АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3084/17 Номер провадження 11-кп/786/255/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 186 КК України ТЗ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000951 за апеляційними скаргами прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 19 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого, останній раз:
- 25.07.2011 Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст. 185, ст. 353 ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України на 2 роки і 1 місяць позбавлення волі, 12.06.2013 звільненого по відбуттю покарання,
визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Вирішено питання про речові докази.
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 28.02.2017 приблизно о 16.30 год, на перехресті вулиць Київське Шосе та Великотирнівської м. Полтава підійшов до потерпілого ОСОБА_10 , 1948 року народження, який через різке погіршення самопочуття присів на сніг, умисно, повторно, з корисливих мотивів, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, у виді заподіяння йому кількох ударів кулаком у ліву частину обличчя, відкрито ривком викрав з його руки мобільний телефон «Samsung GT S-5610», вартістю 409,50 грн, з сім-карткою «МТС» вартістю 25 грн та коштами на рахунку в сумі 100 грн, чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 534,50 грн.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 6 років позбавлення волі.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом не враховано: суспільну небезпечність вчиненого злочину, а саме те, що обвинувачений вчинив повторне відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, що відноситься до тяжких злочинів; те, що обвинувачений не займається суспільно-корисною працею та не має постійного джерела доходу; поведінку обвинуваченого як під час вчинення злочину, так і після цього, оскільки ОСОБА_7 після вчинення грабежу, поєднаного з насильством, з місця вчинення злочину зник, не надавши необхідної допомоги потерпілому; рішучість його дій на місці події, демонстрацію зневаги до загальноприйнятих норм і правил поведінки та небажання виправитися; відсутність обставин, що пом`якшують покарання, стійких соціальних зв`язків; висновки органу з питань пробації про високий ризик його небезпеки для суспільства та можливість вчинення повторних злочинів.
В апеляційній скарзі обвинувачений, просить вирок суду змінити та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном 1 рік.

Окрім цього просить застосувати до нього п. г ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», так як він є інвалідом ІІІ групи.

При цьому обвинувачений не заперечує того, що був на місці і у час вчинення злочину щодо потерпілого, але останньому тілесних ушкоджень не наносив. ОСОБА_10 похилого віку сидів на снігу в брудному одязі і від нього було чути запах алкоголю, кілька разів він обвинувачений намагався йому допомогти піднятися, а коли це не вдалося, потерпілий почав його ображати. Після цього він, ОСОБА_7 , взяв мобільний телефон потерпілого з метою зателефонувати його рідним чи знайомим, але коли останній почав на нього кричати, щоб він віддав телефон, він, обвинувачений, розсердившись, викинув вказаний телефон у сніг та пішов далі.

Про те, що він не спричиняв ОСОБА_10 тілесних ушкоджень свідчить відеозапис з місця події, на якому видимих тілесних ушкоджень на потерпілому не було та сам потерпілий інспектору патрульної поліції говорив, що його ніхто не бив.

Разом з цим свою вину у відритому викраденні мобільного телефону ОСОБА_10 визнає, але вважає, що це трапилося внаслідок збігу випадкових обставин та під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного діями потерпілого, який ображав його нецензурною лайкою і просить це врахувати.

Стверджує, що судом не враховано його стан здоров`я, а саме те, що він на 31.01.2011 перебуває на диспансерному обліку в обласному Центрі профілактики ВІЛ-інфекції та боротьби зі СНІДом з діагнозом ВІЛ-інфекція, ІУ клінічна стадія, В20.0, закритий туберкульоз легень у вигляді фіброзу, щільних вогнищ, кат. 5 гр.5.1, імуносупресія, рецидивуючий кандидоз порожнини рота, хронічний вірусний гепатит С з невизначеною реплікацією та мінімальною клінічною активністю. Призначено ВААРТ з 19.07.2013. Дані хвороби потребують лікування, а, будучи позбавленим волі він не може отримувати належне медичне лікування, через що стан здоров`я погіршується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: обвинуваченого та його захисника в підтримку своєї апеляційної скарги обвинуваченого та які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та не підтримав апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений заперечує факт нанесення ним потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень при заволодінні телефоном.

Вказані доводи обвинуваченого спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , наданими суду першої інстанції, який стверджував, що 28.02.2017 приблизно о 16.30 годин, коли він йшов на перехресті вулиць Київське Шосе та Великотирнівська м. Полтава він відчув погіршення стану самопочуття, через що присів на сніг і хотів зателефонувати. У цей час до нього відразу підійшов раніше не знайомий йому ОСОБА_7 та почав виривати у нього з руки його мобільний телефон «Samsung GT S-5610» у якому була сім картка та гроші на рахунку в сумі 100 грн, а коли це не вийшло, тоді ОСОБА_7 наніс йому декілька ударів рукою зігнутою у кулак в ліву частину обличчя та вихопивши телефон, пішов вулицею Великотирнівська в бік автовокзалу. У цей час зупинився автомобіль та водій крикнув ОСОБА_7 щоб він перестав бити його потерпілого. Після цього ОСОБА_7 затримали працівники поліції, а неподалік останнього на відстані до 10 метрів знайшли викрадений у нього мобільний телефон.
14.03.2017 потерпілий упізнав ОСОБА_7 як особу, яка вчинила грабіж його телефону, що підтверджується даними протоколу пред`явлення для впізнання від 14.03.2017 (а.п.43-45).

