексу, кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст. 309 КК України є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Не можуть вважатися обґрунтованими і викладені у скарзі посилання на порушення місцевим судом установленого законом порядку видалення до нарадчої кімнати, ухвалення та проголошення вироку.
Згідно зі ст. 366 КПК України після останнього слова обвинуваченого суд негайно виходить до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, про що головуючий оголошує всім присутнім у судовому засіданні. При цьому у разі складання великого за обсягом вироку, проголошення якого здійснюватиметься в інший день, головуючий повідомляє також про день і час проголошення вказаного рішення. В інших випадках суд виходить з нарадчої кімнати і проголошує вирок цього же дня.
Судове рішення відповідно до ст. 376 КПК України проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Виходячи зі змісту наведеної правової норми неявка учасників процесу не перешкоджає проголошенню. Однак незалежно від їх присутності при здійсненні цієї процесуальної дії учасники судового провадження вправі отримати копію вироку чи ухвали в суді, а в разі їх неприбуття така копія надсилається їм не пізніше наступного дня після ухвалення судового рішення.
Як видно з журналу судового засідання і технічного запису процесу, суд, провівши судові дебати й заслухавши останнє слово обвинуваченого, видалився до нарадчої кімнати 16 травня 2016 року о 15.56 год. При цьому, всупереч наведеним у скарзі доводам, судовий розгляд не відкладався і головуючий не повідомляв учасникам процесу про проголошення вироку в інший день (а. к. п. 41).
Однак ОСОБА_7 після видалення суду до нарадчої кімнати залишив зал судового засідання і на проголошення вироку не прибув. За таких обставин суд після виходу з нарадчої кімнати 16 травня 2016 року о 16.59 год. проголосив вирок за відсутності засудженого і вручив йому копію судового рішення наступного дня, що не суперечило вимогам ст. 376 КПК України (а. к. п. 41, 45).
Разом із тим, слушними є доводи касаційної скарги ОСОБА_7 щодо надмірної суворості призначеного йому покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У всякому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виходячи з наведеного не може вважатися справедливим обрання більш суворого покарання з огляду лише на кримінальне минуле особи, без належного врахування особливостей даного конкретного злочину й інших даних, що всебічно характеризують винного та відображають його ставлення до скоєного.
Наведених вимог суд повною мірою не дотримався.
Обираючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд в основу своїх висновків про можливість його виправлення лише в умовах ізоляції від суспільства поклав переважно факти попереднього неодноразового притягнення засудженого до кримінальної відповідальності.
Однак при цьому суд залишив поза увагою, що вчинене кримінальне правопорушення не є тяжким, не завдало реальної шкоди іншим особам, предмет злочину метадон не належить до особливо небезпечних наркотичних засобів, а його розмір був наближений до мінімальної межі, з якої настає кримінальна відповідальність.
На час ухвалення вироку ОСОБА_7 займався суспільно корисною працею, мав і має на утриманні в даний час матір інваліда 1-ої групи, відомостей про негативні характеристики чи інші компрометуючі дані щодо нього за місцем проживання чи роботи в наданих сторонам матеріалах не міститься (а. к. п. 7476).
У вчиненому злочині засуджений повністю визнав вину та щиро розкаявся, що суд урахував як пом`якшуючі покарання обставини, однак не дав їм належної оцінки у сукупності і взаємозв`язку з іншими даними, що підлягають урахуванню відповідно до визначених у статтях 50, 65 КК України правових орієнтирів.
Зокрема, як видно з наданих стороною захисту документів, після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 добровільно звернувся до лікувального закладу та пройшов курс стаціонарного лікування від наркотичної залежності (а. к. п. 73, 89, 102). Зазначене переконливо свідчить про намагання засудженого позбутися захворювання, яке виступало фактором злочинної діяльності, й відповідно стати на шлях виправлення.
Після проходження курсу психосоціальної реабілітації ОСОБА_7 створив сім`ю, а також бере участь у громадській роботі щодо боротьби з наркоманією. За активну громадську позицію та постійну підтримку програм, спрямованих на профілактику негативних явищ у молодіжному середовищі, соціальний розвиток дітей та молоді, які перебувають у складних життєвих обставинах, ОСОБА_7 нагороджено подякою Вінницького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.
Вказані обставини, на переконання колегії суддів, пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і переконливо свідчать про достатність для виправлення засудженого та попередження нових злочинів покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. За таких обставин суд касаційної інстанції вважає за можливе при вирішені питання про обрання ОСОБА_7 заходу примусу перейти до іншого більш м`якого виду покарання, не зазначеного у санкції ч. 2 ст. 309 КК України.
Покарання, яке призначено засудженому судом, спрямоване на реалізацію насамперед каральної функції, однак не є необхідним для досягнення визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України мети спеціальної превенції та сприймається явно несправедливим унаслідок суворості.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України судові рішення у відповідній частині підлягають зміні шляхом застосування ст. 69 КК України та заміни обраного ОСОБА_7 покарання на більш м`яке за видом обмеження волі.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судового рішення, у справі не встановлено.
Відповідно до наданих у судовому засіданні касаційного суду матеріалів ОСОБА_7 після укладення шлюбу 16 вересня 2017 року змінив прізвище на ОСОБА_9 .
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.
Вирок Солом?янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Застосувати ст. 69 КК України та пом`якшити призначене ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 цього Кодексу покарання до 2 років обмеження волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3