АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 645/6646/15-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/721/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
представника потерпілого - ОСОБА_8 ,
захисника - ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16.12.2016 року, стосовно ОСОБА_11 -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2016 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Павлівка Кегичівського району Харківської області, громадянин України, з середньою освітою, не працюючий, одружений, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1 ,

визнанний винним у скоєнні злочину передбаченого, ч. 1 ст. 286 КК України, з призначенням покарання у виді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспотртними засобами на строк 2 роки.
Відповідно до ст.75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
За цивільним позовом потерпілого з обвинуваченого ОСОБА_7 та ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія» солідарно стягнуто на користь ОСОБА_10 10245 грн.35 коп. у відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином.
Також з обвинуваченого ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_10 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди завданої злочином.
Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 19.12.2015 року, приблизно о 20 год. 00 хв., керував технічно справним автомобілем ВАЗ-21043 реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому рухався зі швидкістю 45 км/год. по пр.Косіора, зі сторони вул.17-го Партз`їзду, в напрямку вул. Хмельницького в м.Харкові.

Під час руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі буд.№63 по пр.Косіора в м.Харкові, ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.18.1 ПДР України, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу, визначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою, зліва направо по ходу руху автомобіля ВАЗ-21043.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_10 причинені закрита тупа травма поперекового відділу хребта у вигляді компресійного перелому тіла першого поперекового хребта 1-2 ступеня, садна, гематома на голові, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху виразилось в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-21043 реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявивши небезпеку для руху, а саме пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переході, не поступився дорогою пішоходу і своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , заподіявши йому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу в якій просить вирок змінити, а саме.

Встановити, що подія злочину відбулась 19.12.2014 року;

виключити із змісту вироку у якості доказу винуватості пояснення представника потерпілого ОСОБА_8 ;

призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строком на два роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами, із застосуванням ст. 75 КК України;

змінити розмір стягнення за цивільним позовом та стягнути з ПАТ «Українська охороно-страхова компанія» у якості відшкодування матеріальної шкоди 245,35 грн., а з нього у розмірі 1000, 00 грн. Моральну шкоду повністю стягнути з ПрАТ «Українська охороно-страхова компанія». В іншій частині позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог вказує на те, що судом при ухваленні рішення були допущенні певні розбіжності з обставинами справи, а саме те, що подія сталась 19.12.2014 року, а не 19.12.2015 року, як зазначено у вироку. Свою провину він визнав, але в тій частині, що він зачепив милиці потерпілого, але не скоював наїзд на нього, як вказано у вироку. Крім того посилається і на те, що при призначенні судом додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами судом не враховано його особу та тяжкість вчиненого злочину. Посилається на те, що при скоєнні ДТП він рухався зі швидкістю 45 км/год, що відповідає ПДР, після скоєння ДТП він зупинився та надав першу медичну допомогу, крім того має позитивну характеристику за місцем проживання, понад 20 років працює таксистом, що є основним джерелом доходу його сім`і. Вважає, що судом не вмотивовано рішення про стягнення з нього на користь потерпілого відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Потерпілий ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить про зміну вироку Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16.12.2016 року та призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 2186 КК України у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки без застосування ст.ст. 75,76 КК України. Крім того потерпілий просить збільшити розмір стягнення солідарно з обвинуваченого ОСОБА_7 та ПрАТ «Українська охороно-страхова компанія» на користь потерпілого ОСОБА_10 відшкодування матеріальної шкоди з 10245,35 грн. до 20162,92 грн.

В обґрунтування вимог потерпілий посилається на те, що призначене судом покарання з застосуванням ст.ст. 75,76 КК України не є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого. ОСОБА_7 свою провину не визнав, не розкаявся та не вибачився перед потерпілим. Крім того посилається і на те, що вирок в частині часткового задоволення цивільного позову потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди, прийнятий з порушенням норм матеріального і процесуального права. Всі витрати на лікування потерпілим підтверджено наявністю чеків, квитанцій та оригіналів довідок. Посилається і на те, що у нього після отриманих травм в результаті ДТП був порушений його ритм життя та спричиненні душевні страждання.

Заслухавши суддю доповідача; пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу; пояснення захисника , який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого; пояснення представника потерпілого , яка підтримала апеляційну скаргу потерпілого ; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає , що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог , передбачених КПК України.

Згідно ст.91 КПК України у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Як вбачається з обвинувального акту та встановлено у вироку, що подія ДТП винним в якій визнано ОСОБА_7 мала місце 19 грудня 2015 року. Також з мотивувальної частини вироку вбачається , що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили , що ДТП мала місце 19 грудня 2015 року.

Але з протоколу огляду місця ДТП та інших письмових доказів , які містяться в матеріалах кримінального провадження вбачається , що ДТП за участі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 сталась 19 грудня 2014 року. Це не заперечували обвинувачений та представник потерпілого.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції неправильно встановив час вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку повинні міститися формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

З вироку вбачається, що суд визнав що ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.18.1 ПДР України, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу, визначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою, зліва направо по ходу руху автомобіля ВАЗ-21043, в результаті якого пішоходу були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Але одночасно в мотивувальній частині вироку суд вийшов за межі обвинувачення, змінивши на свій розсуд механізм ДТП та причини утворення тілесних ушкоджень у потерпілого, зазначивши зокрема про те, що «милиці слугували опорою для руху ОСОБА_10 , який є інвалідом 3 групи через захворювання ніг та пересувався за допомогою милиць , тому позбавлення його такої опори через наїзд на милиці , згідно пояснень обвинуваченого , могло спричинити падіння потерпілого на поверхню проїжджої частини та отримання тілесних ушкоджень».

Суд зазначив у вироку, що потерпілий ОСОБА_10 на час ДТП знаходився у стані алкогольного сп`яніння., і що це не впливає на винуватість ОСОБА_14 . Але відповідно до дослідницької частини висновку судово-медичної експертизи дані щодо стану алкогольного сп`яніння потерпілого містились лише в карті виїзду швидкої допомоги 19.12.14р. Одночасно проведений в лікарні 19.12.14р. алкотест потерпілого № 21713 встановив 0,00% алкоголю (а.с.143-144). Обвинувальний акт також не містить даних щодо алкогольного сп`яніння потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст. 84 КПК України , процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ч.1 ст. 95 КПК України показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

В порушення зазначених вимог закону суд послався на показання представника потерпілого в якості доказу вини ОСОБА_14 у скоєнні злочину.

Відповідно до ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку повинні міститися також підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Згідно ч.5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

В порушення зазначених вимог закону вирішуючи цивільний позов потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди суд не зазначив правових підстав для її стягнення.

Відповідно до ст. 1190 ЦК України солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоду.

З врахування цього є незрозумілим, в зв`язку з чим суд першої інстанції при вирішенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, застосував принцип солідарної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_7 та ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія». Мотивуючи своє рішення щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому , суд врахував отримання фізичного болю та страждань, завданих каліцтвом. Але , як вбачається з матеріалів справи 3 група інвалідності потерпілому була встановлена ще в 2012 році, даних щодо отримання каліцтва в наслідок ДТП матеріали провадження не містять , що також підтвердив представник потерпілого.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 412 КПК України зазначені порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 84,91,95,128,129, 370, 337, 374 КПК України є істотним , оскільки перешкодило суду ухвалити законне судове рішення.

Отже з врахуванням наявності передбачених КПК України підстав для скасування судового рішення, по справі слід призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Враховуючи зазначене, апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання. Тому доводи апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого стосовно виду та розміру покарання та суми відшкодування мають бути оцінені судом першої інстанції при новому судовому розгляді.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 412 КПК України судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції .

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий
Судді -