ВИРОК
24 жовтня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя
у складі головуючого: судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,
прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей або непрацездатних осіб не має, працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,
ВСТАНОВИВ:
30 липня 2017 р., приблизно о 19 годині 25 хвилин, за викликом прибув екіпаж Вознесенівського відділення поліції УПО в Запорізькій області в складі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які на той час перебуваючи на службі у форменому одязі. Прибувши на місце події, неподалік будинку № 144 по бульвару Гвардіському в місті Запоріжжі знаходився ОСОБА_4 . Під час спілкування та з`ясування обставин виклику, ОСОБА_4 усвідомлюючи що біля нього знаходяться працівники поліції, діючи умисно, маючи на меті спричинення тілесних ушкоджень працівнику поліції під час виконання останнім своїх службових обов`язків, не реагуючи на зауваження та вимоги працівників поліції, ігноруючи існуючи в суспільстві правила поведінки та спілкування, безпідставно, умисно наніс декілька ударів по обличчю та корпусу ОСОБА_6 . Згідно висновку експерта № 1918, ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 садну в ділянці носа ліворуч, в ділянці верхньої губи, синець лівої гомілки, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні повністю визнав, у вчиненому розкаявся та пояснив суду, що 30 липня 2017 р., приблизно о 19 годині 25 хвилин, знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_2 він наніс декілька ударів по обличчю та корпусу працівнику поліції ОСОБА_6 .
Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 29 вересня 2017 р. до суду надійшла заява від потерпілого ОСОБА_6 в якій він просить суд розглядати справу у його відсутність, моральних або матеріальних претензій до обвинуваченого він не має.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільнимдослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій немає; судом роз`яснено, що у такому випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Аналізуючи досліджені докази по даному кримінальному провадженню, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України є доведеною в ході судового розгляду. Дії обвинуваченого ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконання цим працівником своїх службових обов`язків.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, зокрема те, що відповідно до ст. 12 КК України даний злочин кваліфікується як тяжкий злочин, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, на диспансерному обліку в спеціальних медичних лікувальних закладах не перебуває, сімейний стан не одружений, на утриманні малолітніх дітей або осіб похилого віку немає, майновий стан, за місцем проживання та за місцем навчання у Запорізькому електротехнічному коледжу Запорізького національного технічного університету характеризується задовільно, працює, відношення самого обвинуваченого до вчиненого, а також думку прокурора, який просив суд не застосовувати до ОСОБА_4 покарання пов`язане з позбавленням волі та думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні обвинуваченого.
Крім того, суд при призначенні покарання обвинуваченому на підставі положень ч. 1 ст. 66 КК України враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки обвинувачений визнав вину у інкримінованому йому злочині, надав показання, які відповідаютьобставинам, викладеним у обвинувальному акті, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
Обставини, які обтяжують обвинуваченого покарання згідно статті 67 КК України судом встановлено не було.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, та за цих підстав вважає за можливе призначити йому покарання у вигляді обмеження волі в межах санкції ст. 345 ч. 2 КК України що буде достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів із застосуванням ст. 75 КК України, так як виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання, одночасно поклавши на нього обов`язки, які передбачені ст. 76 КК України.
Суд вважає, що призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
Обвинувачений в дебатах просив суд застосувати до нього положення ст. 69 КК України та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі.
Як вбачається з положень ст. 69 ч. 1 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р., призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Відповідно п. 4 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено обвинувальному висновку.
Тому з урахуванням наявності підстав, які охоплюються єдиним пунктом та є альтернативними у застосуванні ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання, але істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та виходячи з вивчення особи винного суд не вбачає підстав для застосування щодо ОСОБА_4 ст. 69 КК України..
Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.
Арешт на майно не накладався. Цивільний позов не заявлявся.
Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу слід залишити попереднім домашній арешт.
Керуючись ст. ст. 349, 366-368, 369-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України і призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, який суд визначає в 1 (один) рік, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до вимог ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, або роботи;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вступу вироку в законну силу, залишити попереднім домашній арешт.
Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та потерпілому.

Суддя: ОСОБА_1