У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7 і ОСОБА_8,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 11 квітня 2017 року заяву засудженого ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 травня 2016 року ОСОБА_3 засуджено за частиною другою статті 146 Кримінального кодексу України (далі - КК ) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_4 за частиною другою статті 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки шість місяців.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2813 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди - 25000 грн.

Апеляційний суд Тернопільської області ухвалою від 31 серпня 2016 року вирок місцевого суду змінив: виключив з мотивувальної частини вироку посилання на вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кримінального правопорушення з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом; виключив із резолютивної частини вироку рішення про залишення обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту без зміни; змінив рішення про солідарне стягнення з обвинувачених суми процесуальних витрат, пов'язаних із залученням експерта, й ухвалив стягнути з них цю суму у дольовому порядку по 1098,03 грн з кожного та скасував рішення місцевого суду про стягнення з обвинувачених на користь потерпілої матеріальної шкоди в розмірі 2813 грн і ухвалив відмовити в задоволенні позову в цій частині за недоведеності позовних вимог. У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 лютого 2017 року судові рішення щодо ОСОБА_3 залишив без зміни.

У заяві засуджений ОСОБА_3 порушує питання про перегляд Верховним Судом України ухвали суду касаційної інстанції з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а саме, неоднакового застосування норми права, яка міститься у статтях 85 і 86 КПК. Зазначає, що розписка потерпілої про відшкодування спричиненої їй моральної шкоди є належним та допустимим доказом, оскільки копія зазначеної розписки знаходиться в матеріалах справи та додавалась до його касаційної скарги, а порядок отримання (написання) такої розписки не передбачений чинним законодавством України. Стверджує, що визнання касаційним судом зазначеної розписки неналежним і недопустимим доказом завадило цьому суду встановити обставини, що вплинули на законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення. Просить скасувати ухвалу касаційного суду щодо нього та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

На обґрунтування своїх доводів засуджений ОСОБА_3 додав до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2013 року та 06 червня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

У статті 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 445 КПК, підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень в аспекті (значенні) правової позиції суду касаційної інстанції, висловленої у своєму рішенні. Перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює Верховний Суд України висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми права, передбаченої КПК. Ключовою умовою такого перегляду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми процесуального права.

Відповідно, норма процесуального права повинна бути реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні процесуальні обставини оцінені з розгляду саме цієї норми. У разі, якщо норма процесуального права не застосовувалась, то порушувати питання про її неоднаковість у застосуванні є безпідставним.

Отже, можливість перегляду судових рішень Верховним Судом України з цієї підстави законодавець пов'язує з неоднаковим застосуванням однієї і тієї самої норми кримінального процесуального права.

Згідно з доктринальними положеннями норма права складається з гіпотези (опису умов дії правової норми, тобто вказівки на ті життєві обставини, за наявності яких реалізується її диспозиція), диспозиції (належної або можливої поведінки за наявності передбачених гіпотезою обставин) та санкції (наслідків або заходів державного примусу на випадок недотримання чи порушення припису, визначеного у диспозиції). При цьому структура саме кримінальної процесуальної норми містить свої особливості, оскільки юридична техніка КПК допускає розміщення гіпотези, диспозиції та санкції в межах різних його статей.

Водночас, засуджений ОСОБА_3 у заяві не зазначає норми права, в якій (яких) міститься гіпотеза, диспозиція та санкція, які лише у своїй сукупності становлять поняття норми права, неоднакове застосування якої може бути підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Згідно з вимогами статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України зазначаються, зокрема, обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу. Тобто у заяві, серед іншого, повинно бути зазначено у чому саме полягає різниця змісту оскаржуваного та порівнюваних судових рішень з обґрунтуванням неправильності висновків суду касаційної інстанції в оспореному рішенні у порівнянні з іншими рішеннями касаційного суду.

У своїй заяві засуджений ОСОБА_3 не навів належного обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК. Зокрема, у заяві відсутня вказівка, в чому саме, на його думку, полягає неоднакове застосування зазначених норм права судом касаційної інстанції в оспореному рішенні у порівнянні з іншими рішеннями цього ж суду. Також засуджений ОСОБА_3 не мотивував юридичні наслідки порушення норм КПК, які, як він вважає, застосовані судом касаційної інстанції неоднаково, яким чином воно вплинуло на законність судового рішення і чи є воно істотним з огляду на вимоги статті 412 КПК.

Долучена до заяви копія ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2016 року не є прикладом для порівняння, оскільки судом касаційної інстанції у цьому рішенні не була висловлена правова позиція щодо застосування норм права, що містяться у статтях 85 і 86 КПК, які на думку заявника неоднаково застосовані судом касаційної інстанції.

Відсутність у порівнюваному рішенні касаційного суду висновку щодо застосування зазначених норм процесуального права позбавляє Верховний Суд України можливості висловити свою правову позицію щодо правильного/неправильного застосування касаційним судом цих норм права.

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», частина перша статті 445 КПК була доповнена пунктом 2, який передбачає, що підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Тобто з підстави, зазначеної у цьому пункті, Верховним Судом України може бути переглянуто оскаржувану ухвалу суду касаційної інстанції, постановлену 28 березня 2015 року й пізніше. Проте, на підтвердження неоднаковості рішень у зв'язку з обставинами, зазначеними в цьому пункті, можуть подаватись і ухвали суду касаційної інстанції, постановлені й до 28 березня 2015 року, але у яких застосовані норми права, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року (пункт 2 частини першої статті 445 КПК), а не Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

Проте, як убачається з доданих до заяви документів, долучена до заяви засудженого ОСОБА_3 копія рішення касаційного суду від 10 жовтня 2013 року, ухвалювалась на підставі КПК 1960 року.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верхового Суду України вважає, що подана засудженим ОСОБА_3 заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року щодо нього є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи щодо ОСОБА_3 до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 444, 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити засудженому ОСОБА_3 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_6