13 вересня 2017 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника власника майна - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтертеймент Компані» ОСОБА_3 про скасування арешту майна,
До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтертеймент Компані» звернувся адвокат ОСОБА_3 .
На думку заявника, у подальшому застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, оскільки слідчим не доведено, що майно може бути речовим доказом у кримінальному провадженні. Також представник власника майна зауважив, що подальше перебування майна під арештом суттєво обмежує права власника щодо розпорядження таким майном.
У судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_3 наполягав на задоволенні клопотання з підстав, які наведені при зверненні до суду.
Слідчий СУ ГУНП в м. Києві, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, до суду не прибув, про наявність поважної причини неявки не повідомив. Наведена обставина відповідно до положень ст.174 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.
Слідчий суддя, заслухавши ініціатора клопотання, вивчивши клопотання та долучені до нього документи, дійшов висновку про таке.
У силу ст. 131, 132 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які вживаються за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування відповідного заходу забезпечення.
При цьому підлягає врахуванню, чи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи потреби досудового розслідування, а також, чи може бути виконане завдання, для виконання якого сторона обвинувачення звертається з відповідним клопотанням.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, з-поміж іншого, є доказом злочину, підлягає стягненню з юридичної особи як отримана неправомірна вигода.
Завданням арешту майна, з-поміж іншого, є запобігання можливості його приховування, зникнення, використання, передачі, відчуження.
Водночас, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, у такому випадку арешт накладається на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.
Тобто арешт накладений на об`єкти протиправних посягань, що свідчить про наявність ознак, передбачених ст. 98 КПК, оскільки до речових доказів кримінальний процесуальний закон відносить, серед іншого, цінності, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК арешт майна може бути скасований за клопотанням власника майна за умови, що останній доведе, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладений необґрунтовано.
Виходячи з вказаної процесуальної норми, на заявника покладається обов`язок довести ті обставини, які можуть стати підставою для скасування арешту.
Отже, власник майна повинен навести докази того, що на цій стадії розслідування втратив свою актуальність вищезазначений захід забезпечення або ж під час його застосування таке рішення прийняте безпідставно, тобто без урахування певних суттєвих обставин.
Факт того, що слідчий суддя, ухвалюючи 04.04.2016 рішення про задоволення клопотання слідчого, застосував ініційований стороною обвинувачення захід забезпечення (справа № 359/2930/16-к, провадження № 1-кс/359/574/2017), свідчить про встановлення ним усіх складових, які дозволили прийняти позитивне для слідчого рішення.
У той же час, представник власника майна, звертаючись з клопотанням про скасування арешту, не спростував висновків слідчого судді, не довів відсутність обставин, з наявністю яких стаття 132 КПК напряму пов`язує можливість накладення арешту.
Слідчий суддя частково погоджується з аргументацією заявника щодо порушення рішенням про накладення арешту його права власності.
У той же час, право власності не є абсолютним, статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
У цьому випадку обмеження права власності ТОВ «Клуб проект» відбулося на підставі судового рішення, тобто у спосіб, передбачений законом.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 131, 132, 174, 395 КПК України, слідчий суддя
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1