ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
№5-6597км16 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 19 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а :
За вирокоммісцевого суду
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Семенівки Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що має середню освіту, не працює, раніше неодноразово судимого, останнього разу - 29 листопада 2010 року за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільненого умовно-достроково 10 жовтня 2013 року з невідбутим терміном 1 рік 5 місяців 8 днів,
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання увиді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців.
На підставі ст. 72 КК ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 23 вересня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16 000 грн та моральної - 3000 грн.
Апеляційний суд Донецької області 4 серпня 2016 року скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання та визначено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі ст. 72 цього Кодексу ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 23 вересня 2015 року по 04 серпня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Місцевий суд визнав ОСОБА_7 винуватим у тому, що він 09 вересня 2015 року приблизно о 14.00 год. у м. Димитрові, побачивши незнайому йому ОСОБА_8 , зайшов за нею до під`їзду будинку № 22 мікрорайону «Західний», де із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя і здоров`я жінки у момент заподіяння, завдав їй одного удару рукою в обличчя, після чого відкрито заволодів майном потерпілої (золотими прикрасами загальною вартістю 16 000 грн) і втік з місця злочину.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону, порушення кримінального процесуального закону просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарги, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 цієї статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 вказаного Кодексу.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 місцевий суд зробив на підставі належно досліджених доказів у встановленому законом порядку і згідно зі статтями 370, 374 КПК у вироку навів докладні мотиви прийнятого рішення.
За змістом ст. 67 КПК 1960 року оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Суд першої інстанції дотримався вимог цієї норми закону. Апеляційний суд також ретельно перевірив викладені в апеляціях доводи і на їх спростування навів в ухвалі мотиви, які ґрунтуються на матеріалах справи. На думку колегії суддів, висновки, зроблені судами, базуються на об`єктивній оцінці всіх доказів в їх сукупності з урахуванням доводів захисту, які обґрунтовано спростували суди першої та апеляційної інстанцій.
Зібрані у справі докази є належними, відповідають вимогам допустимості, достатності й достовірності.
На підтвердження винуватості засудженого у вчиненні злочину суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_8 , яка впевнено впізнала ОСОБА_7 за зовнішністю та голосом (т. 1 а.п. 21-25). Ці показання узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та іншими доказами у провадженні.
Безпідставними є й твердження у касаційній скарзі про те, що показання ОСОБА_7 отримано з порушенням його права на захист.
Згідно зі ст. 63 Конституції України підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист. Указані гарантії права на захист поєднуються з такими ж положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право: захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, обраного на власний розсуд або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.
Відповідно до ст. 20 КПК підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає в наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права і забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 було роз`яснено його процесуальні права, а від послуг захисника він відмовився, про що свідчить його власний підпис (т. 1 а.п. 37- 41).
Надалі ОСОБА_7 уклав договір про надання правової допомоги із захисником ОСОБА_14 , який надавав йому кваліфіковану юридичну допомогу адвоката на стадії досудового слідства (т. 1 а.п. 54).
Апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, врахував як ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та думку потерпілої. Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.
З огляду на наведене, вирок апеляційного суду є законним та обґрунтованим, призначене покарання справедливим.
Таким чином, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які би тягли за собою скасування або зміну судових рішень у кримінальному провадженні, колегія суддів не вбачає. А тому касаційну скаргу не може бути задоволено.
Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429, статтями 433, 434, 436 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», колегія суддів
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Димитровського міського суду Донецької області від 11 квітня 2016 року та вирок Апеляційного суду Донецької області від 04 серпня 2016 року залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3