Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001212 за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Городоцького районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року, залишеним без зміни оскаржуваною ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, який проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано невинуватим та виправдано у висунутому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 КК України.
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він 27 лютого 2014 року близько 09.00 год. у м. Городку Львівської області таємно викрав мобільний телефон ОСОБА_8 , завдавши матеріальної шкоди на суму 1069 грн.
Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, суд виходив із того, що ОСОБА_8 втратив контроль над своїм телефоном унаслідок випадкових обставин загубив його в автомобілі таксі, яким керував ОСОБА_7 , а виправданий знайшов цю річ у салоні наступного дня й ідентифікувати власника не міг. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 не здійснював незаконного вилучення майна з володіння потерпілого, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони крадіжки, а привласнив телефон як знахідку, і такі дії не містять складу злочину.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги державного обвинувача про неправильне застосування місцевим судом закону про кримінальну відповідальність, усупереч вимогам ст. 419 КПК України не дав на них вичерпних і переконливих відповідей, а також безпідставно не задовольнив викладеного у змінах до апеляційної скарги клопотання про повторне дослідження доказів. Як стверджується у скарзі,встановлені за результатом судового розгляду обставини свідчили про очевидність для ОСОБА_7 тих фактів, що забутий в автомобілі таксі одним із клієнтів телефон має власника, останній лише тимчасово втратив контроль над загубленою річчю, однак може його поновити. При цьому, на думку прокурора, суд не дав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_8 про здійснення ним неодноразових дзвінків на свій телефон протягом дня 27 лютого 2014 року через нетривалий час після виявлення його зникнення і про відсутність на телефоні технічних перешкод доступу до інформації, що давало ОСОБА_7 можливість знайти власника. З урахуванням викладеного автор скарги вважає, що дії виправданого містять юридичні ознаки крадіжки, а оцінка їх судами нижчого рівня суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 березня 2014 року у справі № 5-2кс14.
На касаційну скаргу прокурора захисник виправданого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 подав заперечення, в яких наводить доводи щодо законності й обґрунтованості ухвали апеляційного суду, просить залишити її без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов наступного висновку.
Нормами ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України однією з основоположних загальних засад кримінального провадження закріплено презумпцію невинуватості, згідно з якою обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Статтею 22 КПК України передбачено здійснення кримінального провадження на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Якщо стороною обвинувачення, на яку покладається тягар доказування винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, не доведено факту вчинення такого діяння, наявності у ньому складу злочину чи участі обвинуваченого у його вчиненні, суд згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Викладені у вироку висновки суду про недоведеність наявності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, ґрунтуються на дотриманні наведених вимог кримінального процесуального закону і правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність.
Зокрема, частиною першою статті 185 КК України встановлено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна. Диспозиція цієї норми передбачає обов`язкові ознаки злочину, які ідентифікують фактично вчинені дії як крадіжку й відрізняють її від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони, або від фактів, які зумовлюють виникнення інших (некримінальних) правовідносин.
Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику, і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення.
Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки місце, час, спосіб та обставини скоєння.
Заволодіння чужим майном, яке було залишено без нагляду у доступному місці, може кваліфікуватися як крадіжка лише при очевидності для винного тих обставин, що залишене майно має власника, опинилося поза його увагою тимчасово, власник не втратив над ним контролю і завжди може його поновити.
Свідченням цього можуть виступати наступні обставини: індивідуальні відмінні ознаки речі, з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника; конкретна характеристика місця перебування майна на момент його виявлення, що дає можливість визначити межі приватності цього місця; зазвичай нетривалий час, упродовж якого у винної особи визріває і реалізується намір заволодіти майном; причини появи предмета злочину на місці виявлення, умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок із ним.
На відміну від крадіжки, при незаконному привласненні особою знахідки чуже майно опиняється у винного випадково, за відсутності з його боку дій, цілеспрямованих на вилучення майна у власника. При цьому неправомірність поведінки винного полягає у самому лише факті обернення випадково знайденої речі на свою користь і невжитті заходів для повернення її законному володільцю.
За юридичними ознаками привласнене майно вважається знахідкою за умов, що: майно вибуло з володіння власника, якому його місцезнаходження невідомо; між втратою речі і знахідкою пройшов досить тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; особа, яка знайшла річ, не була очевидцем події втрати і сама умисно не сприяла її настанню, а ідентифікувати особу власника неможливо.
Однак відповідно до диспозиції ст. 193 КК України кримінальна відповідальність за привласнення знахідки обмежена спеціальним предметом злочину майном або скарбом, які мають особливу історичну, наукову, художню чи культурну цінність.
Проаналізувавши подані сторонами і досліджені у судовому засіданні докази, належним чином оцінивши їх відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність наявності у діях ОСОБА_7 юридичних ознак крадіжки.
При цьому суд перевірив і взяв до уваги показання самого виправданого, відповідно до яких він як водій таксі після перевезення на своєму автомобілі по обіді 27 лютого 2014 пасажира ОСОБА_8 виявив у салоні автомобіля телефон лише вранці наступного дня. Як слідувало з показань ОСОБА_7 , у день події він перевозив багатьох інших пасажирів як до так і після потерпілого, телефон на момент його виявлення був у вимкненому стані, увімкнути його виправданому не вдалося, а тому він не мав змоги ідентифікувати власника знайденого майна.