За даними протоколу пред`явлення для впізнання від 24.03.2017, свідок ОСОБА_11 упізнав ОСОБА_7 , як особу, яка 28.02.2017 приблизно о 16.30 год на перехресті вулиць К.Шосе та Великотирнівської міста Полтави наносив удари потерпілому (а.с. 71-73), що підтверджується відеозаписом з бодікамери свідка ОСОБА_12 ..

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 - патрульні поліцейські повідомили суду, що 28.02.2017 приблизно о 16.30 год., під час патрулювання неподалік перехрестя вулиць Великотирнівської та Київське Шосе м. Полтава до них під`їхав водій та повідомив, що на перехресті вказаних вулиць невідомий наносить удари потерпілому, що лежить на снігу, та вказав на обвинуваченого ОСОБА_7 , який швидко рухався в бік автовокзалу. Останній одразу був затриманий та неподалік нього був знайдений мобільний телефон потерпілого марки Самсунг. При цьому зазначили, що бачили як обвинувачений, коли його вперше окликнули, вийняв руки з кишень та заметушився. В подальшому потерпілий їм вказав на ОСОБА_7 , як на особу, яка вирвала у нього мобільний телефон. У потерпілого на лівій частині обличчя бачили тілесні ушкодження. Інших сторонніх осіб на вулиці поблизу не було. Обвинувачений поводився зухвало.
Показання цих свідків підтверджуються відеозаписами з їх бодікамер, які безпосередньо переглянуті судом першої інстанції та узгоджуються з показаннями потерпілого, в тому числі щодо наявності у нього ушкоджень лівої частини обличчя та виявлення його телефону неподалік місця затримання обвинуваченого ОСОБА_7 .
Отже, показання потерпілого узгоджуються з наведеними вище взаємоузгодженими між собою доказами і колегією суддів не встановлено підстав їм не довіряти.
Тому суд правильно оцінив показання ОСОБА_7 та вказав, що заперечення обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину розцінюється, як обрана ним позиція захисту з метою уникнення покарання за вчинене.
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у злочині, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме як повторне відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за який його засуджено.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий у тому числі за аналогічні злочини, посередню характеристику, перебуває на обліку в наркологічному диспансері з синдромом залежності від опіоїдів, ніде не працює, не одружений, є інвалідом 3 групи, страждає на туберкульоз, згідно висновку уповноваженого органу з питань пробації, ризик його небезпеки для суспільства високий, а можливість вчинення ним повторних правопорушень дуже висока; наявність обставин, що обтяжують покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Обговорюючи призначене ОСОБА_7 покарання колегія суддів окрім визнаного судом, враховує всі обставини по провадженню в їх сукупності, те, що маючи не зняті та не погашені судимості, кількість судимостей, а саме більше 10 та те, що обвинувачений вчиняв нові злочини через незначний проміжок часу після відбуття покарання, або в період іспитового строку, що в цілому характеризує особу обвинуваченого як таку, що веде злочинний спосіб життя та схильна до продовження злочинної діяльності, системний характер його протиправної поведінки, що свідчить про небажання ставати на шлях виправлення та підвищену суспільну небезпеку його особи.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Посилання обвинуваченого, що він злочин вчинив внаслідок збігу випадкових обставин та під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного діями потерпілого, який ображав його нецензурною лайкою є неспроможними, оскільки у суді першої і апеляційної інстанцій не встановлено що поведінка потерпілого була такою, яка могла спровокувати вчинення злочину обвинуваченим.

Суд першої інстанції при призначенні покарання всі наведені обставини, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та прокурора, які вони просять, колегію суддів врахувати при вирішенні питання щодо покарання врахував, через це доводи апелянтів є необґрунтованими.

Таким чином призначене ОСОБА_7 не максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченого та прокурора, колегія суддів не вбачає.

Окрім цього обвинувачений ОСОБА_7 просить звільнити його за п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки він є інвалідом ІІІ групи.

Відповідно до вимог п. г ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» необхідно звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, а також хворими на активну форму туберкульозу (диспансерні категорії 1-4), онкологічні захворювання (III, IV стадії за міжнародною класифікацією TNM), СНІД (III, IV клінічні стадії за класифікацією ВООЗ) та інші тяжкі хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання та підпадають під визначення Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого у додатку 12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які просили застосувати до обвинуваченого амністію, думку прокурора, який заперечив проти застосування амністії, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки обвинувачений не підпадає під дію ст. 1 даного Закону, так як він вчинив умисний тяжкий злочин, що виключає застосування ст. 1 Закону.

Вказані обставини виключають можливість застосувати до обвинуваченого Закон України «Про амністію у 2016 році».

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 19 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4