У х в а л а
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянула в закритому судовому засіданні в м. Києві 20 квітня 2017 року кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 .

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року засуджено:

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
не судимого,
- за ч. 4 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років;
- за ч. 3 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років;
- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Як зазначено у вироку суду ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

12 грудня 2010 року близько 21:15 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ-2107, державний номер НОМЕР_1 , переслідуючи намір на вступ у статеві зносини з ОСОБА_8 , доставив останню до берегу ріки Кодима в с.Ясенове-2 Любашівського району Одеської області, де в салоні автомобіля, користуючись її перебуванням в стані середньої тяжкості алкогольного сп`яніння, а також психічним станом, що був пов`язаний із спогадами про трагічну загибель її родички та двох малолітніх дітей останньої, долаючи опір ОСОБА_8 , використовуючи свою фізичну перевагу, вступив у природні статеві зносини з потерпілою, із застосуванням фізичного насильства, яке мало прояв у зриві з однієї її ноги штанів та панчох, одночасне приспущення на іншій нозі, розірванні трусів, переміщенні в область шиї верхньої частини одягу - светра, бюстгальтера та шарфу, а також спричинення їй синця на передній поверхні правої гомілки у верхній третині.
Цього ж дня близько 22 год. ОСОБА_7 , будучи незадоволеним отриманою відмовою ОСОБА_8 на добровільний вступ із ним у статеві зносини, виштовхнув її з салону автомобіля, після чого поїхав до місця проживання своїх батьків - в с. Гвоздавку-2 Любашівського району Одеської області, чим завідомо залишив ОСОБА_8 в небезпечному її життя стані, усвідомлюючи, що вона перебуває в цьому стані та позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок зґвалтування, перебування в середньому ступеню тяжкості алкогольного сп`яніння, впливу негативних і спогадів про трагічну загибель її родичів, напівоголеності при температурі навколишнього повітря близько 10°С морозу, неосвітленої місцевості та значної відстані до місця освітленої центральної частини с. Ясеново-2 та будинку, де проживала її бабуся ОСОБА_9 . При цьому, ОСОБА_7 мав реальну можливість надати ОСОБА_8 допомогу або повідомити про небезпечний для її життя стан бабусі чи знайомим.
Внаслідок зґвалтування та наступного залишення ОСОБА_7 у небезпеці, ОСОБА_8 перебуваючи наполовину оголеною в неосвітленій місцевості, не розуміючи, де вона знаходиться, вийшла на лід ріки Кодима, пішла в сторону с.Ясенево-1, де пройшла близько 80 метрів, провалилася в ополонку, впала у холодну воду, пішла під лід та потонула.
ОСОБА_7 без відповідного дозволу, у невстановленому місці та у невстановлений час придбав бойові припаси до нарізної вогнепальної зброї НОМЕР_2 придатних до стрільби набоїв, калібру 9 мм, які став зберігати в літній кухні за місцем проживання родини ОСОБА_10 в с. Гвоздавка-2 Любашівського району Одеської області до часу їх вилучення співробітниками міліції 05 жовтня 2011 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2016 року вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 змінено: перекваліфіковано його дії з ч. 4 ст. 152 КК України на ч. 1 ст. 152 КК України.

Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, за ч. 3 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

У решті вирок залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять ухвалу щодо ОСОБА_7 скасувати з підстав неправильного застосування кримінального закону, невідповідності призначеного покарання тяжкості злочинів та особі засудженого внаслідок м`якості. На обґрунтування своїх вимог стверджують про неправильність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 152 КК України на ч. 1 ст. 152 КК України і недостатнє врахування судом апеляційної інстанції конкретних обставин вчинених злочинів, даних про особу засудженого, які у сукупності, на думку потерпілих, свідчать про м`якість призначеного засудженому покарання. Просять ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Заслухавши доповідь судді, думки прокурора, потерпілих, які просили скасувати ухвалу щодо ОСОБА_7 із направленням справи на новий судовий розгляд в суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені.
За змістом касаційної скарги потерпілі не оскаржують правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 135, ч. 1 ст. 263 КК України, а тому суд касаційної інстанції не переглядає оскаржуване судове рішення в цій частині.
Також у касаційній скарзі не заперечується висновок суду про зґвалтування ОСОБА_7 ОСОБА_8 .

Відповідно до вироку місцевий суд, розглядаючи кримінальну справу щодо ОСОБА_7 в межах пред`явленого останньому обвинувачення, визнав доведеним, що останній вчинив статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, що спричинило особливо тяжкі наслідки у вигляді смерті ОСОБА_8 , а також що він завідомо залишив без допомоги ОСОБА_8 , яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, при цьому ОСОБА_7 мав змогу надати їй допомогу, до того ж він сам поставив потерпілу в небезпечний дня життя стан, що спричинило смерть ОСОБА_8 .
Суд апеляційної інстанції встановив відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили, що наслідки у вигляді смерті ОСОБА_8 настали саме в результаті залишення потерпілої у небезпеці, а не внаслідок зґвалтування, в результаті якого їй були спричиненні лише тілесні ушкодження.
Відповідальність за вчинення злочину, окрім іншого, настає у разі вчинення суб`єктом злочину об`єктивної сторони злочину, яка включає в себе як вчинення діяння, так і настання наслідків і причинно-наслідкового зв`язку між діями й наслідком.
Оскільки між діями ОСОБА_7 по зґвалтуванню ОСОБА_8 і наслідками у вигляді смерті останньої був відсутній причинно-наслідковий зв`язок, суд апеляційної інстанції правильно перекваліфікував дії ОСОБА_7 із ч. 4 ст.152 КК України на ч. 1 ст. 152 КК України.

У касаційній скарзі потерпілих не наведено обґрунтованих доводів, які б ставили під сумність правильність висновків суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі відсутні доводи щодо таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 .

При призначенні ОСОБА_7 покарання ближче до максимальної межі санкції ч. 1 ст. 152 КК України, суд апеляційної інстанції урахував тяжкість вчинених злочинів, дані про особу засудженого, обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що місцевий суд також призначив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 135 КК України покарання ближче до максимальної межі санкції цієї частини статті кримінального закону. Також суд касаційної інстанції наголошує на тому, що потерпілі в апеляційному порядку не оскаржували правильності обрання принципу призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а суд апеляційної інстанції без апеляційних скарг прокурора чи потерпілих у частині м`якості призначеного покарання не міг погіршити становище засудженого шляхом обрання йому принципу повного або часткового складання покарань, призначених за сукупністю злочинів, як на цьому наполягають потерпілі у касаційній скарзі.

Призначене засудженому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів.

Та обставина, що після вчинення злочинів ОСОБА_7 продовжив вести аморальний спосіб життя, як це зазначають потерпілі у касаційній скарзі, не є достатньою підставою вважати призначене засудженому покарання таким, що не відповідає тяжкості вчинених ним злочинів та даним про його особу внаслідок м`якості.

З огляду на викладене, касаційна скарга потерпілих не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

ухвалила:

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без задоволення.

С у д д і:

____________________________________________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3