Зазначені свідчення не були переконливо спростовані жодними доказами обвинувачення, у тому числі показаннями потерпілого про неодноразове здійснення ним 27 лютого 2014 року дзвінків на загублений телефон з метою його пошуку і перебування абонентського номера поза зоною досяжності. Вказані показання беззаперечно не підтверджували того факту, що виправданий виявив телефон саме у день залишення його ОСОБА_8 , і що відсутність зв`язку була викликана умисними діями ОСОБА_7 , спрямованими на заволодіння цим майном і позбавлення потерпілого можливості знайти його.
Більш того, з показань самого ОСОБА_8 слідувало, що він міг забути телефон у м. Городку в автомобілі таксі під керуванням виправданого, однак виявив зникнення цього майна лише через кілька годин коли прибув до м. Львова, розташованого майже за 30 км, двома маршрутними таксі, перебуваючи по дорозі у багатьох місцях значного скупчення людей. Достеменно пригадати місця втрати контрою над телефоном потерпілий не міг, а з заявою до правоохоронних органів звернувся лише через місяць.
Інші докази, безпосередньо сприйняті судом і досліджені у судовому засіданні, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 дані протоколу про встановлення місцезнаходження радіоелектронного засобу підтверджували лише факти придбання ОСОБА_10 у ОСОБА_7 телефона потерпілого у березні 2014 року й подальшого продажу цього майна ОСОБА_11 , у якого телефон було виявлено та вилучено. Проте наведені дані не несли доказової інформації про походження предмета злочину у самого виправданого.
Виходячи з наведеного суд дійшов обґрунтованих висновків, що ОСОБА_7 не вдавався до будь-яких дій, спрямованих на вилучення телефона у потерпілого і не був очевидцем безпосередньої втрати ОСОБА_8 контролю над цим майном, яке потерпілий випадково залишив в автомобілі виправданого. Виявивши відсутність цієї речі через досить тривалий час і на значній відстані від місця її залишення, ОСОБА_8 не знав місцезнаходження телефона і не міг поновити контролю над ним. За таких обставин випадково залишене майно не тимчасово опинилося поза увагою потерпілого, а вибуло з його законного володіння, і ОСОБА_8 мав усі підстави вважати свій телефон остаточно втраченим.
ОСОБА_7 , у свою чергу, знайшов цю річ за обставин, які позбавляли його можливості ідентифікувати власника, а тому подальша поведінка виправданого свідчила про умисел не на крадіжку, а на утримання знахідки у власному володінні. Такого суб`єктивного ставлення ОСОБА_7 до своїх дій на момент заволодіння майном не спростовував і спосіб подальшого розпорядження ним, зокрема продаж телефона з вилученням сім-карти.
Оскільки телефон не є скарбом і не належить до майна, яке має особливу історичну, наукову, художню чи культурну цінність, то дії ОСОБА_7 із заволодіння цією річчю не утворювали і складу злочину, передбаченого ст. 193 КК України.
Висновки місцевого суду не суперечать і правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 березня 2014 року № 5-2кс14. У вказаній справі судом було встановлено інші обставини, за яких засуджений виявив випадково залишений на столі комп`ютерного клубу телефон безпосередньо після того, як власниця покинула це місце у його присутності. В даній ситуації винний одразу зрозумів, кому належить майно, взяв його і через кілька хвилин залишив клуб, незважаючи на попередній намір користуватися його послугами впродовж тривалого часу, а побачивши на вході потерпілу, яка поверталася за своїм телефоном, засуджений почав тікати. Потерпіла, у свою чергу, чітко знала місце залишення власної речі, майже одразу виявила її відсутність і намагалася відновити контроль над власним майном, перешкодою чому стали лише протиправні дії засудженого.
Посилання прокурора в обґрунтування своїх вимог на визнавальні свідчення ОСОБА_7 під час досудового розслідування не ґрунтуються на вимогах ч. 4 ст. 95 КПК України, відповідно до яких надані слідчому прокурору показання не можуть бути процесуальними джерелами доказів у суді. Натомість суд вправі обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Не може використовуватись як доказ винуватості виправданого у вчиненні кримінального правопорушення і його позиція на попередній стадії процесу щодо укладення з потерпілим угоди про примирення.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, належним чином перевірив викладені в ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими та належні й достатні мотиви прийнятого рішення виклав в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Посилання прокурора як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону на нездійснення апеляційним судом повторного дослідження доказів, безпосередньо сприйнятих і досліджених судом першої інстанції, не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах кримінального процесуального закону.
Виходячи з вимог ч. 3 ст. 404 КПК України підставою для повторного дослідження апеляційним судом обставин, установлених під час кримінального провадження, є дослідження їх судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 січня 2016 року № 5-249кс15, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Як видно з матеріалів справи, державний обвинувач, порушуючи у змінах до апеляційної скарги питання про повторне дослідження доказів судом апеляційної інстанції, належним чином не обґрунтував наявності для цього підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України. Мотивування відповідного клопотання по суті зводилося лише до позиції обвинувачення щодо незгоди з викладеною у вироку оцінкою доказів, що саме по собі не свідчить про дослідження місцевим судом відповідних обставин не повністю або з порушеннями.
Більш того, відповідно до журналу судового засідання і технічного запису процесу у судовому засіданні апеляційного суду прокурор на задоволенні зазначеного клопотання не наполягав.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, обмежившись аналізом у своїй ухвалі доказів, безпосередньо сприйнятих і досліджених місцевим судом, установленого законом порядку апеляційного розгляду не порушив. При цьому апеляційний суд погодився з оцінкою зазначених доказів, даною судом першої інстанції, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3