Постанова

Іменем України
15 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 369/2797/16-к
провадження № 51-946км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора

на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2017 року

у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004278, щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня

2016 року, залишеним без змін апеляційним судом,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , зареєстровану там же, раніше судиму за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2015 року за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу

в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

850 грн,
засуджену за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Судом також вирішено долю речових доказів
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, просить скасувати ухвалу суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на те, що при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції не дав належної оцінки даним про особу обвинуваченої, не взяв до уваги всіх даних, які її характеризують, і застосував до неї ст. 75 КК, яка не підлягає застосуванню, що призвело до призначення надто м`якого покарання. Суд не врахував того, що ОСОБА_6 раніше була засуджена за вчинення умисного злочину проти власності і покарання у виді штрафу вона виконала лише під час розгляду справи апеляційним судом більше ніж через рік після ухвалення вироку. Крім того, засуджена належних висновків не зробила, не виправдала довіру суду і повторно вчинила новий злочин середньої тяжкості, маючи непогашену та незняту в установленому законом порядку судимість. Про вказані обставини прокурор зазначав в апеляційній скарзі, проте всупереч вимогам статей 370, 419 КПК суд, залишивши її без задоволення, не вказав належних причин визнання доводів необґрунтованими і не мотивував свого рішення. Також резолютивна частина ухвали не містить висновку суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги прокурора.
Згідно з вироком суду 12 листопада 2015 року близько 21:30 ОСОБА_6 , будучи раніше судимою та діючи повторно, перебуваючи у приміщенні торгового залу гіпермаркету ТОВ «Ашан Україна Гіпермаркет», поклала до дитячої коляски товарно-матеріальні цінності на загальну суму 795,83 грн (без ПДВ)

і, не розрахувавшись за товар, намагаючись його вкрасти, пройшла через касову зону. При цьому ОСОБА_6 виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але не закінчила його з причин, які не залежали від її волі, оскільки останню затримав працівник охорони.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину,

за який її засуджено, та кваліфікацію діяння за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК прокурор

у касаційній скарзі не оспорює.

Що ж стосується доводів, викладених у скарзі, про призначення ОСОБА_6 надто мякої міри покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Визначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував те, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення середньої тяжкості, дані про особу винної (раніше була судима за аналогічний корисливий злочин, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2009

та 2013 року народження). Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття, яке полягало у відвертому осуді ОСОБА_6 своїх протиправних дій та готовності нести за них відповідальність. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Зваживши на ставлення ОСОБА_6 до скоєного, яка в суді визнала свою вину у пред`явленому обвинуваченні, до вчинення крадіжки вдалася через скрутне матеріальне становище, є матір`ю двох неповнолітніх дітей, і врахувавши положення ст. 68 КК, суд дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженої без ізоляції від суспільства і звільнив її від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого судущодо визначеного засудженій заходу примусу та з можливістю звільнення її від відбування покарання з випробуванням. На обґрунтування свого рішення суд навів переконливі мотиви, зазначивши при цьому про відсутність правових підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції. Таке рішення, на думку суду, належним чином умотивовано, є справедливим, а покарання - необхідним та достатнім.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК в резолютивній частині ухвали апеляційного суду зазначаються висновки апеляційного суду по суті вимог, викладених в апеляційній скарзі.
Як убачається з рішення суду апеляційної інстанції, цей суд, залишивши вирок місцевого суду без зміни, в резолютивній частині ухвали не зазначив про прийняте рішення стосовно апеляційної скарги прокурора.
Разом із тим, у цьому випадку вказане порушення суд касаційної інстанції не вважає істотним, оскільки воно не впливає на законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду. З вказаної ухвали вбачається, що апеляційний перегляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 здійснювався лише за апеляцією прокурора, а в мотивувальній частині ухвали детально, в повному обсязі викладено мотиви та підстави залишення апеляційної скарги без задоволення.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дотримався вимог закону, його ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК і не містить підстав, передбачених ст. 438 КПК, для її зміни чи скасування, а тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII), суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3