Номер провадження: 11-сс/785/702/17
Номер справи місцевого суду: 522/5968/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6

адвоката - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2017 року про арешт майна,

встановила:
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2017 року клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 про арешт майна за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0001473 від 19.03.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України задоволено і накладено арешт на автомобіль марки «Тойота Авенсіс», державний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_2 , ключ з сигналізацією із забороною користування і розпорядження, оскільки у даному автомобілі патрульною поліцією встановлено невідповідність даних, зокрема, дані свідоцтва про реєстрацію автомобіля НОМЕР_2 не значаться у базі «НАІС», а державний номер НОМЕР_1 , виданий на автомобіль, на який видано свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 з іншим, ніж на даному автомобілі він-кодом. Автомобіль зареєстрований на ім`я ОСОБА_10 . ОСОБА_8 пояснив, що 15.09.2015 року придбав його у невстановленої слідством особи у м. Білгород-Дністровський Одеської області.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 вказує, що ухвала слідчого судді необґрунтована і незаконна, оскільки ОСОБА_8 не є підозрюваним чи обвинуваченим у кримінальному провадженні, арешт накладено всупереч вимогам ч. 2 ст. 170 КПК України, адже речовими доказами по справі фактично є документи, а не автомобіль. Крім того, цей автомобіль не підлягає конфіскації по даному кримінальному провадженню і не може бути використаним з метою відшкодування шкоди, оскільки шкода діями ОСОБА_8 нікому не завдана і цивільний позов у справі відсутній. ОСОБА_8 є власником майна і судовим рішенням порушено його права власника. Відповідно до матеріалів слідчий суддя не обґрунтував свого рішення про поновлення прокурору строку на звернення із клопотанням про арешт майна. Крім того, адвокат, посилаючись на ч. 3 ст. 395 КПК України, вказує на своєчасну подачу апеляційної скарги, оскільки копія оскаржуваної ухвали була отримана захисником лише 03.05.2017 року. Просить ухвалу слідчого судді скасувати і зняти накладений на майно арешт.

Вислухавши доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги має бути відмовлено з наступних підстав.

Згідно ст. 170 ч.ч. 1-4 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку .

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

2. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

3. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

4. У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках,передбачених Кримінальним кодексом України.

Апеляційний суд вважає, що, згідно вимог ст. 171 КПК України, в клопотанні прокурора зазначено підстави та мету, передбачені ст. 170 КПК України, а також обґрунтування необхідності арешту майна.

Зокрема, в клопотанні прокурора зазначено, що свідоцтво про реєстрацію автомобіля НОМЕР_2 не значиться у базі «НАІС», а державний номер НОМЕР_1 , виданий відповідно до цієї бази даних на автомобіль, на який видано свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 з іншим, ніж на даному автомобілі він-кодом

В ході досудового розслідування вказаний автомобіль Тойота Авенсіс вилучений як предмет кримінального правопорушення, пов`язаного в тому числі і з незаконним обігом, а незастосування арешту може дійсно призвести до втрати чи пошкодження вилученого майна та перешкодити розслідуванню кримінального провадження.

Метою арешту майна в клопотанні прокурора зазначено виявлення незаконної діяльності з підроблення офіційних документів, які можуть бути засобами для викриття осіб, винних у вчиненні кримінального правопорушення, та предметами злочину, необхідність збереження предметів, які використані, як засоби, знаряддя та містять сліди незаконної діяльності, встановлення інших обставин, які мають суттєве значення для повного, об`єктивного і всебічного розслідування.

Таким чином, в клопотанні прокурора обґрунтовано зазначено, що зібрані матеріали досудового розслідування вказують на те, що вилучене в ході огляду майно автомобіль, документи і ключі можуть мати доказове значення по вказаному кримінальному провадженню.
Також в ухвалі слідчого судді встановлена можливість використання вилученого майна, як речового доказу в кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України.
Апеляційний суд вважає, що в ухвалі слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про те, що органами досудового розслідування доведено, що вилучене майно може бути використано, як доказ вчинення кримінального правопорушення, вилучене майно може бути речовим доказом кримінального правопорушення. В оскаржуваній ухвалі слідчого судді була обґрунтовано зазначена наявність правових підстав для арешту майна, передбачених ст. 170 ч.ч.1-4 КПК України.

З наведених підстав доводи апеляційної скарги про те, що прокурор в порушення вимог законодавства не довів необхідність арешту, наявність ризиків, а також належність майна до предмету, засобу чи знаряддя інкримінованого кримінального правопорушення, не можуть бути прийняті до уваги.
Також колегія суддів не може погодитись із посиланнями в апеляційній скарзі на порушення слідчим суддею вимог ч.ч. 2,3 ст. 173 КПК України, а саме порушення прав власника майна ОСОБА_8 при вилученні та арешті майна, оскільки при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя врахував обставини інкримінованого кримінального правопорушення, доведеність правових підстав для арешту майна, що виправдовують ступінь втручання в права власників майна. Окрім того, за поясненнями ОСОБА_8 автомобіль, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_10 , він придбав у невстановленої особи і свого права на нього належним чином на даний час не оформив.

Доводи захисника про те, що клопотання прокурора про арешт майна подано в порушення строку, передбаченого ст. 171 ч. 5 КПК України, підтвердження не знайшли, оскільки прокурор повторно звертався із таким клопотанням до слідчого судді після повернення його слідчим суддею і оскаржуваною ухвалою слідчий суддя поновив прокурору пропущений ним процесуальний строк, чого сторони в ході розгляду апеляції не заперечували.
Твердження апеляції про те, що вилучений автомобіль не є речовим доказом у кримінальному провадженні, спростовуються копією постанови слідчого від 19.03.2017 року про визнання вилучених автомобіля, свідоцтва про його реєстрацію та ключів речовими доказами.
Відсутність цивільного позову у кримінальному провадженні та додаткового покарання у вигляді конфіскації майна у санкції ч. 1 ст. 358 КК України не позбавляє суд права вживати заходів забезпечення кримінального провадження за відповідними клопотаннями сторін.
Також необґрунтованими є посиланням адвоката у апеляції на відсутність будь-якої шкоди по справі, оскільки незаконним обігом транспортних засобів шляхом використання підроблення офіційних документів завдано безпосередньої шкоди інтересам держави.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи підтвердження не знайшли, ухвала слідчого судді відповідає вимогам кримінального процесуального закону, підстав для її скасування не встановлено.
Керуючись ст.ст. 405,407,409, 419,422 КПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2017 року про накладення арешту на майно за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001475 від 19.03.2017 року, залишити без змін.

Ухвала остаточна і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3