АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/2264/16 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 640/8043/15-к
Категорія: ст.187 ч.3 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0001723 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, з середньою освітою, який тимчасово не працює, без реєстрації, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 07.07.1998 р. вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за ч.2 ст. 140, ч.1 ст. 145 КК України (в редакції 1960 р.) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з відстрочкою виконання вироку на 1 рік; 2) 25.01.1999 р. вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за ст. 102, 43 КК України (в редакції 1960 р.) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; 3) 27.08.2001 р. вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за ч.2 ст. 140, ст. 17, ч.3 ст. 81, 42, 43 КК України (в редакції 1960 р.), з урахуванням рішення Апеляційного суду Харківської області від 22.11.2001 р., до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з конфіскацією майна; 4) 14.11.2007 р. вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова за ч.1 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 5) 11.02.2010 р. вироком Жовтневого районного суду м. Харкова за ч.2 ст. 384 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 10200 грн.; 6) 03.08.2012 р. вироком Жовтневого районного суду м. Харкова за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ст. 70, ст. 71, ч.3 ст. 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць та штрафу в розмірі 10200 грн.,
визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього належного йому на праві власності.
Запобіжний захід до набрання вироком в законної сили ОСОБА_8 залишено без змін у вигляді тримання під вартою у Харківському слідчому ізоляторі.
Початок строку відбуття покарання визначено обчислювати з 11 квітня 2015 року, тобто з моменту затримання.
Судові витрати за проведення судово-товарознавчої та дактилоскопічної експертиз стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 у розмірі 2516 грн. 58 коп. на користь держави.
Речові докази, вилучені у ОСОБА_8 , а саме: чоловіча куртка чорного кольору, окуляри визначено повернути останньому; мобільний телефон «TV Mobile» та сім-картку знищити, які знаходяться в камері зберігання речових доказів.
Згідно вироку, ОСОБА_8 11.04.2015 р. приблизно о 02-00 год., маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у нежитлове приміщення, з корисливих мотивів, прибув до нежитлового приміщення КП «ХМНЦ», яке розташоване по пл. Конституції, 16-А в м. Харкові, де через вікно проник до приміщення на другий поверх, потрапивши до кабінету директора підприємства, де реалізуючи свій умисел, почав шукати в приміщенні грошові кошти та цінне майно, але був помічений черговою ОСОБА_10 , яка зайшла до вказаного кабінету.
ОСОБА_8 , побачивши ОСОБА_10 , маючи раптово виниклий умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки, взяв предмет, схожий на ніж (канцелярський ніж), який знаходився в кабінеті, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, направив вказаний предмет в сторону ОСОБА_10 , який остання сприймала як ніж та реальну загрозу її життю та здоров`ю, погрожуючи її життю та здоров`ю, якщо вона не вкаже місцезнаходження грошових коштів та цінного майна. Виявивши комп`ютерну техніку, з метою підшукання транспорту для її вивезення, під приводом купівлі цигарок, тримаючи потерпілу ОСОБА_10 за руку, вивів її на вулицю, погрожуючи розправою. Але потерпілій ОСОБА_10 вдалося втекти.
ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що остання може викрити його протиправні дії, повернувся до зазначеного приміщення, де заволодів майном: ноутбуком «Сони», вартістю згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 1689 від 27.04.2015 р. 2703 грн., який належить ОСОБА_11 та сумкою з грошовими коштами в розмірі 50 доларів США, що згідно до офіційного курсу НБУ становить 1171,77 грн. та 245 грн., які належать потерпілій ОСОБА_10 .
