Справа № 463/6652/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/1094/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на постанову Личаківського районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року,

встановила:

вироком Личаківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2016 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27 ч.2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду першої інстанції з заявою про звільнення майна з-під арешту.

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_7 про звільнення майна з-під арешту.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Личаківського районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою зняти арешт (обтяження) з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема зняти арешт (обтяження) з земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,075 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :05:001:0497, від 7.06.2013 року.

Вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки обставини, на які суд покликається в оскаржуваній ухвалі, не відповідають дійсності. Постановляючи вирок від 4.04.2016 року Личаківський районний суд м. Львова не тільки не вирішив питання про арешт майна, але і незаконно відмовив йому у цьому після його звернення до суду згідно ст. 409 КПК України, 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановою помічника прокурора міста Львова ОСОБА_8 від 14.05.2017 року (а.с. 55 том 3) накладено арешт на вклади, цінності та інше майно (у т.ч. рухоме та нерухоме майно), що належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилися.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2016 року (а.с. 185-193 том 5) ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27 ч.2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Також задоволено цивільний позов прокурора м. Львова в інтересах 8-ї міської клінічної лікарні та вирішено стягнути з засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в рівних частинах на користь комунальної 8-ї клінічної лікарні 4 334 грн. 12 коп. витрат на лікування потерпілого.

9.02.2017 року засуджений ОСОБА_7 в порядку ст. 409 КПК України, 1960 року, звернувся до суду першої інстанції з заявою (а.с. 207-208 том 5) , в якій просив зняти арешт на усе рухоме та нерухоме майно ОСОБА_11 , зокрема зняти арешт з земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,075 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :05:001:0497, від 7.06.2013 року.

Відповідно до п.9 розділу ХІ «Перехідних положень» КПК України, який набрав чинності з 20 листопада 2012 року, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію з моменту їх зміни, скасування чи припинення. При вирішенні питання про заміну, скасування чи припинення цих заходів, застосовують норми попереднього процесуального Закону.

Тобто, заява ОСОБА_7 про скасування арешту, накладеного на майно, відповідно до постанови помічника прокурора м. Львова від 14.05.2012 року, підлягає до розгляду в порядку норм Закону 1960 року.

Відповідно до ч.1 ст. 409 КПК України (в редакції 1960 року) питання про всякого роду сумніву і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_7 про звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції виходив з того, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 засуджений до позбавлення волі на строк 5 років та звільнений на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням терміном на 3 роки, такий іспитовий строк триває та засудженим ОСОБА_7 не представлено суду доказів про відшкодування шкоди згідно договору про компенсацію шкоди, заподіяної злочином потерпілому, та не надано доказів виконання засудженим вироку в частині стягнення з засудженого ОСОБА_7 на користь 8 міської клінічної лікарні витрат на лікування потерпілого.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Так, з вироку Личаківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2016 року вбачається, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 про відшкодування шкоди залишено без розгляду у зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_12 відмовився від заявленого цивільного позову, так як ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали з ним договір про компенсацію додаткових витрат.

Що стосується присуджених судом першої інстанції витрат на користь комунальної 8 клінічної лікарні в сумі 4 334 грн. 12 коп. на лікування потерпілого, які підлягали стягненню з засуджених, то з матеріалів справи вбачається (а.с. 240 том 5), що комунальну 8 міську клінічну лікарню м. Львова було повідомлено про одержання виконавчого листа для виконання, проте такий виконавчий лист не скерований до виконання стягувачем.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що засудженим ОСОБА_7 не відбуте основне покарання, призначене йому судом першої інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні заяви про звільнення майна з-під арешту, то з таким колегія суддів не погоджується, так вирішення питання про арешт майна не залежить від строку виконання основного покарання.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_7 у задоволенні його заяви про звільнення майна з-під арешту.

За таких обставин, постанову Личаківського районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року слід скасувати, а заяву засудженого ОСОБА_13 слід задоволити та скасувати арешт на вклади, цінності та все інше майно (у т.ч. рухоме та нерухоме майно), що належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилося.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, 1960 року, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задоволити.

Постанову Личаківського районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року скасувати.

Заяву ОСОБА_7 задоволити.

Скасувати арешт, накладений постановою помічника прокурора міста Львова від 14 травня 2012 року, на вклади, цінності та все інше майно (у т.ч. рухоме та нерухоме майно), що належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилося.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4