АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1362/17 Справа № 183/8039/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Питушка, Каларашського району, Республіки Молдови, громадянина України, одруженого, із середньою освітою, має на утриманні малолітню дитину 2015 року народження, військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 20 травня 2014 року вироком Малиновського районного суду м. Одеси за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000793 від 28 жовтня 2015 року, -

встановила:

ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 18 червня 2015 року на підставі Указу Президента України ОСОБА_7 призваний за мобілізацією до Збройних Сил України. 16 липня 2015 року наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , його зараховано до списків особового складу військової частини.

З 28 вересня 2015 року особовий склад військової частини польова пошта НОМЕР_1 тимчасово дислокувався в АДРЕСА_3 . На початку жовтня 2015 року у солдата ОСОБА_7 виник умисел, направлений на незаконне збагачення шляхом введення в оману представників волонтерських організацій. З цією метою 08 жовтня 2015 року солдат ОСОБА_7 , зателефонував представнику волонтерського руху громадянці ОСОБА_9 та повідомив їй неправдиві відомості про те, що він є командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 бригади) полковником ОСОБА_12 та те, що для потреб військової частини під час виконання обов`язків із захисту територіальної цілісності України, начебто необхідно наступне майно: 4 радіостанції, два планшети та оптичний бінокль. Того ж дня громадянка ОСОБА_9 , будучи введеною в оману солдатом ОСОБА_7 та впевненою, що вказане майно буде використовуватися для потреб військової частини, погодилася передати зазначене майно.

09 жовтня 2015 року солдат ОСОБА_7 у приміщенні відділення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » отримав вказане майно, яке привласнив та розпорядився ним на власний розсуд.

Також, 13 жовтня 2015 року, ОСОБА_7 , зателефонував ОСОБА_9 та повідомив, що для потреб військової частини потрібен інтернет-модем. Того ж дня громадянка ОСОБА_9 погодилася передати зазначене майно. 14 жовтня 2015 року ОСОБА_7 у приміщенні відділення «Нова Пошта» отримав вказане майно, привласнив його та розпорядився ним на власний розсуд.

16 жовтня 2015 року, ОСОБА_7 , повторно звернувся до громадянки ОСОБА_9 , та повідомив їй, що нібито для лікування військовослужбовців, поранених внаслідок вибуху танку, необхідні грошові кошти в сумі не менше 17 000 гривень, які необхідно надіслати на картковий рахунок в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

У подальшому, громадянка ОСОБА_9 , повідомила зазначену неправдиву інформацію представнику волонтерської організації громадянці ОСОБА_13 , яка 16, 17, 18 та 19 жовтня 2015 року на вказаний ОСОБА_7 картковий рахунок здійснила грошові перекази на загальну суму 17 154 гривні, які ОСОБА_7 отримав та розпорядився ними на власний розсуд.

24 жовтня 2015 року ОСОБА_7 , повторно звернувся до представника волонтерської організації громадянки ОСОБА_9 та повідомив, , що нібито для оплати послуг з транспортування поранених військовослужбовців військової частини необхідні кошти в сумі не менше 40 000 гривень, які необхідно надіслати на картковий рахунок в AT «Ощадбанк».

24 жовтня 2015 року громадянка ОСОБА_9 , повідомила зазначену неправдиву інформацію представнику волонтерської організації громадянину ОСОБА_10 , який того ж дня надіслав ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 4000 гривень, яка в свою чергу здійснила переказ грошових коштів в сумі 3 939 гривень на вказаний ОСОБА_7 картковий рахунок. 24 жовтня 2015 року ОСОБА_10 здійснив на вказаний рахунок переказ грошових коштів в сумі 36 250 гривень, які ОСОБА_7 отримав та розпорядився на власний розсуд грошовими коштами на загальну суму 40 189 гривень.

Таким чином, у період з 9 по 24 жовтня 2015 року, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, шляхом обману заволодів:

1) матеріальними цінностями громадянки ОСОБА_9 , на загальну суму 9 426 гривень 50 копійок;

2) грошовими коштами громадянки ОСОБА_13 в сумі 17 154,00 гривень;

3) грошовими коштами громадянина ОСОБА_14 в сумі 40 189 гривень,

якими розпорядився на власний розсуд.

Дії ОСОБА_7 за вказаними епізодами кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України як шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене повторно.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України шляхом часткового складання покарання, призначеного вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2014 року, з призначеним покаранням за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 у покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання з 31 січня 2017 року.

Зараховано в строк призначеного покарання час попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 31 січня 2017 року по 15 березня 2017 року із розрахунку, передбаченого ч.ч.1, 5 ст. 72 КК України, а саме 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний тримання під вартою.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судової товарознавчої експертизи в сумі 245 гривень 52 копійки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 10 000 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 12 857 гривень 00 копійок. В іншій частині позову відмовити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 40 189 гривень та моральну шкоду в сумі 20 000 гривень, а всього 60 189 гривень 00 копійок.

Обвинувачений не згоден з вироком. Просить його змінити та призначити більш м`яке покарання, оскільки вину визнав, примирився з потерпілими, та має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

В доповненнях до апеляційної скарги просить призначити йому покарання з застосуванням вимог ст. 75 КК України.

Вказує, що суд призначив йому занадто суворе покарання та в недостатній мірі врахував обставини, що пом`якшують його вину, а саме те, що він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно передав слідчому майно та грошові кошти потерпілих, перебуває в громадянському шлюбі з ОСОБА_15 , яка перебуває на його утриманні, оскільки не працює через народження першої, а потім і другої дитини 2015 та 2016 року народження, за місцем мешкання скарг на нього не надходило, являється учасником бойових дій.

Захисник також просить вирок змінити та пом`якшити покарання, призначене обвинуваченому, застосувавши вимоги ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість.

Зазначає, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, розкаявся у скоєному; вчинив злочин, якій відноситься до категорії середньої тяжкості; в ході судового розгляду був готовий відшкодувати потерпілим вилучене у нього майно та грошові кошти; являється учасником бойових дій; характеризується з позитивної сторони; має двох малолітніх дітей ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Однак суд належним чином не мотивував своє рішення про необхідність призначення обвинуваченому саме покарання у види позбавлення волі.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 просять вирок змінити в резолютивній частині, та викласти її в наступній редакції:

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити повністю.

Грошові кошти в сумі 36 000,00 гривень на картковому рахунку № НОМЕР_3 в АТ «ОЩАДБАНК», який належить ОСОБА_18 , та на який накладено арешт ухвалою суду від 13 липня 2016 року, після набрання вироком законної сили, - повернути потерпілому ОСОБА_10 .

Грошові кошти в сумі 3 939,00 гривень, передані на зберігання до фінансової частини ІНФОРМАЦІЯ_5 , після набрання вироком законної сили, повернути потерпілому ОСОБА_10 .

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 40 189 гривень та моральну шкоду в сумі 20 000 гривень, а всього 60 189 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 судові витрати на транспортні послуги в сумі 530,00 гривень та нотаріальні витрати за посвідчення довіреності на представництво інтересів в судових органах в сумі 300, 00 гривень.

Вилучити з резолютивної частини вироку абзац наступного змісту: грошові кошти в сумі 4 297 гривень 00 копійок, передані на зберігання до фінансової частини ІНФОРМАЦІЯ_5 , після набрання вироком законної сили, - повернути потерпілій ОСОБА_13 .

В обґрунтування своїх доводів посилаються на те, що згідно наданих потерпілим ОСОБА_10 доказів, матеріалів кримінального провадження, мотивувальної частини вироку, судом встановлено, що потерпілим ОСОБА_10 перераховано два платежі, один з яких у сумі 3 900, 00 гривень, у томі числі комісію банку у сумі 39, 00 гривень, та 36 000 гривень, крім того, комісію банку у сумі 250, 00 гривень на картковий рахунок, який належить ОСОБА_7 , всього на загальну суму 40 189,00 гривень.

Судом встановлено, що обвинувачений зі свого карткового рахунку перерахував 36 000 грн. на рахунок на картковий рахунок, який належить ОСОБА_18 .

