н/п 1-кс/640/9107/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2017 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі заявника ОСОБА_3 ,
представника заявника адвоката ОСОБА_4 ,
слідчого ОСОБА_5 ,
встановив:
В обґрунтування клопотання заявник посилається на те, що арешт вказаного майна накладено помилково, оскільки вилучені грошові кошти належать особисто заявнику, і зберігались у його робочому сейфі. Зазначає при цьому, що грошові кошти вилучені майже чотири місяця, а по даному кримінальному провадженню нікому не повідомлено про підозру.
Заявник ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали подане клопотання повністю, та надали суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у клопотанні.
Слідчий СУ ГУ НП в Харківській області ОСОБА_5 , будучи допитаним в судовому засіданні, проти скасування арешту заперечував, посилаючись на те, що на теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а тому накладений арешт є актуальним, по справі призначено ряд експертиз, висновки яких ще не отримані. Крім того вказав на наявність висновку, яким підтверджується факт спричинення матеріальної шкоди.
Слідчий суддя, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо він доведе, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Однією із загальних засад кримінального провадження, визначених п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України, є розумність строків. Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Згідно ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданій стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 КПК України.
Так, відповідно до ч.4 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
В судовому засіданні встановлено, що майно, на яке накладено арешт, а саме грошові кошти належать заявнику ОСОБА_3 , що підтверджується наданими заявником доказами, а саме довідкою про доходи, свідоцтвом про смерть ОСОБА_8 , випискою про баланс картки на ім`я ОСОБА_3 з ВТБ Банку.
Слідчий суддя не приймає до уваги доводи слідчого, оскільки на даний час слідчим не надано доказів щодо спричинення саме ОСОБА_3 матеріальних збитків. Крім того, санкція статті 191 ч.3 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування, не передбачає конфіскації майна, підозра ОСОБА_3 не повідомлена, доказів подання цивільного позову в рамках кримінального провадження стороною обвинувачення не надано.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 1 ст. 114 КПК України для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження.
Враховуючи наслідки арешту вказаного майна для власника майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, приймаючи до уваги той факт, що грошові кошти перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення майже 4 місяця, керуючись також загальними засадами кримінального провадження, визначеними у ст. 7 КПК України, положеннями ч. 4 ст. 173 КПК України, слідчий суддя вважає клопотання підлягає задоволенню.
Клопотання про фіксування процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду клопотання слідчому судді не надходило і за ініціативою суду не здійснюється, відповідно положень ст.107 КПК України.
Керуючись ст.ст. 107, 174, 372 КПК України, слідчий суддя, -
ухвалив:
Повернути грошові кошти - російські рублі на загальну суму 341 500 рублів та гривні України на загальну суму 22 200 гривень- ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя - ОСОБА_1