АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/743/17 Справа № 175/3266/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.02.2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився у с. Волоське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у провадженні за поданням заступника начальника Дніпропетровської КВІ УДПтСУ у Дніпропетровській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової ухвали, якою у задоволенні подання заступника начальника Дніпропетровської КВІ УДПтСУ у Дніпропетровській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування покарання - відмовити.

Оскаржуваною ухвалою суду було задоволене подання заступника начальника Дніпропетровської КВІ УДПтСУ у Дніпропетровській області, щодо ОСОБА_7 скасовано іспитовий строк та направлено останнього для відбування покарання у виді двох років позбавлення волі, призначеного йому вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2015 р.

Обгрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 , будучи засудженим вищезазначеним вироком суду за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, з встановленням на підставі ст. 75 КК України іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього згідно ст. 76 КК України відповідних обов`язків, умов випробування не дотримався, а саме на протязі трьох місяців поспіль не з`являвся на реєстрацію, змінив місце проживання без дозволу КВІ, а також на протязі 2015-2016 рр. був притягнутий до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень 24 рази, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та є підставою для направлення цього засудженого для відбування призначеного покарання.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, захисник зазначає, що ОСОБА_7 є особою похилого віку, хворіє на тяжкі хвороби, пересувається за допомогою інвалідної тростини, отримує лише мінімальну пенсію, якої не вистачає навіть на проживання, а отже покладений на нього обов`язок чотири рази на місяць з`являтися до КВІ, яка розташована в іншому населеному пункті, географічно значно віддаленому від місця його проживання, був для нього завідомо непомірним як фізично, так і фінансово.

Щодо неодноразового притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності вказує, що більша частина стягнень була накладена на засудженого за неявку до КВІ з вищезазначених причин, а дрібне викладення майна мало місце у магазинах продуктів, де ОСОБА_7 , будучи особою похилого віку, забував розрахуватися за деякі речі. Щодо решти правопорушень, таких, як придбання самогону, вказує, що вони є малозначними.

Заслухавши суддю-доповідача; засудженого та його захисника, що на задоволенні апеляційної скарги наполягали; думку прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечував; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Так, згідно ч. 2 ст. 78 КК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
Відповідно до ч. 4 ст. 166 КВК України систематичним вчиненням правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про небажання стати на шлях виправлення, є вчинення засудженим протягом іспитового строку трьох і більше таких правопорушень.
З наведених положень закону випливає, що засуджений підлягає направленню для відбування призначеного покарання у разі вчинення ним лише правопорушень, які відповідають сукупності таких ознак: вони були систематичними; кожне з них потягло за собою адміністративне стягнення; ці правопорушення свідчать про небажання засудженого стати на шлях виправлення.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 був засуджений вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2015 р. за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та звільнений від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю два роки, та покладенням на нього обов`язків не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи КВІ про зміну місця проживання, роботи, навчання, та періодично з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції.
08.06.2015 р. ОСОБА_7 був ознайомлений Дніпропетровським РВ КВІ з порядком та умовами відбування покарання з випробуванням, вимогами ч. 3 ст. 164 КВК України, письмово попереджений про наслідки ухилення від виконання покладених на нього судом обов`язків.
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11.06.2015 р. у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 перебуває на іспитовому строку та тричі притягувався до адміністративної відповідальності за дрібне викрадення чужого майна, що свідчило про його небажання стати на шлях виправлення, щодо останнього був встановлений адміністративний нагляд строком на шість місяців, з застосуванням обмежень у виді заборони виходу з будинку (квартири) з 20:00 годин до 04:00 годин, заборони виїзду за межі Дніпропетровського району та м. Дніпропетровська без письмового дозволу начальника Дніпропетровського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області, покладення обов`язку реєстрації у Дніпропетровському РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області чотири рази на місяць.
У подальшому засуджений систематично, а саме три місяці поспіль, не з`являвся на реєстрацію, порушуючи тим самим умови адміністративного нагляду.
Крім того, у період з 27.05.2015 р. до 13.07.2016 р. ОСОБА_7 був притягнутий до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень 24 рази.
Взявши до уваги наведені обставини, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвали від 23.02.2017 р. дійшов висновку про необхідність направлення цього засудженого для відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 78 КК України, з правильністю якого колегія суддів погоджується, оскільки дійсно вбачається, що ОСОБА_7 не виконує покладені на нього вироком суду обов`язки та вчиняє численні адміністративні правопорушення, що об`єктивно свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.
Доводи апеляційної скарги захисника засудженого правильності цього висновку не спростовують.
Так, посилання захисника на те, що покладений на ОСОБА_7 обов`язок чотири рази на місяць з`являтися до КВІ, яка розташована в іншому населеному пункті, географічно значно віддаленому від місця його проживання, є для нього завідомо непомірним як фізично, так і фінансово, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки засуджений не оспорював ухвалу суду від 11.06.2015 р. про встановлення адміністративного нагляду сам у такому обсязі, а також згідно матеріалам його особової справи у період з 08.06.2015 р. до 23.07.2015 р. свої обов`язки щодо періодичної відмітки у КВІ виконував належним чином, а у подальшому повністю перестав їх виконувати, при цьому до КВІ мірою можливості він не з`являвся, про причини неявки не повідомляв, його місцезнаходження на протязі тривалого часу відоме не було, що свідчить про нехтування засудженим покладеними на нього обов`язками.

З тих самих міркувань колегія суддів оцінює критично і доводи апеляційної скарги захисника щодо неможливості врахування фактів притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за неявку до КВІ як таких, що свідчать про небажання останнього стати на шлях виправлення.

Посилання захисника на те, що дрібні викрадення майна ОСОБА_7 мали місце у магазинах продуктів, де він, будучи особою похилого віку, забував розрахуватися за деякі речі, є неспроможними зважаючи на те, що вони є голослівними та не мають будь-якого підтвердження, в той час як у межах розгляду відповідних справ про адміністративні правопорушення знайшли об`єктивне підтвердження факти саме викрадення ОСОБА_7 у супермаркетах однотипного майна банок кави «Карт Нуар».

За викладених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.02.2017 року щодо ОСОБА_7 у провадженні за поданням заступника начальника Дніпропетровської КВІ УДПтСУ у Дніпропетровській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування покарання залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4