Справа № 369/5588/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1219/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 18 12.12.2017

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

з участю:

прокурора ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2017 року, якою

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без визначено місця проживання, раніше не судимого
та
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України на підставі ч. 2 ст. 11 КК України за малозначністю вчиненого, кримінальне провадження № 0002801 на цій підставі закрито.
Цим же вироком вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:
14 травня 2017 року близько 11 години ОСОБА_10 , діючи спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_9 , перебуваючи за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова, 9, маючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконно збагатитися, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, скориставшись відсутністю власника та інших осіб поблизу себе, через незачинені ворота проникли на територію ЗАТ «Київський м`ясопереробний завод» за вищевказаною адресою, звідки намагались таємно викрасти належні ЗАТ «Київський м`ясопереробний завод» металеві двері вартістю 310 грн., проте не виконавши всі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, не змогли завершити злочин з причин, які не залежали від їх волі, оскільки були зупинені на території підприємства працівниками охорони ЗАТ «Київський м`ясопереробний завод».
В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2017 року скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження № 0002803 у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до постанови судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 24.12.2015р. у справі № 5-221кс-15 закріплене у ч. 2 ст. 11 КК України положення передбачає встановлення малозначності лише в тому разі, коли законодавець вирішення питання про межі заподіяної шкоди залишає на розсуд правозастосувача (суду). Щодо злочинів, конструкція складів яких передбачає конкретно визначений розмір спричиненої шкоди, констатація малозначності діяння виключається. Прокурор вказав, що неправильне застосування судом закону призвело до безпідставного звільнення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності.
Крім того, прокурор зазначив, що виходячи з положень, закріплених у ст. 11 КК України оцінка суспільної небезпеки діяння, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, не може визначатися за правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 11 КК України, оскільки суспільно небезпечні наслідки цього складу злочину мають чітко визначену мінімальну межу шкоди, яка може бути завдана власнику майна. Таким чином, станом на 14 травня 2017 року податкова соціальна пільга дорівнювала 800 грн. (50% від прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а мінімальна сума крадіжки з якої настає кримінальна відповідальність на момент вчинення злочину, становила 160 гривень.
Виходячи з викладеного, суд неправильно дійшов висновку щодо звільнення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на підставі ч. 2 ст. 11 КК України, таке рішення суду не можна вважати законним, оскільки воно не відповідає нормам матеріального права.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, котра апеляційну скаргу прокурора підтримала та просила її задоволити, обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , котрі також не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Вина ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за який вони засуджені, доведена доказами зібраними в ході досудового розслідування і дослідженими в судовому засіданні та не оспорюється в апеляційній скарзі.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, то вони є слушними.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, 14 травня 2017 року близько 11 години ОСОБА_10 , діючи спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_9 , маючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконно збагатитися, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, скориставшись відсутністю власника та інших осіб поблизу себе, проникли на територію ЗАТ «Київський м`ясопереробний завод» звідки намагались таємно викрасти належні ЗАТ «Київський м`ясопереробний завод» металеві двері вартістю 310 грн.
Суд першої інстанції вислухавши показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вважав що їхня вина у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України доведена, кваліфікував дії кожного з них за вказаною статтею та звільнив останніх від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України на підставі ч. 2 ст. 11 КК України за малозначністю вчиненого, кримінальне провадження № 0002801 на цій підставі закрив.
Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, оскільки суд першої інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року у справі № 5-221кс 15, про перегляд судового рішення з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норми частини другої статті 11 КК України про малозначність діяння у подібних правовідносинах.
Чинне законодавство про кримінальну відповідальність злочином визнає передбачене КК суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 КК України не визнається злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
Отже, специфіка встановлення малозначності діяння полягає в обов`язковій сукупності трьох умов:
формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу злочину, передбаченого КК, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини КК характеризують певний склад злочину. Діяння, яке не містить хоча б однієї ознаки складу злочину, не може визнаватись малозначним. Якщо істотність матеріальної (майнової чи фізичної) шкоди визначена безпосередньо в кримінальному законі шляхом закріплення конкретного розміру шкоди, яка має бути завдана при вчиненні відповідного злочину, то недосягнення цього рівня шкоди свідчить про відсутність у діях особи кримінальної протиправності, що унеможливлює звернення до ч. 2 ст. 11 КК України;
малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного злочину. Це виражається в тому, що воно не заподіює взагалі шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;
малозначне діяння не повинно бути субєктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди. Якщо існує невідповідність між фактично вчиненим малозначним діянням і умислом, спрямованим на заподіяння істотної шкоди, має наставати кримінальна відповідальність за замах на той злочин, який особа бажала вчинити.
Поняття істотної шкоди у контексті частини другої статті 11 КК України носить оціночний характер, його зміст визначається оцінкою правозастосовними органами всіх конкретних обставин справи. Про оціночний характер шкоди можна говорити лише в тому випадку, коли законодавець у відповідних статтях (частинах статей) Особливої частини КК використовує загальні оціночні поняття: тяжкі наслідки, інші тяжкі наслідки (відносно визначені правові норми).
Якщо істотність шкоди знаходить своє чітке відображення у визначенні обєктивних ознак того чи іншого складу злочину, тобто характер шкоди є фіксованим і не може оцінюватись на розсуд правозастосувача (абсолютно визначені правові норми), застосування кримінально-правової норми про малозначність виключається.
На встановлення малозначності діяння жодні інші фактори, крім вказаних вище обовязкових умов, не впливають. Відповідно, посткримінальна поведінка порушника кримінально-правової заборони, характеристика його особи, ступінь реалізації злочинного умислу, інші обставини, що відповідно до закону є правовими підставами для помякшення покарання або звільнення від кримінальної відповідальності, значення в контексті встановлення наявності чи відсутності малозначності діяння за ч. 2 ст. 11 КК України не мають. Так, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, примирення винного з потерпілим, втрата особою суспільної небезпечності на час розслідування злочину не перетворюють злочин у малозначне діяння.
Значення ч. 2 ст. 11 КК України полягає в тому, що вона, підкреслюючи важливість такої матеріальної ознаки злочину, як його суттєва суспільна небезпечність, виключає злочин у випадках, коли вчинене діяння лише формально містить ознаки, передбачені в певній статті Особливої частини КК. Положення про малозначність діяння може розцінюватись як законодавчо закріплений засіб подолання колізії між формальною (кримінальна протиправність) і матеріальною (суспільна небезпека) ознаками злочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 185 КК України предметом крадіжки є чуже майно. Цей злочин належить до злочинів з матеріальним складом, обовязковою ознакою якого є суспільно небезпечні наслідки у виді шкоди майнового характеру. У пунктах 2-4 примітки до статті 185 КК України конкретизовані (формалізовані, визначені) такі наслідки, тобто законодавцем встановлено їх мінімальний і максимальний розмір у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян.
Крадіжку, за яку передбачена кримінальна відповідальність (стаття 185 КК), слід відрізняти від дрібного викрадення чужого майна, як адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), згідно з якою таємне викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Системне тлумачення статті 51 КУпАП і статті 185 КК України свідчить, що викрадення чужого майна, вартість якого на момент вчинення правопорушення перевищує 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, становить предмет злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК України. Таким чином, поняття такої кримінально караної поведінки не є оціночним, воно формалізовано в законі, тобто визначено законодавцем за допомогою вартісних критеріїв.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, вчинене ОСОБА_9 та ОСОБА_10 діяння формально містить усі ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України.
Оцінка суспільної небезпеки цього діяння не може визначатись за правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 11 КК України. Відповідне положення передбачає встановлення малозначності лише в тому разі, коли законодавець вирішення питання про межі заподіяної шкоди залишає на розсуд правозастосувача. Щодо крадіжки, то суспільно небезпечні наслідки цього складу злочину мають чітко визначену мінімальну межу шкоди, яка може бути завдана власнику майна - 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Отже, діяння, вчинене ОСОБА_9 та ОСОБА_10 характеризуючись усіма ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, становить притаманну злочинну суспільну небезпеку, адже було спроможним заподіяти істотну шкоду певній юридичній особі.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції залишатися в силі не може, а тому підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задоволити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2017 року, якою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України на підставі ч. 2 ст. 11 КК України за малозначністю вчиненого, кримінальне провадження № 0002801 на цій підставі закрито скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.
СУДДІ: