Справа №150/89/18
Провадження по справі №1-кп/150/25/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2018 року с. Мазурівка
Чернівецький районний суду Вінницької області у складі:
головуючої: судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
з участю захисника адвоката ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000085 від 27.07.2017 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, із середньою освітою, непрацюючої, раніше не судимої
про кримінальне правопорушення, передбачене ст.119 ч.1 КК України
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 25 липня 2017 року, близько 16 год. 30 хв., перебуваючи на подвір`ї території домоволодіння АДРЕСА_1 , на ґрунті виниклих неприязних відносин до власника домоволодіння ОСОБА_6 , під час суперечки, діючи із чинною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання смерті ОСОБА_6 від вчиненого нею діяння, хоча повинна була і могла її передбачити, діючи з більшою обачністю, нанесла удар правою рукою зжатою у кулак по обличчю ОСОБА_6 , від якого останній, втративши рівновагу, впав на тверду бетонну поверхню, при цьому ударився правим плечем та головою об кам`яну плиту, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження, небезпечні для життя.

Внаслідок необережних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу в м`які тканини лобної дільниці справа, забою м`яких тканин правої кисті, крововиливу на слизовій оболонці нижньої губи справа, синці: один - по зовнішній поверхні лівого плеча у середній третині, один - по зовнішній поверхні лівого передпліччя від середньої до нижньої третини, садни: чотири - по зовнішній поверхні правого передпліччя у середній третині, дві - по внутрішній поверхні правого передпліччя у середній третині, дві - по задній поверхні правої вушної раковини у верхній третині, згорсток крові під твердою мозковою оболонкою лівої півкулі головного мозку з стисненням речовини лівої півкулі та дислокацією речовини правої півкулі головного мозку вправо, набряк речовини головного мозку.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №110 від 30.08.2017 смерть ОСОБА_6 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 від закритої черепно-мозкової травми - крововиливу під тверду мозкову оболонку лівої півкулі головного мозку з стисненням її речовини та дислокацією речовини правої півкулі головного мозку вправо, набряк речовини головного мозку, що належать до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні до життя, що на момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі до життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч.1 ст.119 КК України - вбивство, вчинене через необережність.

Обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, суду показала, що 25.07.2017 року біля 16 години 30 хвилин перебувала на подвір`ї території домоволодіння АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_6 . Під час суперечки з останнім вдарила ОСОБА_6 по обличчі кулаком правої руки, від чого останній, втративши рівновагу, впав на бетонну поверхню, отримавши таким чином тілесні ушкодження, що потягли смерть. Зазначила, що не передбачала та не бажала настання смерті ОСОБА_6 . В скоєному розкаюється, обіцяє в подальшому не вчиняти кримінальних правопорушень. Цивільний позов про відшкодування матеріального та морального збитку, завданого кримінальним правопорушенням, заявлений потерпілим ОСОБА_7 , визнає частково, обґрунтовуючи це тим, що за її проханням дядьком ОСОБА_8 в добровільному порядку було перераховано ОСОБА_7 кошти в розмірі 10000 гривень. Крім того, посилається на відсутність коштів, оскільки, на утриманні має двох неповнолітніх дітей та здійснює догляд за особою похилого віку.

Потерпілий ОСОБА_7 суду показав, що 25.07.2017 року біля 16 години 30 хвилин ОСОБА_5 перебувала на подвір`ї території домоволодіння АДРЕСА_1 , належного його батьку ОСОБА_6 . Під час суперечки з останнім ОСОБА_5 вдарила ОСОБА_6 по обличчі кулаком, від чого останній, втративши рівновагу, впав на бетонну поверхню, отримавши таким чином тілесні ушкодження, які не сумісні із життям. Просить стягнути із ОСОБА_5 завдані кримінальним правопорушенням моральні збитки в розмірі 50000 гривень та матеріальну шкоду в розмірі 23358 гривень 00 копійок. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, ОСОБА_7 посилається на те, що його батьку ОСОБА_6 внаслідок отриманих тілесних ушкоджень надавалася медична допомога, а тому для придбання ліків ним було витрачено кошти в розмірі 12958 гривень. Крім того, ОСОБА_7 витрачено кошти на проведення похорон батька, зокрема, 600 гривень на копку ями, 2100 гривень на придбання труни, 7700 гривень на поминальний обід. Смерть батька відобразилася на емоційному стані ОСОБА_7 , що супроводжується почуттям розгубленості, систематичними спогадами про батька, тривогою, відчуттям безпомічності та постійного страху за своє здоров'я та здоров'я своєї родини, тому отриманий моральний збиток оцінює у 50000 гривень, які і просить стягнути з обвинуваченої ОСОБА_5 . Зазначив, що кошти в розмірі 10000 гривень було перераховано йому ОСОБА_8 - дядьком обвинуваченої, а не самою ОСОБА_5 , при цьому ОСОБА_8 сказав, що гроші хоче дати особисто від себе, а про ОСОБА_5 не говорив нічого. Просить суворо карати ОСОБА_5 .
Оскільки обставини справи ніким не оспорюються, а обвинувачена правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності її позицій немає, то суд відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України за відсутності заперечень з боку учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а обмежився допитом обвинуваченої, обов`язковість якого встановлено частиною 4 статті 349 КПК України, та потерпілого.

