Справа № 466/4229/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/871/17 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2018 року м. Львів
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області

під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рибніця Республіки Молдова, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого по ч. 2 186 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_7
ВСТАНОВИЛА:

заступник прокурора Львівської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2017 стосовно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено обвинуваченому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ст.76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки: 1) періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не обирався.

У своїх доводах на підтвердження апеляційних вимог прокурор зазначає, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок його м`якості у зв`язку з безпідставним застосуванням ст.75 КК України.

Суд першої інстанції указаних вимог закону належним чином не виконав, належної оцінки всім обставинам, які мають значення для призначення покарання, не надав.

Суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, але належних висновків для себе не зробив і, маючи непогашену судимість, повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна, тобто злочин, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких.

ОСОБА_7 раніше судимий за вироками: Ровеньківського міського суду Луганської області від 26.12.2002 за ч.1 ст.289, ст.69, ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186, ст.69, ст. 15, ч.2 ст. 186, ст.69, ст.70 КК України на 1 рік 10 місяців позбавлення волі; Галицького районного суду м. Львова від 16.06.2004 за ч.2 ст. 1 86, ст.71 КК України на 4роки 6 місяців позбавлення волі; Приморського районного суду м. Одеси від 14.10.2010 року за ч.2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі; Галицького районного суду м. Львова від 25.03.2013 за ч.2 ст. 185 КК України на 5 місяців арешту; Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2013 за ч.2 ст. 185 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі.

Жодна із наведених вище судимостей ОСОБА_7 на даний час не погашена, оскільки перебіг строків їх погашення переривався у зв`язку із систематичним вчиненням обвинуваченим нових злочинів.

Відсутність претензій зі сторони потерпілої не може бути визначальною при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування у кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення.

Крім того, суд першої інстанції, врахувавши щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, не вмотивував, у чому саме таке каяття виявилось, у той час, як воно повинно ґрунтуватись на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Вважає рішення суду про застосування ст.75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 необґрунтованим та невмотивованим.

При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, обвинувачений та його захисник заперечили проти задоволення апеляційних вимог.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 07.05.2017 року, приблизно о 17 год. 00 хв. маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), діючи повторно та протиправно, з корисливих мотивів, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки, і бажаючи їх настання, перебуваючи на АДРЕСА_2 , скориставшись відсутністю сторонніх осіб, підійшов несподівано до потерпілої ОСОБА_10 ззаду та різко правою рукою зірвав з шиї потерпілої золотий ланцюжок, вагою 10 грам. Після цього з місця вчинення злочину відразу втік із викраденим майном у невідомому напрямку, тим самим завдавши потерпілій шкоди на суму 10 460 грн.70 коп.
Таким чином дії ОСОБА_7 кваліфікуються як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинено повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.
Заслухавши доповідача, прокурора, обвинуваченого та захисника, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає до задоволення з наступних підстав.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим та прокурором не оспорюється.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій не оспорюється в апеляційній скарзі, які, на думку колегії суддів, вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 186 КК України.

Однак, відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» судді, при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненому злочині, мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання (в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин), із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу.

Як вбачається із п. п. 2, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку, у тому числі щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, згідно з положеннями ст. 75 КК України, можливе, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Санкція ч.2 ст.186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.

Колегія суддів погоджується доводами прокурора, які він наводить у своїй апеляційній скарзі про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, але належних висновків для себе не зробив і, маючи непогашену судимість, повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна, тобто злочин, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких.

Крім того, суд першої інстанції, врахувавши щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, не вмотивував, у чому саме таке каяття виявилось.

За таких обставин колегія суддів погоджується з думкою прокурора про те, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є немотивованим, безпідставним та недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Тому, в цій частині вирок слід скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.186 КК України.

Застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі буде відповідати вимогам ст.65 КК України і буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 в частині обрання обвинуваченому покарання підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з постановленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст.404,405,407, 409, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 задоволити.
Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України скасувати в частині призначеного йому покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
У решті вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду може бути оскаржений до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги упродовж трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, з моменту вручення йому копії вироку.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4