Провадження №1-кп/331/330/2017
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2017 року Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Запоріжжі кримінальне провадження № 1-кп/331/330/2017 з клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру у відношенні
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився м.Запоріжжя, українця, громадянина України, який має середню освіту, не одруженому, який на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працює, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засуджувався,

у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України
за участю:
прокурора ОСОБА_4
потерпілого ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
законного представника ОСОБА_7
особи, стосовно якої передбачається застосування
примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3
ВСТАНОВИВ:
Згідно клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3 вчинив суспільне небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст. 190 КК України за наступних обставин: 15.03.2017 року приблизно о 14.20 годин ОСОБА_3 , маючи умисел на шахрайство, діючи з корисливих мотивів з метою особистого збагачення, знаходячись біля будинку № 81 по вул. Гоголя м. Запоріжжя, шляхом обману під приводом оренди велосипеду, заволодів велосипедом жовтого кольору з надписом «TREK» вартість якого згідно експертного висновку № ОИ-226 від 23.03.2017 року склада 3100 грн у ОСОБА_5 та не повернув його у зазначений час, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на вказану суму. Після чого у той же день ОСОБА_3 направився за адресою: м. Запоріжжя, вул. Запорізька, 3, де продав велосипед жовтого кольору з надписом «ТREK» Милосердову за 400 грн.
Дії ОСОБА_3 кваліфіковані органом досудового розслідування як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) за ч.1 ст.190 КК України.
В судовому засіданні особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3 свою провину у вчиненні інкримінованого йому правопорушенні визнав частково та пояснив, що у мережі Інтернет він знайшов оголошення з приводу прокату велосипедів на сайті ОЛХ та зателефонував за вказаним там номером телефону з метою отримати велосипед, щоб покататися. Під`їхавши до спортивного клубу «Динамо» він дочекався ОСОБА_5 , який викатив велосипед та передав йому. Він сплатив 70 грн. та залишив у заставу посвідчення водія та домовився, що велосипед він поверне до 20.00 годин. Коли він катався по місту, то зустрів свого знайомого ОСОБА_8 , який запропонував купити у нього велосипед. Обміркувавши його пропозицію, він погодився та продав велосипед за 250 грн. Увечері, коли потерпілий став йому телефонувати, він не брав слухавку, оскільки злякався, що його дії викриють.
Законний представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 суду пояснив, що останні три роки його син став проявляти ознаки психічної хвороби, яка розвинулась через нервовий зрив. Син мешкає за вказаною адресою самостійно, але усі документи сина зберігаються у нього у сейфі, оскільки син декілька разів намагався отримати кредит у банку, не розуміючи свої дії. Посвідчення водія, яке він отримав у 2006 році, зберігалось у сина, так як він не міг передбачити, що той може його якимось-чином використати. Посвідчення водія нового зразку він не отримував. З приводу обставин заволодіння велосипедом йому нічого не відомо.
Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що він має у власності велосипед, який періодично надає в оренду людям, які бажають покататися. З цією метою він розмістив оголошення в Інтернеті, де зазначив свій номер телефону та умови оренди. 15.03.2017 року йому зателефонував ОСОБА_3 та висловив бажання взяти велосипед. Зустрівшись біля СК «Динамо», він передав ОСОБА_3 велосипед, а той сплатив йому 70 грн. та передав у заставу посвідчення водія та домовились, що велосипед він поверне о 20 годині. Спілкування відбулось не більше п`яти хвилин, нічого дивного у поведінці ОСОБА_3 він не побачив. Увечері, коли ОСОБА_3 не повернув велосипед, він йому зателефонував та дізнався, що той катається та просить відтермінувати повернення велосипеду до завтра, на що він погодився. Наступного дня після тривалих телефонних переговорів із родичами ОСОБА_3 , він так і не знайшов свій велосипед та пішов до працівників поліції із заявою про його зникнення. Після чого працівники поліції повернули йому велосипед, тому на сьогодні матеріальних претензій до ОСОБА_3 не має.
Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_3 є його знайомим. 15.03.2017 року він побачив, що ОСОБА_3 їде на велосипеді неподалік його будинку, та зупинив його поговорити. Під час розмови він запитав, чи не продається велосипед, той відповів, що продається. Тоді він одразу вирішив його купити та передав ОСОБА_3 гроші, а велосипед відвіз до себе до дому, де і зберігав до приїзду працівників поліції. Також додав, що раніше бачив, що ОСОБА_3 їздить на велосипеді, а він давно хотів придбати другий, щоб кататися разом із родиною. Під час продажу він не питав у ОСОБА_3 , звідки у нього велосипед, ніяких документів на велосипед у ОСОБА_3 не було.
На підтвердження провини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння, стороною обвинувачення було надано:
-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від потерпілого ОСОБА_5 , де останній просить притягнути до відповідальності невідому особу,яка шахрайським шляхом заволоділа його майном;
-протокол огляду місця події від 20.03.2017 року коридору загального користування між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , де було виявлено та вилучено велосипед «TREK»;
-відеозапис з камер спостереження, на якому зафіксовано момент, коли ОСОБА_3 15.03.2017 року о 14.33 годин стоїть біля воріт будинку № 81 по вул. Гоголя у м. Запоріжжя. До нього виходить ОСОБА_5 із велосипедом та передає останньому. Той надає щось потерпілому, спілкується 1-2 хвилини, сідає на велосипед та їде.
-висновком судово-психіатричного експерта № 193 від 29.03.2017 року, згідно якого ОСОБА_3 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді параноїчної шизофренії, епізодичний тип перебігу з наростаючим ефектом, стан нестійкої ремісії. Ступінь наявних порушень така, що він не міг та у теперішній час не може віддавати собі звіт у своїх діях і керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторного примусового психіатричного лікування.
Суд, вислухавши пояснення особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, потерпілого, свідка, дослідивши інші докази обвинувачення та захисту, вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_3 наявний склад інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України з наступних підстав.
Виходячи із системного аналізу статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ст. 62 Конституції України та ч.3 ст. 373 КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може піддаватися кримінальному покаранню , доки не буде визнаний винним в законному порядку, обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах або припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях та ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Як випливає із ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Згідно ст.. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;

