Ухвала іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 22 грудня 2016 року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 26 лютого 2016 року.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2015 року
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина
України, раніше не судимого,

засуджено:
- за ч. 1 ст. 115 на 15 років позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
За обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано в зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину.
Вироком вирішено цивільний позов у справі, питання судових витрат та речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 лютого 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині; за таємне викрадення чужого майна (крадіжку).
Так, 01 березня 2012 року приблизно о 23.30 год., ОСОБА_7 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прибув до квартири АДРЕСА_1 , де проживала раніше знайома йому ОСОБА_8 та в ході сварки, що розпочалася між ними, схопив двома руками останню за шию та повалив на підлогу, після чого сів на грудну клітку та став здавлювати органи шиї, перекривши доступ кисню в дихальні шляхи потерпілої. Помітивши, що у ОСОБА_8 виникло фізіологічне неконтрольоване сечовипускання, зняв з потерпілої штани та труси, після чого переніс її в спальню на ліжко. Почувши хрип останньої, ОСОБА_7 зняв з тіла потерпілої пояс від халату та обмотавши його навколо шиї потерпілої, зав`язав вузол, таким чином перекривши доступ кисню в дихальні шляхи потерпілої. Після цього, забрав майно потерпілої на загальну суму 4377 грн. та з місця події зник.
Крім того, ОСОБА_7 органами досудового слідства обвинувачувався у задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, що спричинило особливо тяжкі наслідки та суд першої інстанції виправдав його в зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні інкримінованого злочину.
Судові рішення в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 153 КК України у касаційних скаргах не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати постановлені відносно ОСОБА_7 судові рішення і справу направити на додаткове розслідування. В обґрунтування своїх вимог вказує, що у вироку відсутні докази вчинення засудженим злочинів, а на досудовому слідстві були порушені права засудженого на захист, так як ряд слідчих дій відбувалися без участі захисника. Наводить доводи щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, неповноти та однобічності досудового та судового слідства у справі, не погоджується з оцінкою судами доказів. Вважає ОСОБА_7 непричетним до вчинення злочинів, за які його засуджено та посилається на те, що він є психічно хворим, а його неодноразові клопотання про призначення та проведення стаціонарної судово психіатричної експертизи, безпідставно відхилялися. Стверджує, що всі наведені ним доводи залишились поза належною увагою апеляційного суду, в зв`язку з чим ухвала не відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 також просить скасувати постановлені відносно нього вирок та ухвалу і справу направити на додаткове розслідування. В обґрунтування своїх вимог наводить доводи, що за своїм змістом є аналогічними доводам касаційної скарги захисника. Крім того, вказує, що явку з повинною написав під тиском працівників правоохоронних органів, а також зазначає, що в ході досудового слідства до нього застосовувалися заходи фізичного та психічного впливу. Не погоджується з результатами перевірки, проведеної в зв`язку з розглядом його заяви про це. Також вважає, що органами досудового слідства його дії неправильно кваліфіковано за ст. 115 КК України, посилаючись на необхідність їх кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України.
Стверджує про порушення його права на захист під час досудового слідства, оскільки захисник, який представляв його інтереси не заявляв жодних клопотань та неналежним чином виконував свої обов`язки.
В запереченнях на касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_9 , посилаючись на необґрунтованість доводів засудженого, просила залишити її без задоволення, а постановлені відносно ОСОБА_7 судові рішення без зміни.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримання касаційних вимог, думку прокурора, яка вважала, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В скаргах захисник та засуджений не погоджуються із засудженням ОСОБА_7 за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, посилаючись на те, що в ході розгляду справи судами не було здобуто доказів на підтвердження винуватості останнього, проте, обґрунтовуючи зазначені вимоги, оспорюють фактичні обставини справи, вказують на однобічність і неповноту досудового і судового слідства, не погоджуються з оцінкою доказів по справі, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року, не віднесена.
Тому колегія суддів при розгляді справи за касаційними скаргами засудженого та захисника на вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду, постановлену щодо цього вироку, виходить із фактичних обставин, установлених рішеннями цих судів.

