Справа № 307/667/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.12.2016 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області

в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянув кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000378 від 29.12.2015 року, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця село Золотарево Хустського району Закарпатської області, українця, громадянина України, не працюючого, з вищою освітою, одруженого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок відносно ОСОБА_5 змінити та призначити йому більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Вимоги апеляційної скарги захисник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було призначено надто суворе та несправедливе покарання. При призначені покарання не було враховано всіх пом`якшуючих обставин справи, зокрема те, що на утриманні ОСОБА_5 знаходиться малолітня дитина та дружина інвалід, фактично він є єдиним годувальником у сім`ї, його засудження позбавить дитину батьківського піклування, а сім`ю допомоги, у тому числі матеріальної. Захисник посилається на те, що ОСОБА_5 може бути призначено покарання без позбавлення волі, яке буде достатнім та необхідним для його виправлення, оскільки він усвідомлює наслідки свого діяння, розкаюється у вчиненому та просить суд з розумінням поставитись до нього та врахувати той факт, що потерпілі також просили суд не засуджувати його до реальної міри покарання

Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Питання про долю речового доказу вирішено.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що 28 грудня 2015 року, близько 16 години 30 хвилин, в с. Бедевля, на перехресті вулиць Волошина Вайнагія Прикордонна, на 104 км автодороги «Мукачево Рогатин Львів», керуючи автомобілем марки ВАЗ 21013, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Тячів, у зоні дії дорожнього знаку «Пішохідний перехід», діючи всупереч вимогам п. п. 1.10, 1.5, 2.3 «б», 4.16 «а», 12.3, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, відволікся від керування транспортного засобу, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не вжив заходів до зменшення швидкості та не застосував гальмування в момент, коли мав реальну можливість помітити на пішохідному переході пішохода, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка у відповідності до вимог п. 4.16 «а» Правил дорожнього руху України по пішохідному переході переходила дорогу з права наліво по напрямку руху автомобіля. Внаслідок ДТП ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла під час лікування в Тячівській РЛ. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи №8 від 15 лютого 2016 року, потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, обмеженої форми крововиливів на внутрішній поверхні м`яких тканин голови та під м`якими мозковими оболонками в лівій скронево-тім`яній області, вторинні крововиливи в стовбурові структури головного мозку внаслідок порушення мікроциркуляції головного мозку, відкритого перелому обох кісток правої гомілки на рівні верхньої третини, забійно-рваної рани передньої поверхні правої гомілки в верхній третині, саден обох колінних суглобів, підшкірних гематом правої нижньої кінцівки, закритого перелому шийки правої плечової кістки, підшкірних гематом правої верхньої кінцівки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, так як потягли за собою смерть потерпілої. Невиконанням водієм ОСОБА_5 вимог п. п. 1.10, 1.5, 2.3 «б», 4.16 «а», 12.3, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, зокрема отримання потерпілою ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, які спричинили смерть.

Після доповіді суддею-доповідачем змісту оскаржуваного вироку, доводів, викладених в апеляційній скарзі, були заслухані:

- захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_5 , які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги захисника, просили її задовольнити;

- прокурор ОСОБА_7 , який, посилаючись на те, що в суді першої інстанції державний обвинувач просив суд призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, не заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України не оскаржуються захисником в апеляційній скарзі та не заперечувались учасниками судового провадження під час апеляційного розгляду.

Статтею 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу (п. 1); відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу (п. 2); враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3).

Згідно вимог частини 2 цієї статті, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Переглядаючи вирок в частині застосування судом закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах доводів викладених в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують покарання.

Так, суд першої інстанції правильно, відповідно до вимог ст. 12 КК України, встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин.

Суд першої інстанції також правильно встановив, що ОСОБА_5 по місцю проживання характеризується позитивно, раніше не судимий; те, що внаслідок вчиненого злочину настала смерть потерпілої; визнав обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи встановлені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії і призначив за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Вид і розмір призначеного судом першої інстанції основного і додаткового покарань в апеляційній скарзі не оспорюються.

Разом з тим, колегія суддів, зважаючи на сукупність обставин, що пом`якшують покарання, виключно позитивну характеристику обвинуваченого, його сімейний стан та враховуючи те, що він раніше не судимий, вважає, що призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції без достатніх підстав дійшов висновку про неможливість застосування щодо нього ст. 75 КК України.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції оскільки такі не в повній мірі відповідають вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Так, правила звільнення від відбування покарання з випробуванням встановлено статтею 75 КК України відповідно до частини 1 якої встановлено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цією статтею КК України також встановлено, що у випадку, передбаченому частиною першою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом (ч. 3). Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років (ч. 4).

Статтею 76 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на засудженого такі обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання (п. 2 ч. 1).

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України не є корупційним злочином.

Обвинуваченому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдані збитки, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий.

На утриманні обвинуваченого ОСОБА_5 знаходяться малолітня дитина та дружина інвалід.

В матеріалах справи містяться адресовані суду першої інстанції нотаріально завірені заяви потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в яких вони вказують, що будь-яких моральних, матеріальних чи інших претензій до обвинуваченого ОСОБА_5 не мають, так як заподіяну моральну та матеріальну шкоду їм відшкодовано повністю, просять розглядати справу за їх відсутності, не засуджувати ОСОБА_5 до реальної міри покарання (а. с. 35-36).

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 1 частини 1 статті 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З урахуванням вищевикладеного, конкретних обставин справи, тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання, та з врахуванням положень ст. 50 КК України, а саме мети покарання, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства та приходить до висновку про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, із зміною вироку суду першої інстанції, звільнивши ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням відповідних обов`язків на підставі ст. ст. 75, 76 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2016 року відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України, змінити.

На підставі ч. ч. 1, 3, 4 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, призначеного йому вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 квітня 2016 року за ч. 2 ст. 286 КК України, з випробуванням, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Встановити засудженому ОСОБА_5 іспитовий строк тривалістю один рік.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_5 такі обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанцій набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3