Справа № 343/1/16-к
Провадження № 11-кп/779/5/2017
Категорія ч. 1 ст. 122 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000694 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2016 року, згідно якого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, який має вищу освіту, тимчасово непрацюючого, неодруженого, що на утриманні неповнолітніх дітей не має, в порядку ст. 89 КК України несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, з призначенням покарання у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з часу тримання його в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням його до праці.

Задоволено цивільний позов прокурора Долинського відділу Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі фінансового управління Долинської РДА, стягнуто з ОСОБА_6 на користь фінансового управління Долинської РДА 5 982, 17 гривень, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 .

Задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 , стягнуто з ОСОБА_6 на його користь 9 909, 61 гривень заподіяної матеріальної шкоди, 9 000 гривень заподіяної моральної шкоди та 7 500 гривень за надання правової допомоги адвокатом.

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :
Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуваний вирок, виправдати його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, закрити провадження у кримінальній справі.

В обґрунтування таких вимог зазначає, що постановлений судом вирок підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушенням вимог кримінально процесуального закону України, неправильним застосуванням кримінального закону, однобічністю із обвинувальним ухилом досудового та судового слідства, упередженістю при судовому, досудовому слідстві, оцінці доказів свідчень свідків, неповнотою висновку експертизи та її необ`єктивністю. Стверджує, що між ним та ОСОБА_7 конфліктів не було за виключенням випадку на дні села в травні 2015 року, коли він сидів на ОСОБА_11 і бив його по обличчю до крові - він не дав ОСОБА_12 добити і ОСОБА_7 за це затаїв на нього образу. Стверджує, що 15 листопада 2015 року близько 20 год. він перестрів його біля школи і кілька разів намагався вдарити високо піднятою ногою (із розвороту). При останній спробі зафіксовану опорну ногу вивихнув з послідовним переломом, при цьому упав на землю, він обернувся і пішов. На другий день дізнався, що ОСОБА_7 в лікарні з переломом ноги. Наголошує, що хоч ОСОБА_7 сам вивихнув і у послідуючому зламав собі ногу, останній звів на нього наклеп, змовившись з ОСОБА_13 . Висновок про те, що свідка ОСОБА_13 не було біля них можна зробити по його показах в суді на досудовому слідстві, крім того його покази різняться із показами ОСОБА_7 . Зазначає, що свідок обвинувачення ОСОБА_14 заперечував, що бачив ОСОБА_13 того вечора, батьки ОСОБА_7 - ОСОБА_15 та ОСОБА_16 також як свідки заперечили те, що ОСОБА_13 був. Вказує, що суд відмовив в задоволенні клопотання про перехресний допит свідка ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , у їх показах є значні розбіжності. Що під час досудового слідства не було зроблено опис місця і слідчий експеримент, перехресний допит, не долучено до справи зустрічну заяву на ОСОБА_7 . Стверджує, що неправильно кваліфіковані його дії, їх слід кваліфікувати за ст. 128 КК України.

В доповненнях до апеляційної скарги від 16 грудня 2016 року ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відмовити в задоволенні цивільного позову прокурора про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого та цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 .

Просить дослідити наступні докази та матеріали кримінального провадження: допитати повторно його - ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 ; викликати для допиту в судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ; дослідити висновок експерта № 136 (а.п. 71-73); прослухати звукозапис судового засідання від 09 червня 2016 року, де проводився допит судово-медичного експерта ОСОБА_19 ; доручити органу досудового розслідування провести слідчу дію - слідчий експеримент з участю експерта ОСОБА_19 з метою перевірки його показів та потерпілого щодо обставин та способу (механізму) спричинення тілесного ушкодження потерпілому - травми правого гомілково-ступневого суглоба; призначити додаткову судово-медичну експертизу на вирішення якої поставити питання: «Чи описані у висновку експерта № 136 тілесні ушкодження у вигляді травми правого гомілково-ступневого суглоба могли утворитися при механізмі та обставинах вказаних потерпілим при допиті та проведенні слідчого експерименту (від шарпання потерпілого за руку та його падіння на землю), а також при механізмі та обставинах вказаних обвинуваченим при допиті та проведенні слідчого експерименту (від того, що потерпілий самостійно намагався вдарити обвинуваченого лівою ногою з розвороту на опорній правій нозі).

Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо нього допустив неповноту судового розгляду, внаслідок чого залишились не дослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Зазначає, що висновок суду про його винуватість у вчиненні злочину фактично ґрунтується на показах потерпілого, свідка ОСОБА_13 , висновку СМЕ. При цьому, в показах потерпілого та свідка ОСОБА_13 є значні розбіжності, зокрема, щодо обставин ушкодження правого гомілково-ступневого суглоба. Стверджує, що потерпілий намагався кілька разів його вдарити, зробивши «вертушку» навколо своєї осі, тоді й ушкодив собі ногу. Вказує, що висновок експерта № 136 не містить відповіді на питання в який спосіб було спричинено тілесне ушкодження у вигляді травми гомілково-ступневого суглоба. Стверджує, що ухвалення судом обвинувального вироку є помилковим.