В подальшому з місця вчинення злочину скрився, обернувши викрадене на свою користь, заподіявши потерпілим матеріальну шкоду на зазначені суми.
В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , з доповненими апеляційними доводами та вимогою, просить вирок районного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу обвинувачений вказує на те, що його дії невірно кваліфіковані органом досудового розслідування та судом за ч.3 ст.187 КК України, оскільки спочатку він мав намір виключно на таємне викрадення майна та не бажав вчиняти розбій, майно викрав таємно, під час вчинення злочину намагався зробити усе потрібне щоб потерпіла заспокоїлась та їй не було заподіяно шкоди. Крім того, апелянт зазначає, що канцелярський ніж він взяв лише тому, що злякався за своє життя та здоров`я, а показання потерпілої ОСОБА_10 , які вона надавала під час судового розгляду, мають істотні суперечності та до них потрібно відноситися критично. Більш того, обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що він добровільно відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, злочин вчинив внаслідок збігу тяжких особистих та матеріальних обставин, має хронічні захворювання, які перешкоджають влаштуватися на роботу.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 вирок суду першої інстанції скасувати, кримінальне провадження закрити, у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. В свої апеляційних доводах захисник вказує на те, що в діях її підзахисного не було умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, ОСОБА_8 хотів таємно викрасти майно, проникнувши у приміщення. Захисник ОСОБА_9 також зазначає, що з боку ОСОБА_8 до потерпілої ОСОБА_10 не було застосовано насильство та погроз щодо його застосування, напад на потерпілу не скоював, а навпаки він намагався її заспокоїти та казав, що не спричинить їй зла. Крім того, ОСОБА_8 взяв канцелярський ніж для самозахисту, а не для того щоб вчинити напад або застосовувати насильство. Більш того, захисник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги протиріччя, які містяться у показання потерпілої ОСОБА_10 . Таким чином, на думку захисника, висновки суду, які викладені в оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки дії ОСОБА_8 неправильно кваліфіковані та його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, є недоказаної, оскільки дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст.146 КК України (незаконне позбавлення волі) та ч.3 ст.185 КК України (крадіжки, поєднана з проникненням у приміщенням).
До початку апеляційного розгляду прокурор, що приймав участь під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, відмовився від своєї апеляційної скарги, відповідно до норм ч.1 ст.403 КПК України.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, а також пояснення прокурора, який посилався на законність та обґрунтованість вироку, заперечуючи стосовно задоволення поданих апеляцій, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Розглянувши кримінальне провадження в межах апеляційних скарг сторони захисту встановлено, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, об`єктивно дослідивши обставини вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, дав їм правильну юридичну оцінку, в тому числі стосовно кваліфікації дій ОСОБА_8 . Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції були перевірені доводи обвинуваченого та його захисника про відсутність належних та допустимих доказів його вини у вчиненні, злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. Не погодившись з ними, суд навів у вироку відповідні докази та висновки щодо їх спростування. Такі доводи обвинуваченого та його захисника не знайшли підтвердження і при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Обвинувачення, визнане судом доведеним про фактичні обставини справи, суд обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів, що чітко вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного вироку.