Таким чином, своїми діями обвинувачена ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.119 КК України - вбивство, вчинене через необережність.

Частиною 1 статті 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави захищати життя людини (ч.1 ст.27 Конституції України).

Відповідно до абзацу 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» від 30.05.1997 року, №7, суди як органи державної влади зобов`язані своєчасно й дієво захищати ці права та свободи шляхом розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення.

Статтею 2 розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненою в Римі 4 листопада 1950 року (ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України, дата набрання чинності для України 11.09.1997 року) встановлено, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року, №2 звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Таким чином, ОСОБА_5 своїми злочинними діями незаконно позбавила ОСОБА_6 життя, що визнається Конституцією України найвищою соціальною цінністю.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року, №2 звернуто увагу на те, що у справах про злочини даного виду суди зобов`язані як установлювати вину підсудних та призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати всіх необхідних заходів до повного відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної та моральної шкоди.

При призначенні покарання відповідно до статей 65-69 Кримінального кодексу України суди мають ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (пункт 2 Постанови Пленуму ВСУ від 07.02.2003 року, №2).

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ч.1, 2, 3 ст.50 КК України).

Суд при призначенні покарання виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості. При цьому суд враховує визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особу винної позитивно характеризується по місцю проживання, раніше не судима, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, що стверджується довідками характеристиками, виданими виконкомом Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області; з 20.10.2017 року і по даний час здійснює догляд за особою похилого віку ОСОБА_9 , 1932 року народження, що стверджується довідкою, виданою управлінням праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації від 28.02.2018 року за №203; ОСОБА_5 перебуває на «Д» обліку у акушера гінеколога в Чернівецькій лікарні планового лікування з діагнозом: поліпоз ендометрію, геморагічна метропатія, про що свідчить довідка, видана комунальною установою «Чернівецький районний медичний центр первинної медико санітарної допомоги» від 16.03.2018 року за №499; обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, відсутність у відповідності до ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання, з досудової доповіді, наданої Чернівецьким районним сектором з питань виконання пробації Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як низький, тому виправлення обвинуваченої можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк. З врахуванням вище зазначеного суд приходить до висновку, що задля досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування призначеного покарання із встановленням на підставі ст., ст.75, 76 КК України іспитового строку та покладенням певних обов`язків.

Питання про долю речових доказів підлягає вирішенню у відповідності до положень ч.9 ст.100 КПК України.

Цивільний позов про відшкодування моральних та моральних збитків, завданих кримінальним правопорушенням, заявлений потерпілим ОСОБА_7 , підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Майновою шкодою є наслідки кримінального правопорушення або іншого суспільно - небезпечного діяння чи незаконного рішення, дії чи бездіяльності правоохоронного або судового органу, що мають вартісну форму та полягають у безпосередньому обмеженні матеріального блага особи (викрадення, пошкодження, знищення майна), у позбавленні її можливості одержати заплановані доходи (позбавлення заробітку внаслідок втрати працездатності чи його зменшення тощо), а також у понесенні особою будь яких додаткових майнових витрат (на лікування, протезування, сторонній догляд, поховання; втрата особами, що перебували на утриманні померлого, його заробітку).

Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року, № 6 орієнтує суди на те, що якщо потерпілий у зв`язку з каліцтвом несе додаткові витрати на медичну і соціальну допомогу, ці витрати, потреба і тривалість яких у відповідних випадках підтверджується висновком медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) або судово-медичної експертизи, підлягають стягненню із заподіювача шкоди (витрати на додаткове харчування, придбання ліків, протезування, сторонній або побутовий догляд, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних транспортних засобів, їх капітальний ремонт, придбання пального і гаражних приміщень для них тощо) відповідно до ст.455 ЦК України. При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що: компенсація витрат на додаткове харчування визначається на підставі раціону харчування, розробленого Міністерством охорони здоров`я, і довідки місцевих органів державної виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про середні ціни на продукти у відповідний період їх придбання або довідки організацій торговельної мережі чи управлінь ринками; витрати на ліки, лікування, протезування (крім протезів з дорогоцінних металів), придбання санаторно-курортних путівок, речей догляду за потерпілим визначаються на підставі рецептів лікарів, довідок або рахунків про їх вартість. Потерпілому компенсуються витрати на проїзд до місця лікування і назад. У разі необхідності супроводу потерпілого особі, яка його супроводжує, компенсується проїзд туди й назад, а також сплачуються добові і компенсуються витрати на житло відповідно до законодавства про службові відрядження.

