Ухвала
іменем україни
18 квітня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006498 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК,
установив:
У касаційній скарзі, як випливає з її змісту, захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у цьому суді на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК. За твердженням захисника, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам статей 370, 374, 420 вказаного Кодексу. Вважає істотним порушенням КПК те, що згаданий суд залишив без змін вирок місцевого суду в частині, яка не стосується покарання; необґрунтовано зазначив про задоволення апеляційної скарги прокурора; здійснив провадження без участі законного представника потерпілого, не повідомивши останньому про дату та час апеляційного розгляду. Крім того, захисник зауважує, що суд апеляційної інстанції не врахував повною мірою всіх пом`якшуючих покарання обставин, не зважив на думку потерпілого, внаслідок чого призначив засудженому надмірно суворий захід примусу.

Учасникам кримінального провадження відповідно до правил ст. 430 КПК було повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду; клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2016 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Судом ОСОБА_6 визнано винуватим у розбої, вчиненому за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, 28 вересня 2015 року близько 20.10 год. біля будинку № 25 на вул. 600-річчя у м. Вінниці ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння з метою заволодіння грошима приставив до шиї неповнолітнього ОСОБА_8 металевий предмет, ззовні схожий на ніж, погрожуючи заподіянням тілесних ушкоджень. Потерпілий, сприйнявши цю загрозу для свого життя, як реальну, віддав ОСОБА_6 20 грн, якими останній розпорядився на власний розсуд.
Апеляційний суд Вінницької області, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання і 19 квітня 2016 року ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 187 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Крім того, суд на підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу зарахував засудженому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 29 вересня 2015 року по 21 січня 2015 року. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає ухвалу апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій не заперечується висновок суду про подію злочину, доведеність винуватості ОСОБА_6 у його вчиненні, а також правильність юридичної оцінки діяння за ч. 1 ст. 187 КК.

Доводи захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом при ухваленні вироку не можна визнати прийнятними.

За матеріалами кримінального провадження, прокурор, не погодившись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу. В ній він просив скасувати згадане рішення в частині призначеного засудженому покарання й ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_6 більш суворий захід примусу, що належить відбувати реально. При цьому суть аргументів прокурора зводилася насамперед до неправильного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК, що потягло за собою невиправдану мякість покарання.
Згідно з приписами статей 404, 407 КПК суд апеляційної інстанції переглядає оспорюване рішення в межах апеляційної скарги, а за наслідками її розгляду вправі скасувати вирок частково й ухвалити новий.

Отже, зважаючи на зазначену вище позицію сторони обвинувачення суд не мав апеляційного приводу ставити під сумнів законність вироку в частині, що не стосується покарання. За наслідками розгляду згаданої скарги апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про обґрунтованість доводів прокурора щодо неправильного застосування місцевим судом інституту умовного звільнення, і виходячи з суті вимог скаржника прийняв рішення про їх задоволення. Таке рішення з урахуванням дискреційних повноважень суду не суперечить КПК. Скасовуючи частково вирок суду першої інстанції та ухвалюючи новий, за яким засудженому за ч. 1 ст. 187 КК призначено покарання, що належить відбувати реально, апеляційний суд реалізував свої повноваження, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК. Оскільки у решті вирок місцевого суду було залишено без змін апеляційний суд, дотримуючись принципу юридичної визначеності, зазначив про це в резолютивній частині свого рішення.

Посилання в касаційній скарзі на порушення прав потерпілого (27 червня 1998 року народження) через здійснення апеляційного провадження за відсутності законного представника як на підставу для скасування оспорюваного вироку, є непереконливими. Зазначене питання стосується інтересів потерпілого, який брав участь в апеляційному розгляді й не оскаржив нового вироку в касаційному порядку. Не скористався таким своїм правом і законний представник потерпілого. З огляду на це, на точний зміст положень ст. 412 КПК, а також на правила п. 1 ч. 1 ст. 425 вказаного Кодексу, відповідно до яких захисник оскаржує судові рішення в частині, що стосується інтересів засудженого, колегія суддів не може погодитися з твердженням у поданій скарзі про необхідність скасування вироку апеляційного суду на згаданій підставі.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними законодавчими приписами керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_6 покарання.

Так, суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи прокурора, дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції засудженого від суспільства. Тому вказаний суд визнав рішення місцевого суду про застосування ст. 75 КК неправильним, а призначене ОСОБА_6 покарання невиправдано м`яким.

Ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд урахував те, що вчинений засудженим злочин за класифікацією є тяжким. Також суд зважив на особу винного, котрий з огляду на його поведінку в минулому схильний до правопорушень, не займався суспільно корисною діяльністю, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у громадському місці, заволодів чужим майном шляхом нападу на неповнолітнього. На переконання апеляційного суду, зазначені обставини в їх сукупності свідчать про суспільну небезпечність ОСОБА_6 , що виключає застосування до нього інституту умовного звільнення.

Водночас суд апеляційної інстанції фактично не залишив поза увагою визнання засудженим своєї вини, відшкодування ним завданої злочином шкоди, а також думки потерпілого, який просив суворо не карати (не позбавляти волі) ОСОБА_6 , і призначив останньому покарання не в максимальних межах санкції ч. 1 ст. 187 КК.

Правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, вирок апеляційного суду не суперечить статтям 370, 374, 420 КПК.

Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оспорюваного вироку, про що йдеться в касаційній скарзі, при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Відтак касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:

Вирок Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3