Ухвала
іменем україни

31 жовтня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
засудженоїОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на постанову Овідіопольського районного Одеської області від 04 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:

Постановою суду першої інстанції, залишеною без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, раніше не судиму,

звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році», а провадження у справі закрито.
Згідно з постановою суду ОСОБА_4 вчинила інкриміноване їй протиправне діяння за таких обставин.
09 травня 2004 року близько 13 год. ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «SKODA Fabia 1.4», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухалась у крайньому правому ряду автодороги «Одеса Іллічівськ» у напрямку м. Іллічівська і наближалася до нерегульованого перехрестя вказаної автодороги з дорогою у напрямку с. Мизикевича Овідіопольського району. В цей час позаду керованого нею автомобіля рухався автомобіль марки ВАЗ-2108 під керуванням ОСОБА_8 . Перед вказаним перехрестям ОСОБА_4 , всупереч вимогам пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б», 10.1, 10.3, 10.4 та п. п. 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху, проявила неуважність до дорожньої обстановки, для здійснення повороту ліворуч завчасно не перестроїлась у крайній лівий ряд у напрямку свого руху, не надала дороги автомобілю ВАЗ-2108, не переконалась у безпечності свого маневру і почала перестроюватися з крайньої правої у крайню ліву смугу руху з метою перетину горизонтальної дорожньої розмітки у виді вузької суцільної лінії, що розділяє транспортні потоки протилежних напрямків. У результаті створеної ОСОБА_4 аварійної ситуації сталося зіткнення керованого нею автомобіля з автомобілем ВАЗ-2108 під керуванням ОСОБА_8 .
Внаслідок ДТП пасажир автомобіля ВАЗ-2108 ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події, а іншій пасажирці цього ж автомобіля ОСОБА_10 було завдано тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_11 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд. В обґрунтування своїх вимог посилається на незаконність рішення суду про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, вважаючи, що закон про амністію відносно неї міг бути застосований лише у порядку, передбаченому Законом України «Про застосування амністії в Україні» у редакції Закону від 02 червня 2011 року № 3465-VI», тобто з постановленням обвинувального вироку та звільненням лише від покарання. Як на підставу для скасування постанови суду автор скарги вказує на невирішення судом питань про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, неприйняття рішення щодо цивільних позовів, а також про судові витрати і речові докази. Допущені в оскаржуваній постанові порушення, на переконання представника потерпілої, позбавляють останню можливості в подальшому захистити свої права в порядку цивільного судочинства. Крім цього, як на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону автор скарги вказує на здійснення судового розгляду за відсутності потерпілої ОСОБА_10 та власника автомобіля ВАЗ-2108 ОСОБА_12 .
Заслухавши доповідь судді, думку особи, яку звільнено від кримінальної відповідальності, і прокурора, які вважали за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Рішення суду про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності ґрунтується на вимогах закону України «Про амністію у 2011 році».
Пунктом «в» статті 1 вказаного Закону передбачено звільнення від покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, зокрема, осіб, засуджених, за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, котрі не позбавлені батьківських прав і на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, або дітей-інвалідів незалежно від їх віку.
Інкримінований ОСОБА_4 злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, вчинений через необережність і відповідно до ст. 12 вказаного Кодексу є тяжким.
Як видно з матеріалів справи, на день набрання чинності вищевказаним Законом станом на 28 липня 2011 року ОСОБА_4 мала двох неповнолітніх дітей, 1995 та 2007 років народження. Визначених у ст. 7 Закону «Про амністію у 2011 році», ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» заборон для застосування амністії у справі не встановлено.
За таких обставин суд дійшов правильних висновків, що ОСОБА_4 є суб`єктом застосування зазначеного акту амністії.
Не можуть вважатися обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що з огляду на приписи Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо ОСОБА_4 могло бути застосовано звільнення лише від покарання, а не від кримінальної відповідальності.
Як передбачено ст. 6 Закону України «Про амністію у 2011 році», особи, котрі підпадають під дію статті 1 цього Закону, кримінальні справи стосовно яких перебувають у провадженні органів дізнання, досудового слідства чи не розглянуті судами, а так само розглянуті судами, але вироки щодо цих осіб не набрали законної сили, підлягають звільненню саме від кримінальної відповідальності.