Докази, подані потерпілим ОСОБА_7 для підтвердження витрат на придбання ліків, являються належними, оскільки, їх зміст свідчить про придбання медикаментів, призначених лікарем, в наявних чеках вбачається, які саме ліки та в якій кількості вони придбавались, що відповідає списку призначення медикаментів лікарем, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні.

Витрати на придбання труни і хреста підтверджено належними, допустими та достатніми доказами накладною, виданою 01.08.2017 року ПП ОСОБА_10 (а.к.п. 32).

З наданих потерпілим доказів можливо визначити, що витрати по придбанню ліків, труни, хреста понесені саме потерпілим ОСОБА_7 і відповідно зазначені витрати є виправданими, підтверджені відповідною достатньою документацією та іншими належними доказами.

Суд критично ставиться до показів обвинуваченої ОСОБА_5 щодо перерахування ОСОБА_11 в добровільному порядку ОСОБА_7 коштів в розмірі 10000 гривень на відшкодування збитків, завданих її злочинними діями, оскільки, вони не знайшли свого належного, достатнього та допустимого підтвердження в судовому засіданні. Із квитанції №FJВ017 від 31.07.2017 року не вбачається, хто саме є платником коштів в розмірі 10000 гривень, крім того, призначенням платежу є готівкове поповнення картрахунку держателем Картки НОМЕР_1 , що ніякого відношення не має до відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням. З огляду на зазначене суд не може взяти до уваги вище вказану квитанцію, оскільки, вона не є належним та допустимим доказом сплати в добровільному порядку обвинуваченою ОСОБА_5 шкоди, як про це зазначається останньою. Крім того, потерпілим ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначається про те, що ОСОБА_8 при перерахуванні коштів нічого не говорив про ОСОБА_5 , зазначені кошти він сплачував особисто від себе.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що вимоги потерпілого ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків, яких він зазнав в результаті кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_5 , є доведеними та належним чином підтвердженими, тому підлягають задоволенню.

При вирішенні цивільного позову, заявленого потерпілим ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, про стягнення моральних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд виходить з наступного.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом враховується тяжкість і суспільна небезпека кримінального правопорушення, характер, обсяг та глибина страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав потерпілий ОСОБА_7 , зокрема, смерть батька відобразилася на емоційному стані ОСОБА_7 , що супроводжується почуттям розгубленості, систематичними спогадами про батька, тривогою, відчуттям безпомічності та постійного страху за своє здоров'я та здоров'я своєї родини.
Потерпілим ОСОБА_7 заявлено цивільний позов і встановлено кількісну ознаку (грошовий еквівалент) моральної шкоди, заподіяної йому, в розмірі 50000 гривень.

Частиною 1 статті 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд у процесі розгляду кримінального провадження та дослідження наявних доказів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення вимог потерпілого, оскільки, заявлений ним цивільний позов із встановленим грошовим еквівалентом, а саме 50000 гривень, належним чином не доведено, не надано достатніх підтверджень його розміру. Крім того, обвинуваченою ОСОБА_5 частково визнається цивільний позов в частині стягнення моральних збитків, завданих її злочинними діями.

Керуючись ст. 373, 374, 475 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.119 ч.1 КК України та призначити їй покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75, 76 КК України звільнити засуджену ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки та покласти на неї наступі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази по справі:

- об`єкт дослідження відповідно до висновку №376 від 21.12.2017 року (об`єкти вилучені під час огляду місця події разом із зразками крові ОСОБА_6 ), який знаходиться в кімнаті зберігання речових доказів Чернівецького ВП Могилів Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області, -залишити при матеріалах кримінального провадження.

Цивільний позов, заявлений представником потерпілим ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 23358 (двадцяти трьох тисяч трьохсот п`ятдесяти восьми) гривень 00 копійок та 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень моральної шкоди.

На вирок суду може бути подана апеляція до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення в суді, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Суддя: ОСОБА_1