Зокрема, версія обвинуваченого та його захисника щодо відсутності умислу та непричетності до нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), а також поєднаного з проникненням у приміщення, - ґрунтується лише на суб`єктивних твердженнях ОСОБА_8 про незгоду з кваліфікацією його дій та невинуватість, які спростовуються об`єктивно встановленими фактичними даними, які суд першої інстанції, з дотриманням загальних засад кримінального провадження, визначених у главі 2 КПК України, безпосередньо, неупереджено дослідив в судовому засіданні та обґрунтовано послався на них у мотивувальній частині вироку (арк. 91-98 - судове провадження), як на докази доведеності вини ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Апеляційні доводи ОСОБА_8 та його захисника про випадковість та неумисний характер застосування канцелярського ножа 11 квітня 2015 року о 02 годині ночі, при проникненні до приміщення, де чергувала цієї ночі потерпіла ОСОБА_10 , - є безпідставними, оскільки вони не підтверджуються будь-якими об`єктивними даними і повністю спростовуються висновками суду, наведеними у вироку, щодо доведення вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Такі висновки суду ґрунтуються на безпосередньому дослідженні судом першої інстанції доказів сторін, досліджених під час судового розгляду, а саме на показаннях потерпілої ОСОБА_10 , а саме що вона працює на підприємстві КП «ХГЦН, яке розташоване по пл. Конституції, 16-А в м. Харкові. В ніч на 11.04.2015 р. вона чергувала на підприємстві. Приблизно о 02-00 год. вона вийшла в коридор та почула звук зі сторони кімнати № 2. Коли зайшла до кабінету директора, то побачила відкрите вікно та перед собою незнайомого чоловіка, який тримав в правій руці предмет, схожий на ніж, вона злякалась та стала кричати, на що чоловік сказав, щоб вона не кричала. Вона намагалась розглядіти що це за людина, але він їй сказав, щоб вона на нього не дивилась та мовчала. Потім він їй наказав сісти за приставний стіл до стола директора, а сам став навпроти неї. В цей час вона звернула увагу, що шафи відкриті, на стільці лежить портфель від ноутбука, ноутбука на столі вже не було, а на приставному столі стояла пляшка шампанського та коробка цукерок, та були розборсані документи. Він став її утішати, що її не буде чіпати та запропонував випити шампанське, приніс два келихи із сусідньої кімнати. Вона відмовилась, весь час сиділа з опущеною головою. В цей час він розповідав про себе. Потім почав вимагати віддати йому гроші, які маються в офісі. Також оглядав оргтехніку, яка знаходилась в приміщенні. В цей час він зателефонував комусь по телефону і просив надати йому автомобіль для вивозу оргтехніки. При цьому повідомив, що заложницю бере на себе. Їй він повідомив, що буде з нею щось робити, але що не знає. Також він сказав включити в кабінеті світло для огляду кабінету. Просив дати йому сигарети. Потім сказав, що вона разом з ним піде купувати сигарети і запропонував їй одягнутися, після чого вони пішли на вулицю. По дорозі він сказав взяти з собою гроші, вона достала 100 грн. Він її постійно тримав за руку. Коли вони вийшли на вулицю, направились в бік метро станції «Радянська», потім повернули до кафе «Юність», перейшли на вул. Пушкінську, де підійшли до кіска «Кулиничі». Вона весь час просила відпустити її, але він повідомив, що не відпустить, оскільки вона повідомить в міліцію. Але їй вдалось збігти від нього. Вона чула, як він біг за нею, але їй вдалось забігти в кафе, де вона попросила викликати міліцію та повідомили про те, що з нею сталося. Після чого вона пішла до офісу, двері в приміщення були відкриті. В кабінеті директора на столі вона побачила мобільний телефон, який належав невідомому. На столі у директора не було ноутбука, а в її кабінеті була відсутня її сумка, в якій знаходився гаманець та 50 доларів США. Також пояснила, що дії обвинуваченого з ножем в руках вона сприймала як реальну погрозу для свого здоров`я та життя, оскільки він жестикулював ножем перед її обличчям та постійно їй нагадував, що щось з нею буде робити. З урахуванням вказаних потерпілою обставин, які підтверджуються та логічно доповнюються й іншими доказами, наведеними у мотивувальній частині вироку, у суду першої інстанції не має і не було будь-яких підстав ставити під сумнів змістовні та детальні пояснення потерпілої ОСОБА_10 щодо події, а сам обвинувачений не оспорює час та місце вчинення злочину. Оцінюючи такі показання суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обстановка, в якій ОСОБА_8 здійснював злочинні дії, сприймалася потерпілою як реальна небезпека для її життя та здоров`я, що також об`єктивно вбачається з хронології та послідовності її дій, пов`язаних з вдалою спробою убігти на вулиці від ОСОБА_8 , забігти до кафе, де вона намагалася викликати міліцію та повідомити про те, що з нею сталося.
При цьому належить врахувати, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 пояснював, що після проникнення до нежитлового приміщення, з метою заволодіння чужим майном з корисливого мотиву, він почув шаги у коридорі, злякався та схопив предмет похожий на ніж (канцелярський ніж), начебто для самооборони. Разом з цим він не оспорював, що спочатку заспокоював дуже перелякану потерпілу, запитував в неї де можуть знаходитись гроші, а потім утримував потерпілу для того, щоб вона не викликала міліцію про що повідомив їй особисто. Отже, обвинувачений, усвідомлюючи обстановку свого злочинного посягання, переконавшись у своїй перевазі над жінкою, умисно та послідовно вчинив всі дії, пов`язані з психологічною погрозою, які вважав необхідними для подолання волі ОСОБА_10 до будь-якого спротиву, а потім продовжував реалізацію свого первинного наміру щодо заволодіння чужим майном.