З огляду на вищевказане та доведені факти належності потерпілому ОСОБА_10 36 000 грн., перерахованих обвинуваченим на картковий рахунок ОСОБА_18 , за клопотанням потерпілого, ухвалою суду від 13 липня 2016 року було накладено арешт на картковий рахунок, який належить обвинуваченому та грошові кошти на картковому рахунку, який належить ОСОБА_18 .

Враховуючи, що кошти, які належать потерпілому ОСОБА_10 в сумі 36 000,00 гривень перебувають під арештом, згідно ухвали суду від 13 липня 2016 року, на картковому рахунку третьої особи ОСОБА_18 , та відповідно до відповідей АТ «ОЩАДБАНК» на запит потерпілого, що банк зможе повернути зазначену суму коштів тільки на підставі відповідної ухвали суду, якої суд не постановив, та не зазначив про вказані обставини в резолютивній частині вироку.

Також вказує, що в резолютивній частині вироку судом не визначено долю переданих обвинуваченим ОСОБА_7 на відповідальне зберігання до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону картки в АТ «ОЩАДБАНК», на яку було перераховано потерпілим ОСОБА_10 першу частину суми в розмірі 3 900 гривень, в тому числі комісію банку у сумі 39,00 гривень, та згідно матеріалів кримінального провадження на ній на даний час перебувають грошові кошти в сумі 3 750,00 гривень.

Зазначає, що згідно вироку суду, постановлено повернути грошові кошти в сумі 4 297, 00 гривень, передані на зберігання до фінансової частини ІНФОРМАЦІЯ_5 , потерпілій ОСОБА_13 . Однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений всі грошові кошти, отримані до 24 жовтня 2017 року витратив.

Звертає увагу суду, що в матеріалах провадження містяться клопотання потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 про відшкодування судових витрат, однак, суд не зазначив відповідне рішення щодо понесених потерпілими дорожньо-транспортних витрат та витрат на нотаріальні послуги з посвідчення довіреності, що в свою чергу слугує додатковими матеріальними втратами потерпілих.

Потерпіла ОСОБА_11 подала до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , в який просить вказану скаргу залишити без задоволення.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому, не намагався повернути потерпілим грошові кошти, незважаючи на те, що він не був позбавлений волі.

Вказує, що обвинувачений вчиняв злочини за ознаками шахрайства неодноразово, незважаючи на умовний термін покарання за попереднім вироком, на шлях виправлення на став і в подальшому скоїв значну кількість злочинів, спричинив значні матеріальні втрати потерпілим та втрати останніми ділової репутації, значного часу.

Зазначає, що до обвинуваченого ОСОБА_7 не може бути застосовано положення ст. 75 КК України, оскільки намагався уникнути відповідальності, переховувався від суду, в зв`язку з чим був оголошений у розшук. Крім того, обвинувачений не працює, не займається суспільно-корисною працею, заходів для відшкодування завданої матеріальної шкоди не вжив, не перебуває у шлюбі, не піклується дітьми, а лише використовує їх існування для пом`якшення покарання.

Також зазначає, що наявність у обвинуваченого посвідчення учасника бойових дій не включає пільги у вигляді усунення особи за вчинення злочину від відповідальності, або пом`якшення такої відповідальності, не свідчить, що особа приймала участь у бойових діях та перебувала на першій лінії розмежування, тому не може слугувати предметом, що впливає на міру відповідальності.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали свої апеляційній скарги, просили їх задовольнити та застосувати до обвинуваченого підстави п. «д» ст. 1 та ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування призначеного покарання. Проти задоволення апеляційної скарги потерпілих не заперечували.

Прокурор вважав вирок законним та обґрунтованим, просив залишити подані апеляційні скарги сторони захисту та потерпілих без задоволення; клопотання захисника про застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» залишив на розсуд суду.

Потерпіла ОСОБА_9 підтримала апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , просила їх задовольнити, щодо задоволення апеляційних скарги обвинуваченого та його захисника, а також задоволення клопотання столони захисту про застосування до ОСОБА_7 Закону України «Про амністію у 2016 році» - заперечувала.

В судових дебатах сторони кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами поданих апеляцій, колегія суддів прийшла до наступного.