Відповідно до статті 12 вищевказаного Закону його дія поширюється на осіб, котрі вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно. Зазначене узгоджувалося з положеннями ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» в редакції від 01 жовтня 1996 року № 392/96 ВР.
З 01 січня 2012 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» та інших законодавчих актів України» від 02 червня 2011 року № 3465-VI, відповідно до якого Закону України «Про застосування амністії в Україні» викладено в новій редакції.
Згідно з новою редакцією вказаного нормативно-правового акту амністія полягає у повному або частковому звільненні від відбування покарання певної категорії осіб, які визнані винними у вчиненні злочинів, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки не набрали законної сили.
Таким чином, норми Закону України «Про застосування амністії в Україні» у редакції закону від 02 червня 2011 року № 3465-VI погіршують юридичне становище суб`єктів застосування амністії, оскільки передбачають реалізацію кримінальної відповідальності з постановленням обвинувального вироку, хоча й без застосування заходу примусу.
У силу положень ч. 2 ст. 5 КК України відповідні правові норми не мають зворотної дії в часі, тобто поширюються лише на осіб, які вчинили злочин у період їх дії.
Відносно осіб, які скоїли злочини до дня набрання чинності Законом України «Про амністію у 2011 році» включно, підлягають застосуванню норми цього закону, які є для них більш сприятливими. При цьому Законом від 02 червня 2011 року № 3465-VI не вносилися зміни до Закону України «Про амністію у 2011 році», у тому числі в частині звільнення суб`єктів амністії від кримінальної відповідальності. Вищевказані правові норми не втратили чинності, й будь-яких застережень щодо незастосування їх у зв`язку із внесенням змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» законодавство не містить.
Системний аналіз нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що змінена законом від 02 червня 2011 року № 3465-VI процедура стосується застосування амністії на підставі законів, прийнятих уже після набрання чинності відповідними змінами, тобто починаючи з 2012 року.
Посилання представника потерпілої на обґрунтування своїх касаційних вимог на чинні на час винесення оскаржуваної постанови норми кримінально-процесуального закону, що передбачали звільнення на підставі акту амністії від покарання, є безпідставними. Положення процесуального закону регламентують механізм втілення матеріально-правових норм і не можуть застосовуватись усупереч змісту останніх.
Норми закону про амністію, які визначають спеціальні підстави звільнення від кримінальної відповідальності, за своєю юридичною природою є кримінально-правовими, і питання про їх чинність у часі вирішується відповідно до ст. 5 КК України. Правила цієї статті є формою реалізації ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду щодо звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підстав Закону України «Про амністію у 2011 році» за злочин, вчинений до набрання чинності цим законом.
Наведені у касаційній скарзі посилання як на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону на невирішення судом питань про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, позовних вимог про відшкодування шкоди і долі речових доказів не можуть вважатися обґрунтованими. Відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року вказані питання вирішуються при постановленні вироку.
Водночас суд, приймаючи оскаржуване рішення, пересвідчився, що діяння, поставлене ОСОБА_4 за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину, а сама обвинувачена не заперечує проти звільнення її від кримінальної відповідальності на вказаній підставі.
Оскільки така підстава припинення кримінального переслідування є нереабілітуючою, амністія згідно зі ст. 14 Закону України «Про амністію у 2011 році» не звільняє винну особу від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану протиправним діянням, а потерпілих не позбавляє права заявити вимоги про таке відшкодування у порядку цивільного судочинства.
Посилання представника потерпілої як на підстави для скасування судових рішень на розгляд судом справи без участі потерпілої ОСОБА_10 і власника автомобіля ВАЗ-2108 ОСОБА_13 не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.
Як видно з одержаних судом документів, потерпіла ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 3, а. с. 31-33). Що стосується ОСОБА_13 , то останній не має у справі юридичного статусу потерпілого, не пред`являв цивільного позову, а отже не належить до кола учасників судового розгляду й не наділений процесуальною правосуб`єктністю.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за апеляцією представника потерпілого й залишивши постанову місцевого суду без зміни, належним чином перевірив доводи апелянта, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, й зазначив у своїй ухвалі мотиви визнання їх необґрунтованими, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
Виходячи з викладеного, керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,суд

у х в а л и в:

Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року щодо ОСОБА_4 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах потерпілої ОСОБА_6 без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3