2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;

3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;

4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання;

5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Аналізуючи надані суду докази на підтвердження наявності у діях ОСОБА_3 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, суд виходить з наступного.

Так, зі змісту диспозиції ст. 190 КК України слідує, що кримінально караними в залежності від обстановки чи спричинених наслідків є дії, що полягають у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, тобто шахрайство. При цьому як корисливий злочин проти власності шахрайство вчиняється з прямим умислом, тобто при усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння, передбаченні його суспільно небезпечних наслідків і бажанні їх настання. В той же час отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа, ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання. Відсутність хоча б одного зі складових елементів шахрайства, у тому числі суб`єктивної сторони, означає, що дії осіб, поведінка яких оцінюється, можуть знаходитись в іншій юридичній площині, ніж кримінальна.

Крім того, ознакою складу шахрайства є спосіб вчинення злочину, тобто спосіб, за допомогою якого майно переходить із законного фактичного володіння однієї особи до фактичного незаконного володіння іншої особи, яка не має права на відповідний об`єкт. При шахрайстві волевиявлення потерпілого фальсифікується, потерпілий в цьому випадку діє під впливом обману, який є інструментом впливу на волю і свідомість потерпілого. Шахрайство є таким впливом на поведінку особи, яка відає майном, який вводить цю особу в оману щодо уявлень про факти дійсності і обумовлює зовні добровільну передачу майна винному. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільність передачі майна чи права на нього, тобто між діями або бездіяльністю винного і помилкою потерпілого, що визначив передачу майна, має бути причинний зв`язок. Обманом визначається свідомий вплив на психіку іншої особи, що полягає у наданні завідомо неправдивої інформації, підтриманні наявної в особи помилки, неповідомленні інформації з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього.

