Провадження № 1-кс/520/2611/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.11.2016 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю за участю заступника начальника СВ Київського ВП м. Одеси ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого СВ Київського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області лейтенант поліції ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 , про арешт майна
ВСТАНОВИВ:
11.11.2016 року до Київського районного суду м. Одеси звернувся слідчий СВ Київського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області лейтенант поліції ОСОБА_4 з клопотанням, в рамках кримінального провадження № 0002471 від 23.06.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України про накладення арешту на автомобіль «Mercedes S 600", д/н НОМЕР_1 .

Слідчий суддя, дослідивши клопотання з додатками, приходить до наступного висновку.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

На підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2016 року було проведено обшук автомобіля «Mercedes S 600" чорного кольору, 2003 р.в., д/н НОМЕР_1 , внаслідок чого він був вилучений разом з комплектом ключів до нього.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини четвертої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Однак, в порушення ч. 2 ст.171 КПК України, в клопотанні слідчого про арешт майна, не зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України, не додані документи, що підтверджують право власності на даний транспортний засіб.

Також, відповідно до ст. 170 КПК України передбачено перелік підстав для арешту майна. Згідно частини першої зазначеної статті, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог КПК України арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

З огляду на положення ч.1 ст. 170 КПК України та п.2 п.2.6. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» - арешт майна може бути застосовано лише щодо майна осіб, які є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому стст.276-279 КПК України, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Пунктом 7 ч.2 ст. 131 КПК України арешт майна віднесено до заходів забезпечення кримінального провадження. Тому для накладання арешту на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, обов`язково повинна бути наявна обґрунтована підозра, що передбачено п.1 ч.3 ст. 132 КПК України. Обґрунтована підозра визнається такою, якщо є факти або інформація, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могло вчинити правопорушення у межах кримінального провадження, і це може бути підтверджено пред`явленою підозрою згідно зі ст. 276-278 КПК України (п.175 рішення Європейського суду з прав людини «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Оскільки в матеріалах клопотання про арешт майна відсутні докази того, що власника майна, на яке просить арештувати слідчий, повідомлено про підозру, не містить такої інформації і витяг з ЄРДР слідчим суддею не може бути прийнято ухвалу про арешт майна на підставі наданих та досліджених документів. Навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним, оскільки клопотання про накладення арешту на майно є передчасним, оскільки на момент розгляду, особі, про майно якої йдеться в клопотанні, - не повідомлено про підозру.

Арешт майна полягає в обмеженні певних повноважень власника такого майна, натомість як відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя приходить до висновку, що дане клопотання про арешт майна задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 132, 170-173КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Київського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області лейтенант поліції ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 , про арешт майна.
Ухвала підлягає оскарженню підозрюваним, захисником, його законним представником протягом 5 днів з моменту оголошення ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1