Не погоджуючись з апеляційними доводами та твердженнями сторони захисту стосовно підстав оспорювання кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів бере до уваги роз`яснення, що містяться у п. 4 абзаці 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року, про те, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.
Разом з цим, колегія суддів виходить з того, що психічне насильство при розбої полягає в погрозі негайно застосувати фізичне насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я або втратою працездатності). Погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи в будь-який формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що, якщо вій протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована, а у потерпілої ОСОБА_10 дійсно таке враження склалося внаслідок раптовості, обстановки посягання, що відбувалося в ночі. Це стосується і випадків, коли винна особа погрожує застосуванням предметів (зіпсованої зброї або й макета тощо), які завідомо для неї не можуть бути використані для реалізації погрози, якщо потерпілий сприймає ці предмети як такі, що являють собою небезпеку для життя чи здоров`я. Таким чином, головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Для кваліфікації діяння за ст. 187 КК України не має значення, чи мав винний намір приводити погрозу насильством, небезпечним для життя або здоров`я, до виконання.

Крім того, при апеляційному розгляді не виявлено об`єктивних підстав для задоволення клопотання ОСОБА_8 про повторний допит свідка ОСОБА_12 , який, згідно даних звукозапису, в судовому засіданні 09.07.2015 року (т.2 арк.62-63), допитувався в суді першої інстанції за участю сторони захисту та не зазначив будь-яких даних, пов`язаних з обставинами пред`явленого обвинувачення, що підлягають доказуванню, внаслідок чого суд першої інстанції не посилався на них у вироку.
Поряд з цим, апеляційні доводи, що містяться у апеляційній скарзі обвинуваченого про істотні порушення вимог КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. За змістом апеляційна скарга обвинуваченого фактично не містить вказівок про конкретні процесуальні порушення, оскільки в ній зазначаються лише цитати з законодавства щодо підстав для скасування оскаржуваного в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції. Твердження обвинуваченого про порушення порядку допиту потерпілої під час судового розгляду мають безпідставних характер, оскільки, згідно даних звукозапису, колегія суддів в судовому засіданні дотримувалася вимог ст.353, а також ч.ч.10 11ст. 352 КПК України, а саме стосовно процесуальних прав та можливості суду ставити запитання, з`ясовувати у потерпілої чи визнає вона певні обставини чи заперечує проти них, також зажадати від допитуваної особи конкретної відповіді - «так» чи «ні». Більш того, вказівка обвинуваченого про можливість, на підставі його клопотань, вирішення судом питань щодо перекваліфікації його дій саме під час судового розгляду до ухвалення остаточного рішення по суті справи є безпідставною, оскільки у суду відсутні такі процесуальні повноваження, згідно чинного КПК України. Вирішення питання юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, є обов`язковою вимогою щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку, що передбачено п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, що чітко дотримано судом у оскаржуваному вироку, де зазначені обґрунтовані та вмотивовані висновки з цього питання ( том 2 арк. 95).
Апелянтами не надано будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування зазначених відомостей та висновків, на які суд обґрунтовано послався у вироку.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), а також поєднаного з проникненням у приміщення.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те , що суд першої інстанції обґрунтовано визнав ці дані належними та допустимими доказами, вмотивувавши у вироку свої висновки щодо їх об`єктивної оцінки. Внаслідок чого, апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника щодо незгоди з оцінкою доказів, наведеною судом у вироку, про непричетність до вчинення злочину, що йому інкримінується, належить вважати необґрунтованими та таким що не спростовують правильність висновків суду щодо доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Отже, твердження апелянтів про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника.

Враховуючи наявність апеляційних доводів обвинуваченого стосовно вирішення долі речових доказів, - належить взяти до уваги те, що, відповідно до ст. 537 КПК України, під час виконання вироку, суд, визначений частиною другою статті 539 КПК України, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви та протиріччя, що виникають при виконанні вироку, а тому засуджений не буде позбавлений процесуальної можливості звернутися до суду з відповідним клопотанням.

Крім того, призначене ОСОБА_8 у розмірі, наближеному до мінімального судом першої інстанції покарання за ч.3 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на сім років шість місяців, відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 34, 35,50,65, 66, 67 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також належно врахував наявність пом`якшуючих обставин, дані про особу обвинуваченого, який раніше систематично та неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і має непогашені судимості, а також наявність обставини, що обтяжує покарання, а саме рецидив злочину. За таких обставин, колегія суддів не може погодитьсь з твердженнями обвинуваченого про вимушеність його дій внаслідок збігу особистих матеріальних обставин, що в даному випадку не може бути підставою для вчинення особливо тяжкого злочину, виправдовувати його або пом`якшувати відповідальність чи покарання. При цьому належить врахувати, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію особистої та загальної превенції. Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, буде достатньою для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування чи зміни вироку Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року, з урахуванням доводів, зазначених у апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника.

Разом з цим, на підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить зарахувати у строк покарання - строк попереднього ув`язнення, тобто тримання під вартою з 11 квітня 2015 року по 06 грудня 2016 року включно, із співвідношення одному дню попереднього ув`язнення відповідають два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

На підставі ст.72 ч.5 КК України, зарахувати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 11 квітня 2015 року по 06 грудня 2016 року включно, із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідають два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України по розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді

________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4