Колегія суддів у відповідності до ч. 1 ст. 404 КК України переглядає судове рішення щодо ОСОБА_7 в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст.190 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення шахрайства, на шлях виправлення не став і знову вчинив корисливий злочин середньої тяжкості в період іспитового строку за попереднім вироком суду, за місцем проходження військової служби обвинувачений характеризується негативно, офіційно не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2015 року народження, приймав участь в проведенні антитерористичної операції на території Донецької області та є учасником бойових дій. Також судом було прийнято до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого з`явлення із зізнанням та активне сприяння у розкритті злочину; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім того, судом обґрунтовано не було взято до уваги визнання такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, оскільки, не дивлячись на визнання обвинуваченим своєї вини, він намагався ухилитися від суду, за що був оголошений в розшук, отже розкаяння обвинуваченого у вченому злочині носить формальний характер та свідчить про намагання уникнути покарання за вчинений злочин.

Врахувавши вищезазначене, а також те, що обвинувачений з метою власного збагачення використовував патріотичні почуття представників волонтерського руху в Україні щодо допомоги Збройним Силам України в період проведення антитерористичної операції на території Донецької області, суд прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість призначення обвинуваченому більш м`якого виду покарання, зазначеного в ч. 2 ст. 190 КК України, що покарання не повинно бути призначене як в його мінімальному, так і в максимальному розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_7 покарання, та вважає доводи апеляційних скарг сторони захисту в цій частині необґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілих, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з вироку, судом було задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в повному обсязі.

Питання щодо повернення потерпілому грошових коштів в сумі 36 000 грн., які знаходяться на картковому рахунку, що належить ОСОБА_18 , а також грошових коштів в сумі 3 939 грн., переданих на зберігання до фінансової частини ІНФОРМАЦІЯ_5 , буде вирішено відповідними органами після набрання вироку законної сили під час виконання судового рішення, згідно розділу VIII Кримінального процесуального кодексу України.

Щодо стосується доводів апеляційної скарги потерплих про ухвалення апеляційною інстанцією рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 судових витрат на транспортні послуги та нотаріальні витрати за посвідчення довіреності на представництво інтересів в судових органах, колегія суддів вказує, що згідно п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 21 грудня 1990 року зі змінами та доповненнями, у разі, коли питання про судові витрати, а також про відшкодування витрат по оплаті допомоги адвоката не було вирішено рішенням, суд, який його постановив, вправі відповідно до п. 4 ст. 214 ЦПК за заявою сторони або з власної ініціативи постановити з цього питання додаткове рішення. Питання про відшкодування зазнаних витрат може бути також вирішено судом касаційної або наглядової інстанції стосовно до п. 4 ст. 311 і п. 5 ст. 337 ЦПК.

На підставі вище викладеного, колегія суддів на знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілих та зміни вироку щодо ОСОБА_7 .

Вирішуючи питання про задоволення клопотання сторони захисту про застосування до обвинуваченого підстав п. «в» ст. 1 та ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів апеляційної інстанції приходить до наступного.

Так, відповідно до ч. ч.1, 2 ст.1 Закону України "Про застосування амінстії в Україні", амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до вимог Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

07 вересня 2017 року набрав чинності Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року №1810-VIII. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання ним чинності включно (ст. 13 вказаного Закону).

Так, відповідно до п."в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Згідно ст. 2 вказаного Закону, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 цього Закону).

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 амністії, передбачених ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році", судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась, проти застосування нього вказаного Закону обвинувачений не заперечує.

Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році», у разі, якщо до особи може бути застосовано декілька підстав, передбачених цим Законом, застосовується підстава, яка найбільшим чином поліпшує становище особи.

Приймаючи до уваги, що стороною захисту не було надано доказів на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_7 не позбавлений батьківських прав, колегія суддів вважає, що на обвинуваченого поширюється дія ст. 2 Закону України "Про амністію у 2016 році", як на особу, що має статус учасника бойових дій, а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, згідно змін, внесених Законом України від 18 травня 2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 15 березня 2017 року по 20 червня 2017 року, включно.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 року».

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти в залі суду негайно.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4