Номер провадження: 11-сс/785/126/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.02.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0007290 від 16.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0007290 від 16.09.2016 року, та накладений арешт на транспортний засіб - автомобіль марки «Toyota Avalon», 2006 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 , кузов за № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_3 , який у теперішній час належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено їй користуватися та розпоряджатися даним транспортним засобом.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що даний автомобіль за обставинами кримінального провадження може бути доказом вказаного злочину, а тому, відповідно до ч.1 ст.170, ч.2 ст. 172, ч.2, ч.3 ст.170, ст.98 КПК України, на підставі наданих матеріалів, оцінюючи всі встановлені під час розгляду обставини, прийшов до висновку про необхідність накладення арешту.

На дану ухвалу ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_9 вказує, що вона є добросовісним набувачем автомобіля «Toyota Avalon», д/н НОМЕР_1 , оскільки 21.09.2016 року придбала його на підставі Договору купівлі продажу №3242/2016/082783, а тому посилання слідчого, в обґрунтування необхідності накладення арешту на вказаний автомобіль, на рапорт від 20.09.2016 року, відповідно до якого виявлена наявність оголошення про його продаж, не можуть прийматися до уваги, ризики надумані та не мають до апелянта жодного відношення. Також апелянт зазначає, що слідчий не надав відповідної постанови про визнання автомобіля речовим доказом і дана обставина залишилась поза увагою слідчого судді, ні в клопотанні, ні в ухвалі не зазначено які ж саме сліди кримінального правопорушення зберіг на собі автомобіль та які він містить відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що встановлюються під час даного провадження. ОСОБА_9 вважає, що з моменту примусового вилучення у неї 18.11.2016 року автомобіля, слідчий мав усі можливості щодо проведення всіх експертиз чи будь яких інших досліджень для проведення яких потрібні спеціальні знання, а тому необхідності обмежувати власника майна у конституційному праві володіти, користуватися та розпоряджатися майном не має.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника власника майна - адвоката ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи клопотання, колегія суддів доходить висновків про таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання, прокурором при його затвердженні та слідчим суддею під час його розгляду не дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, зокрема, у клопотанні не вказано: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Крім того, слідчим у клопотанні не зазначено, а прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не доведено наявність будь-яких обставин, які свідчили би про наявність ризику можливого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
У свою чергу стороною захисту надані докази, які свідчать про те, що майно знаходиться у власності ОСОБА_9 на законних підставах, що підтверджується долученими до апеляційної скарги копіями договору купівлі-продажу автомобіля та листа начальника ТСЦ №3242 Регіонального сервісного центру в Київській області МВС України, згідно з яким право власності на автомобіль належить ОСОБА_9 .
Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя вищевказані обставини до уваги не взяв, а лише формально послався на те, що майно було вилучено на законних підставах та підлягає дослідженню в ході проведення досудового розслідування, а також зазначив, що це майно може бути використано як доказ у кримінальному провадженні.

При цьому у своїй ухвалі слідчий суддя не зазначив правову підставу та мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, не вказав, у чому полягає необхідність такого ступеню втручання у права власника на арештоване майно, як позбавлення права володіння та користування цим майном.

За таких обставин висновок слідчого судді про наявність підстав для накладення арешту на майно із забороною користування таким майном його законному власнику є передчасним, необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними вимогами кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що з метою забезпечення досягнення мети досудового розслідування та встановлення істини у кримінальному провадженні, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, арешт майна є необхідним та актуальним заходом забезпечення кримінального провадження із таким ступенем втручання у права власника майна, що найменше зашкодить законним правам та інтересам власника такого майна.

Крім того, як пояснили у судовому засіданні слідчий та прокурор, з моменту внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення 16.09.2016 року та до моменту розгляду клопотання слідчого про арешт майна, а також розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, у кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, не виконані необхідні слідчі та процесуальні дії, направлені на встановлення кола осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, яке розслідується, не призначено та не проведено експертиз, результати яких могли би свідчити про механізм вчинення кримінального правопорушення.
З моменту вилучення транспортного засобу його власник - ОСОБА_9 не була допитана в якості свідка з приводу обставин купівлі нею автомобіля з метою встановлення правомірності набуття нею права власності на транспортний засіб.
Вищевикладені обставини свідчать про незадовільний стан досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, що не відповідає меті кримінального провадження, встановленій ст.2 КПК України, та призводить до порушення прав та законних інтересів власника арештованого майна.
Встановлені факти незадовільного стану досудового розслідування у кримінальному провадженні колегія суддів вважає за необхідне довести до відома прокурора Одеської області та начальника ГУНП в Одеській області.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим вважає за необхідне її задовольнити частково, оскаржувану ухвалу - скасувати та постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на автомобіль із забороною права розпорядження та без обмеження права на користування цим автомобілем.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 399, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0007290 від 16.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого Приморського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 , про арешт майна - задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки «Toyota Avalon», 2006 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 , кузов за № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_3 , який у теперішній час належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони розпоряджатись даним транспортним засобом.

Автомобіль марки «Toyota Avalon», 2006 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 , кузов за № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_3 , - повернути ОСОБА_9 .

Виконання ухвали покласти на слідчого.

Довести до відома прокурора Одеської області та начальника ГУНП в Одеській області про встановлені факти незадовільного стану досудового розслідування у кримінальному провадженні №№0007290 від 16.09.2016 року.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4