Суд належним чином обґрунтував свій висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено на підставі зібраних досудовим слідством доказів, досліджених в судовому засіданні та викладених у вироку, зокрема: показаннями самого засудженого ОСОБА_7 , які він давав безпосередньо в судах першої та апеляційної інстанцій, який частково визнав свою вину, зокрема, у вчиненні крадіжки майна потерпілої, а також зізнавальними показаннями ОСОБА_7 під час досудового слідства, в тому числі під час його допиту як обвинуваченого в присутності захисника та під час проведення відтворення обстановки та обставин події також за участю захисника, показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даними протоколу здійснення слухового контролю із застосуванням оперативно-технічних засобів № 4/3093 від 25 травня 2012 року, даними протоколу огляду місця події від 02 березня 2012 року, даними протоколу відтворення обстановки та обставин події від 06 березня 2012 року, даними протоколу огляду ділянки місцевості від 04 березня 2012 року, даними протоколів виїмок від 03 березня 2012 року, від 04 березня 2012 року, даними протоколів огляду предметів від 16 березня 2012 року, від 17 червня 2012 року, висновками судово-медичної експертизи № 430 від 04 квітня 2012 року, додаткової судово-медичної експертизи № 430 від 23 травня 2012 року, судово-цитологічної експертизи № 79/ц від 03 квітня 2012 року, судово-імунологічної експертизи № 168 від 06 квітня 2012 року, судово-імунологічної експертизи № 167 від 04 квітня 2012 року, а також іншими доказами, зміст яких детально відображений у вироку.

Уся сукупність зібраних у справі доказів була належним чином проаналізована судами та дає підстави касаційному суду зробити висновок про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України.
Крім того, правильність кваліфікації дій засудженого підтверджується також даними висновку проведеної під час апеляційного розгляду комісійної судово-медичної експертизи № 144-К від 18 січня 2016 року, в зв`язку з чим доводи засудженого про необхідність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України, які до того ж, належним чином не обґрунтовані ним, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу. Підстав для сумнівів в об`єктивності доказів, на які послалися суди першої та апеляційної інстанцій на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , з матеріалів справи не вбачається.
Отже, доводи касаційних скарг засудженого та його захисника щодо необґрунтованості засудження ОСОБА_7 та порушення судом положень ст. 62 Конституції України, не ґрунтуються на матеріалах справи і є безпідставними.

Досудове та судове слідство по справі проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, які були б істотними і тягли за собою скасування чи зміну судових рішень, в тому числі і порушення права ОСОБА_7 на захист, про що стверджується в касаційних скаргах, не допущено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що доводи касаційних скарг, за своїм змістом, є аналогічними доводам, викладеним засудженим та його захисниками у апеляціях, на які судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 377 КПК України 1960 року, дано вичерпні та вмотивовані відповіді, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Апеляційний суд, провівши часткове судове слідство, ретельно перевірив доводи, викладені засудженим та його захисниками, в тому числі щодо порушення права на захист та застосування незаконних методів слідства щодо ОСОБА_7 і обґрунтовано визнав їх безпідставними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України. Крім того, посилання про застосування заходів фізичного та психічного впливу на ОСОБА_7 під час досудового слідства спростовуються наявною в справі постановою прокуратури Ленінського району м. Миколаєва від 25 жовтня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи.

Що стосується доводів захисника про те, що ОСОБА_7 є психічно хворим, то згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 255 від 30 березня 2012 року ОСОБА_7 на момент скоєння злочину перебував у стані алкогольного сп`яніння та тимчасового хворобливого стану психіки у нього не було. Ступінь вираженості наявного розладу така, що в період інкримінованого йому діяння, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто підстав вважати, що ОСОБА_7 не усвідомлював своїх дій та знаходився у стані, який би давав підстави вважати, що він мав психічне захворювання та необхідність проведення стаціонарної судово психіатричної експертизи у суду не було.
Покарання, призначене ОСОБА_7 є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України та обрано у відповідності до вимог кримінально-процесуального закону з урахуванням характеру, ступеня тяжкості вчинених ним в стані алкогольного сп`яніння злочинів, один з яких класифікується як особливо тяжкий, наслідком вчинення якого стало позбавлення життя потерпілої, даних про особу засудженого та всіх обставин справи, що впливали на обрання судом виду покарання.

Таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б істотними, а також неправильного застосування кримінального закону у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та захисника немає.

Керуючись статтями 394, 396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIIІ від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 26 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3