"29" вересня 2017 р. Справа № 367/4986/17
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001184 щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 119 КК України,
встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду.

Інші учасники процесу заперечень і клопотань не мали.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Незважаючи на те, що кримінальний процесуальний закон не містить норми, яка б визначала зміст поняття «формулювання обвинувачення» його неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення», оскільки навіть за буквальним змістом Закону вони відокремлюються один від одного.

У зв`язку з цим ні слідчий, ні прокурор, при складанні обвинувального акту не вправі, на власний розсуд, поєднувати ці поняття та порушувати зміст викладення відомостей передбачених п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Разом з тим як вбачається зі змісту обвинувального акту, зазначені вище вимоги закону при його складанні не дотримано.

Так, формулювання викладеного обвинувачення є ідентичним і таким, що повністю відтворює виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, за виключенням посилання на спільне вживання спиртних напоїв обвинуваченим та потерпілою.

Суд вважає, що обвинувачення сформульовано вкрай невизначено і не конкретно, яке складається з одного речення. Суть обвинувачення зводиться до того, що ОСОБА_4 з метою вступу в статеві зносини з ОСОБА_6 застосував фізичне насильство й випадково її задушив, спричинивши смерть.

Так, в обвинувальному акті не встановлено і не визначено, чи діяв обвинувачений всупереч волі потерпілої, якщо мав мету вступити з нею в статеві зносини і застосовував фізичний вплив. В чому саме полягав такий вплив, чи завдав він удари, якщо так, то чим саме і куди, з якою метою, чи здійснив поштовхи або інше насильство тощо, від якого потерпіла впала та які з таких дій ОСОБА_4 вчинив умисно.

Не дивлячись на те, що ОСОБА_4 звинувачено у вчиненні злочину проти життя і здоров`я особи, застосуванні фізичного насильства до потерпілої й спричиненні смерті, в обвинувальному акті з порушенням вказаних вимог Закону не встановлено і не визначено, які тілесні ушкодження заподіяно потерпілій, якого ступеню тяжкості, локалізації та в якому виді, чи знаходяться заподіянні тілесні ушкодження в прямому причинно-наслідкову зв`язку з настанням смерті потерпілої.

У той же час в обвинуваченні викладено дії ОСОБА_4 , які складають об`єктивну сторону іншого злочину, передбаченого ст. 152 КК України зґвалтування, хоча правової оцінки саме ці обставини не отримали. Отже ОСОБА_4 фактично незаконно звинувачено також і в іншому злочині, без визначення його кваліфікації.

Зазначена в обвинувальному акті мета, з якою діяв обвинувачений, не відповідає фактично вчиненому і наслідкам злочину. В цьому зв`язку не зрозуміло, чи досяг обвинувачений своєї мети вступу в статеві зносини, якщо ні, то з яких причин. Чи мав ОСОБА_4 на меті заподіяти шкоду здоров`ю і життю потерпілої, якщо так, то коли на це в нього виник умисел, та якого ступеню тяжкості ушкодження й з яким умислом бажав заподіяти.

Не можна зрозуміти й того з яких мотивів діяв обвинувачений, для задоволення статевої пристрасті або ж помсти, чи бажання приниження потерпілої, чи з хуліганських спонукань тощо.

Не встановлено також в чому полягав фізичний супротив потерпілої, які саме нею вчинювалися дії, крім того, що вона намагалася піднятися із землі.

Викладена в обвинуваченні суб`єктивна сторона злочину не містить критеріїв визначення інтелектуального та вольового моментів злочинної недбалості, зміст якого тільки формально відтворює положення ч. 3 ст. 25 КК України.

Не визначено в чому полягала відсутність можливості в обвинуваченого передбачити небезпечні наслідки свого діяння.

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної і суб`єктивної сторони злочину й всі необхідні для доказування обставини не виклав.

Аналізуючи обвинувальний акт, суд доходить висновку, що наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, як про це зазначено Верховним Судом України в постанові від 24.11.2016 року в справі № 5-328кс16.

Розглядаючи вказаний обвинувальний акт, суд застосовує цей правовий висновок, де вказано, що у міжнародних джерелах права, зокрема Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини 3 статті 6, є негайна і детальна поінформованість, зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, мають бути викладені чітко і конкретно.

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України). За змістом вимог ст. 338 КПК України тільки прокурор вправі змінити обвинувачення в суді і лише в разі встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення. Це є правом, а не обов`язком прокурора.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

Разом з тим в обвинувальному акті стверджується, що точного часу вчинення злочину не встановлено, хоча попри це в ньому одночасно зазначається, що таким є 08 год. 10 хв. 5 травня 2017 року. Вказані обставини прямо суперечать між собою і виключать одна одну, які суд позбавлений можливості роз`яснити обвинуваченому згідно ст. 348 КПК України.

Згідно ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні є особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Проте в обвинувальному акті всупереч вимог ст. 55 КПК України не вказано яким близьким родичем є потерпіла ОСОБА_7 . Не дивлячись на те, що внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, в обвинувальному акті всупереч вимог ст. 291 КПК України не визначено розмір шкоди завданої таким злочином в розумінні вимог ст. 55 КПК України. Всупереч Закону в обвинувальному акті викладено тільки твердження про відсутність матеріальної шкоди.

Також всупереч вимог ст. 291 КПК України обвинувальний акт містить відомості про відсутність підстав для застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

В обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_4 не має визначеного місця проживання, проте останній в суді чітко вказав, що проживає в АДРЕСА_1 , разом із своєю родиною. В цьому також визначається невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що згідно чинного кримінального процесуального законодавства України підготовче судове засідання це єдина стадія судового провадження, на якому суд може домогтися виправлення виявлених недоліків та уникнути постановлення незаконного вироку, повернувши обвинувальний акт прокурору, з огляду на засади змагальності, законності та диспозитивності кримінального провадження, безперервності судового розгляду.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 вже досліджувався судом першої інстанції, яким прийнято рішення про його повернення, та в подальшому Апеляційним судом Київської області, який не погодився з рішенням суду першої інстанції, скасувавши ухвалу та направивши даний обвинувальний акт до Вишгородського районного суду Київської області на новий розгляд. Але факти та доводи, викладені судом у даній ухвалі не були предметом дослідження ані у Вишгородському районному суді Київської області, ані в Апеляційному суді Київської області.
З цих підстав суд позбавлений можливості призначити обвинувальний акт до судового розгляду, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 331, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0001184 щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 119 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя