Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 квітня 2017 року в кримінальному провадженні № 0001560 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Шполи, Черкаської області, жительниці АДРЕСА_1 , такої, яка не має судимості в силу ст. 89 КК

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,
у с т а н о в и в:
За змістом касаційної скарги ОСОБА_4 порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої через суворість. Просить пом`якшити захід примусу, застосувавши положення статей 69, 75 КК. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не врахували особи винної та залишили поза увагою пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття, визнання вини, вчинення злочину у стані вагітності).
З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що за вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 30 вересня 2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішено питання щодо долі речових доказів.
Апеляційний суд ухвалою від 04 квітня 2017 року вирок місцевого суду змінено в частині зарахування засудженій строку попереднього ув`язнення у строк покарання..
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК за наступних обставин.
23 серпня 2015 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , умисно нанесла малолітній ОСОБА_5 не менше дев`яти цілеспрямованих ударів кулаком правої руки у її життєво важливі органи. Нанесення вказаних ударів супроводжувалось неодноразовим падінням від отриманих ударів малолітньої на підлогу, при цьому ОСОБА_4 , не припиняючи свої злочинні дії, умисно нанесла багато чисельні удари руками та ногами по тулубу та кінцівках малолітньої ОСОБА_5 . Від заподіяних їй комбінованих тілесних ушкоджень, які по відношенню до живих осіб відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, малолітня ОСОБА_5 померла близько 20 години 23 серпня 2015 року.
Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши додані до неї судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за який її засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів засудженої про порушення щодо неї загальних засад призначення покарання, то суд касаційної інстанції вважає їх безпідставними.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.
Відповідно до вказаних засадособі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК мети покарання виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
Норми ст. 65 КК наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності у виді заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує прийняття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Виконання такої функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої також можуть бути застосовані положення ст. 75 КК. За змістом вказаної правової норми рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі прийняти у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. В будь-якому разі застосування даного кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду, яке реалізується у кожному конкретному випадку з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК за вчинений злочин, визначається ст. 69 вказаного Кодексу.
У цьому провадженні, як видно із судових рішень, вирішення судами питання про призначення покарання ґрунтується на наведених вимогах.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував тяжкість вчиненого злочину, а також дані про особу винної, зокрема те, вона у силу ст. 89 КК не має судимості, проте раніше вчиняла навмисний злочин проти життя та здоров`я малолітньої особи, за що була засуджена до п`яти років позбавлення волі та звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, має малолітню дитину.

Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , судом було визнано вчинення злочину жінкою у стані вагітності, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та. Обставиною, що обтяжує покарання є вчинення злочину щодо малолітньої.
Зважаючи на такі обставини та виходячи з індивідуального ступеня тяжкості вчиненого засудженою діяння, який зумовлений його конкретними об`єктивними та суб`єктивними ознаками, а також наслідків, даних про особу винної та всіх інших обставин, що мають правове значення при виборі заходу примусу, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання в межах санкції кримінального закону, за який її засуджено, проте у розмірі наближеному до мінімального.
З такими висновками суду погоджується й касаційний суд і вважає доводи скаржника про наявність достатніх підстав для застосування статей 69, 75 КК неприйнятними, оскільки наведені у скарзі обставини були враховані при обранні виду та розміру покарання, і з огляду на встановлені у справі факти їх не можна визнати достатніми підставами для призначення ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, та для звільнення винної від відбування покарання з випробуванням. Це рішення у вироку мотивоване, не сприймається явно несправедливим унаслідок суворості за його розміром. Посилання у скарзі на протилежне, на залишення поза увагою пом`якшуючих обставин, а отже, і на надмірну суворість призначеного покарання є неспроможними.
Аналогічні за змістом доводи щодо пом`якшення призначеного покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх неспроможними, навівши належні й достатні мотиви спростування. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, у касаційній скарзі засуджена не навела переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 квітня 2017 року щодо неї відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3