ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Єдиний унікальний номер судової справи 201/3578/18
Номер провадження 1-кс/201/3106/2028
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2018 року Жовтневий районний суд

міста Дніпропетровська

у складі: головуючого - слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року № 201/10291/17 у кримінальному провадженні № 0002447, -

встановив:
ОСОБА_3 подав клопотання, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року, на майно, яке належить ОСОБА_3 .

В обґрунтування доводів поданого клопотання ОСОБА_3 посилається на те, що слідчий суддя при накладені арешту не врахував того, що відповідно до даних Єдиного реєстру прав на нерухоме майно 24 березня 2017 року ОСОБА_3 став власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , проте щодо подальших дій у цивільній справі, де було винесено заочне рішення, то лише у квітні 2017 року сторона у справі ОСОБА_4 подала заяву про скасування заочного рішення від 06 лютого 2017 року з причин відсутності її судовому засіданні при розгляді справи. І лише під час розгляду цієї справи знову в загальному порядку ОСОБА_5 відмовилась від своїх позовних вимог, що було результатом винесення 13 травня 2017 року ухвали про залишення позовної заяви ОСОБА_5 без розгляду. У клопотанні указується, що на момент вчинення договору купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 26 лютого 2017 року сторони мали право його укладати, цей договір є законним, укладеним в нотаріальній формі відповідно до вимог чинного законодавства на підставі законних документів. Указується також у клопотанні про те, що згідно до витягу ОСОБА_3 не залучений до кримінального провадження, не є стороною у кримінальному провадженні, кримінальне провадження відкрито за фактом, крім того ОСОБА_3 , не було оголошено про підозру. У клопотанні указується, що домоволодіння, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_3 жодним чином не підпадає під ознаки майна, на яке відповідно до положень ч. 2 ст. 170 КПК України може бути накладено арешт в рамках провадження досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0002447. Таким чином, на переконання ОСОБА_3 , арешт було накладено необґрунтовано, а відтак він підлягає скасуванню.

ОСОБА_3 подав до суду клопотання про розгляд клопотання про скасування арешту майна за його відсутністю. Клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 подав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутністю. Зазначив, що у кримінальному провадженні № 0002447 про підозру жодній особі не повідомлялося. З приводу прийнятого рішення поклався на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали за клопотання, співставивши доводи викладені в ньому із вимогами кримінального процесуального закону, приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання виходячи з такого.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2018 року у справі № 201/10291/17 було накладено арешт шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження майном, та заборонити державним реєстраторам, державним та приватним нотаріусам, іншим уповноваженим вчиняти реєстраційні дії особам, вчиняти реєстраційні дії, зокрема, але не виключно, реєструвати право приватної власності, а також проводити будь-які інші реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майно житловий будинок літ. Б 1 з прибудовами Б 1, б 1, житловою площею 40, 6 кв.м, загальною площею 53, 0 кв.м; 2/3 частини споруд№ 1-4, на праві власності зареєстровано за ОСОБА_3 .

Із ухвали слідчого судді про накладення арешту вбачається, що слідчий подав до суду клопотання про арешт майна, яке було обґрунтоване тим, що 14 липня 2017 року до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_7 , в якій останній просить притягнути до відповідальності невідомого заявнику громадянина ОСОБА_3 , який 20 червня 2017 року надав голові Соборної районної у м. Дніпро ради завідома підроблені документи. В ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_7 є співвласником 28/100 частини домоволодіння згідно договору дарування від 26 липня 2006 року за адресою: АДРЕСА_1 . Як було встановлено, що 20 червня 2017 року до голови Соборної районної у м. Дніпро ради ОСОБА_8 звернувся ОСОБА_3 із заявою про скликання земельної комісії для розгляду питання встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . До заяви ОСОБА_3 додано ряд копій документів не завірених жодним чином, одним з яких була копія заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпро від 06 лютого 2017 року, з якого стало відомо, що ще 26 вересня 2016 року до Самарського районного суду м. Дніпро звернулася з позовом громадянка ОСОБА_5 про поділ (виділ) майна в натурі. Вона також є співвласником 29/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками вказаного домоволодіння є ОСОБА_9 23/100 частин та його дружина ОСОБА_10 20/100. Також в своєму позові ОСОБА_11 вказала, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , тому з позовом вона звернулася до Самарського районного суду м. Дніпретровська. Власником іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 була відповідач громадянка ОСОБА_4 .