Як пояснив у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 , на протязі 2017 року він займався здачею у прокат (оренду) власного велосипеда, про що було розміщено оголошення у мережі Інтернет. 15.03.2017 року він уклав із ОСОБА_3 усну угоду про прокат велосипеду, отримав від останнього плату у розмірі 70 грн. та домовився про строк повернення орендованого майна 20.00 годин 15.03.2017 року. Спілкування із ОСОБА_3 було звичайне, ніякої неправдивої інформації йому ОСОБА_3 не повідомляв, його не обманював, розмова мала нетривалий час та стосувалась лише умов отримання та повернення майна.

Зазначені обставини в частині нетривалого спілкування підтверджуються також і відеозаписом подій, продемонстрованим у судовому засіданні, згідно якого вбачається, що ОСОБА_3 після отримання велосипеда сідає на нього та їде.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 на законних підставах (усний договір прокату або оренди) отримав майно.

Як передбачено п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику про злочини проти власності» отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що після того, як він помітив ОСОБА_3 на велосипеді, вирішив його зупинити, щоб поспілкуватись. Під час бесіди він за власною ініціативою задав питання: «Чи не продається велосипед?», після чого отримав позитивну відповідь та вирішив його одразу на місці придбати. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що намір продати велосипед, який йому не належить, виник у ОСОБА_3 лише після того, як його запропонував придбати свідок ОСОБА_8 . Яких-небудь відомостей про те, що ОСОБА_3 заздалегідь перед отримання велосипеду у потерпілого, або навіть у момент отримання мав намір ним заволодіти та розпорядитися на власний розсуд, або не повертати ОСОБА_9 під час судового засіданні не встановлено.

Ці обставини підтверджуються також поясненнями свідка ОСОБА_8 про те, що зустріч із ОСОБА_3 була випадкова, що свідчить про те, що ОСОБА_3 не вживав ніяких активних дій, спрямованих на реалізацію отриманого ним майна та отримання доходу для власного збагачення.

Припущення сторони обвинувачення, що ОСОБА_3 надав у заставу недійсне посвідчення водія, що свідчить про злочинний характер його первісних намірів, суд оцінює критично, оскільки законний представник ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив, що його син отримував лише одне посвідчення водія у 2006 році та ніколи його не міняв, оскільки фактично не керував транспортним засобом.

Дійсно у судовому засіданні було встановлено, що після продажу велосипеда ОСОБА_3 намагався приховати від потерпілого факт його зникнення та неможливість повернення, не відповідав на телефонні дзвінки, повідомляв неправдиву інформацію, однак таку поведінку суд розцінює як бажання уникнути відповідальності через неможливість фактичного виконання взятих на себе цивільно-правових обов`язків, а саме: повернення орендованого майна. При цьому, така неможливість була певною мірою спровокована діями свідка ОСОБА_8 , який спонукав ОСОБА_3 до відчуження неналежного йому велосипеда, оскільки останній на той момент не міг належним чином розуміти наслідки своїх дій через психічне захворювання, що підтверджується висновком експерта № № 193 від 29.03.2017 року.
У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні у справі «Коробов проти України», зазначено, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Аналізуючи усі досліджені судом докази із застосуванням критерію доведеності «поза розумним сумнівом», суд приходить до висновку про те, що в даному випадку не мало місце суспільне небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст. 190 КК України, а у діях ОСОБА_3 вбачається невиконання цивільно-правової угоди з приводу повернення орендованого майна у встановлений усною домовленість строк, оскільки надані суду докази не доводять наявність у ОСОБА_3 попереднього наміру (тобто до укладання договору) заволодіти майном шляхом обману.

Частина третя ст.. 513 КПК України передбачає, що встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Таким чином, враховуючи викладене та той факт, що в даному випадку у діях ОСОБА_3 не мало місце суспільне небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст. 190 КК України, суд вважає необхідним відмовити у застосуванні примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_3 та закрити провадження по справі.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст..100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.100, 503-516 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
Відмовити у застосуванні примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_3 за вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та закрити провадження по справі через недоведеність, що суспільно небезпечне діяння було вчинено.

Речові докази:
-велосипед «TREK» - повернути за належністю потерпілому ОСОБА_5
-оригінал посвідчення водія на ім.»я ОСОБА_3 повернути законному представнику ОСОБА_7
- ДВД-диск зберігати у матеріалах провадження суду
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом 30 діб з моменту її проголошення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1