11 липня 2017 року ОСОБА_7 був ознайомлений із матеріалами цивільної справи 206/4863/16-ц за позовом громадянки ОСОБА_5 про поділ (виділ) майна в натурі. При цьому жодних документів, що підтверджували б право власності на квартиру АДРЕСА_3 , в матеріалах цивільної справи не має. Та незважаючи на це 06 лютого 2017 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпро позовні вимоги громадянки ОСОБА_11 частково були задоволені, а саме було припинено право спільної часткової власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_5 право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Після винесення вищевказаного рішення вже громадянка ОСОБА_5 (раніше в усіх документах було вказано ОСОБА_12 ) згідно договору купівлі продажу 1/2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , продає громадянину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Надалі ОСОБА_4 що є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 05 квітня 2017 року звертається до Самарського районного суду м. Дніпро із заявою про скасування заочного рішення від 06 лютого 2017 року у зв`язку із відсутністю останньої в судовому засіданні при розгляді справи. 14 квітня 2017 року було скасоване та призначено справу до судового розгляду в загальному порядку. Однак 10 травня 2017 року громадянка ОСОБА_5 подала до Самарського районного суду заяву про залишення її позову про поділ (виділ) майна в натурі без розгляду. А отже 10 травня 2017 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська позовну заяву громадянки ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 про поділ (виділ) майна в натурі було взагалі залишено без розгляду. Тобто спільна часткова власність на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на даний час не є припиненою. Однак, незважаючи на це ОСОБА_3 звертається до голови Соборної районної у м. Дніпро ради із заявою про скликання земельної комісії для розгляду питання встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки, додаючи скасоване заочне рішення суду, таким чином маючи злочинний намір без урахування позицій усіх інших співвласників скликати комісію з розгляду питання встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки. Фактично рішення суду на яке ОСОБА_3 посилається у своїй заяві є скасованим та в подальшому громадянка ОСОБА_5 взагалі відмовилася від своїх позивних вимог про поділ (виділ) майна в натурі. Однак ОСОБА_3 у своїй заяві посилається на неправдиві відомості та намагається видати це рішення за справжній документ, заздалегідь вводячи в оману Соборну районну у м. Дніпро раду. Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майно житловий будинок літ. Б 1 з прибудовами Б 1, б 1, житловою площею 40,6 кв.м, загальною площею 53,0 кв.м; 2/3 частини споруд № 1-4 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_3 .

Слідчий суддя, вислухавши думку прокурора, а також дослідивши матеріли клопотання та надані суду матеріали кримінального провадження, прийшов до висновку про те, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки дані, викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку, що з метою забезпечення кримінального провадження накладання арешту на зазначене майно є необхідним.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Статтею 214 КПК України визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а така процесуальна заборона як арешт майна застосовується до вичерпного кола суб`єктів указаного у ст. 170 КПК України.

Відповідно до цієї норми така заборона стосується підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру. Крім того, арешт може бути накладено за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Пунктом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2013 року № 223-559/0/4-13 «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» встановлено, що розгляд питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження здійснюється у порядку, передбаченому статтями 147, 158, 174 КПК. Слідчий суддя скасовує ці заходи забезпечення лише у випадках: визнання доводів особи, яка не була присутня при прийнятті рішення про накладення грошового стягнення, щодо безпідставності застосування такого заходу обґрунтованими. Рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає; надходження від підозрюваного/обвинуваченого, його захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна клопотання про скасування повністю або частково арешту майна, якщо зазначені особи: 1) не були присутні при розгляді питання про арешт майна; 2) доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; 3) доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

Наявними матеріалами підтверджено, що арештоване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майно житловий будинок літ. Б 1 з прибудовами Б 1, б 1, житловою площею 40,6 кв.м, загальною площею 53,0 кв.м; 2/3 частини споруд № 1-4, на праві власності зареєстровано за ОСОБА_3 .

Отже, фактично ОСОБА_3 є власником вищенаведеного нерухомого майна, яке було арештоване ухвалою слідчого судді і розглянуто клопотання було без його участі.

В ході розгляду клопотання було встановлено, що у кримінальному провадженні № 0002447 жодній особі, в тому числі ОСОБА_3 , не було повідомлено про підозру у цьому провадженні.

Зазначені обставини підтверджуються вивченими судом матеріалами та викладені в заяві прокурора, в той час як матеріали за клопотанням не містять обґрунтованих фактичних даних, які б свідчили про необхідність подальшого арешту у цьому кримінальному провадженні.

Разом з цим слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що згідно із вимогами національного цивільного законодавства в Україні діє принцип презумпції правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним .

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Згідно із приписами цивільного законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, одним із них є визнання правочину недійсним та витребування майна.

Заявнику наразі належить на підставі вчиненого правочину арештоване майно і у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про визнання недійсним цього правочину (договору купівлі-продажу).

Звертається увага на те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Слідчий суддя відзначає, що фактично між сторонами наявний спір про виділення частки у майні та її оформлення на іншу особу і такий спір має бути вирішений в порядку цивільного судочинства. Доказів того, що відповідний позов заявлено як у цьому кримінальному провадженні, так і в загальному порядку, або ж оскарження договору, за яким ОСОБА_3 набув право власності, слідчому судді прокурором не надано. При цьому без врегулювання цього питання арешт на майно діє з липня 2017 року і порушує розумні строки такого заходу забезпечення кримінального провадження та визначений цивільним законодавством зміст права власності (розпорядження, володіння, користування).

Пунктом 18 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на це слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою , а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

При цьому у рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом указано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

Зважаючи на викладене, вимоги клопотання про скасування арешту, накладеного у цьому кримінальному провадженні на майно підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 173, 174, 376 КПК України, суд, -

ухвалив:
Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року у кримінальному провадженні № 0002447 задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року у справі № 201/10291/17 у кримінальному провадженні № 0002447 шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження майном, заборону державним реєстраторам, державним та приватним нотаріусам, іншим уповноваженим вчиняти реєстраційні дії особам, вчиняти реєстраційні дії, зокрема, але не виключно, реєструвати право приватної власності, а також проводити будь-які інші реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна, а саме на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майно житловий будинок літ. Б 1 з прибудовами Б 1, б 1, житловою площею 40,6 кв.м, загальною площею 53,0 кв.м; 2/3 частини споруд№ 1-4, на праві власності зареєстровано за ОСОБА_3 , скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1