В доповненнях до апеляційної скарги від 25 січня 2016 року ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 . Для доведення його позиції щодо невинуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення просить дослідити наступні докази та матеріали кримінального правопорушення: провести одночасний допит потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 . Зазначає, що беззаперечних доказів його вини немає, а ухвалення судом обвинувального вироку є помилковим. Вказує, що заявляє клопотання про дослідження доказів, що в судовому засіданні суду першої інстанції він двічі заявляв клопотання про одночасний допит потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , але суд порушивши його право на захист залишив його клопотання без розгляду, про що свідчить диск звукозапису від 12 лютого 2016 року. Наголошує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза всяким розумним сумнівом.

Потерпілий ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 до позбавлення волі і заявлений ним цивільний позов задовольнити в повному об`ємі.

В обґрунтування таких вимог зазначає, що вважає вказаний вирок незаконним і необґрунтованим, постановленим при невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і таким, що підлягає до скасування. Зазначає, що суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не взяв до уваги те, що він вже раніше двічі притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення злочинів проти життя і здоров`я особи, був судимий та відбув покарання, не визнав своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, не визнав цивільного позову, таким чином намагався уникнути кримінальної відповідальності, умисно затягував судові засідання шляхом поданням безпідставних клопотань, чинив тиск на свідків, жодним чином не намагався відшкодувати понесені ним матеріальні витрати на лікування, негативну характеристику його як особи по місцю проживання. Вказує, що суд першої інстанції не врахував його позицію як потерпілого та позицію його представника щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_6 найсуворішої міри покарання, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, тобто позбавлення волі. Зазначає, що судом першої інстанції частково задоволено його цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди і не враховано характер та ступінь перенесених ним моральних і фізичних страждань, внаслідок спричиненого обвинуваченим перелому ноги, те, що він тривалий час був виключений з активного життя і життєдіяльності, не зміг вчасно з усіма студентами захистити дипломну роботу, змушений був проводити захист в індивідуальному порядку, тривалий час ходив за допомогою милиць, змушений ще перенести кілька хірургічних операцій на ногу, не може влаштуватись на роботу.

Обвинувачений ОСОБА_6 подав заперечення на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 , в якому просить залишити її без задоволення.

Мотивує таку позицію тим, що вважає її необґрунтованою для задоволення по усіх підставах, які зазначені у цій скарзі. Стверджує, що ОСОБА_7 вказав такі неправдиві та необґрунтовані причини. Зазначає, що він притягувався до кримінальної відповідальності тільки один раз, був засуджений та відбув покарання у 2013 році, судимість погашена. Вказує, що визнати вину та цивільний позов ніяк не міг, тому що він ОСОБА_7 жодних тілесних ушкоджень не наносив. Що протягом усього судового процесу він вчасно з`являвся на судові засідання, підкорявся законним вимогам та розпорядженням суду. Що клопотання він заявляв на законних підставах та у законному порядку. Що має право на захист. Зазначає, що на жодного свідка він не вчиняв жодного морального чи фізичного тиску, з цього приводу заяв у поліцію та на судовому слідстві не було, а щодо свідка ОСОБА_13 порушене кримінальне провадження за ст. 384 КК України. Вказує, що він не намагався відшкодувати витрати на лікування тому, що вважає обвинувачення наклепом та способом заробити гроші, а рішення суду з цього приводу не набрало законної сили. Стверджує, що потерпілий ОСОБА_7 на запитання суду щодо покарання відповів, не як зазначив у апеляційній скарзі, найсуворіше, а на розсуд суду. Зазначає, що травма правого гомілкового ступеневого суглоба утворилася внаслідок підвиху стопи до зовні, стаціонарне лікування закінчилося 30 листопада 2015 року, про подальші операції ОСОБА_7 не згадував, а чи останній не отримував травм тієї ж ноги після стаціонарного лікування також невідомо.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

ОСОБА_6 15 листопада 2015 року близько 20.00 год. в с. Тростянець Долинського району Івано-Франківської області на центральній дорозі по вул. Шевченка, біля школи зустрів ОСОБА_13 та ОСОБА_7 та розмовляв з ними. Через деякий час ОСОБА_7 , який чекав на ОСОБА_13 , покликав його додому. ОСОБА_6 це розізлило і в нього виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , через те, що останній ніби-то втрутився в їхню розмову.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_6 15 листопада 2015 року близько 20.00 год. в с. Тростянець по вул. Шевченка неподалік Тростянецької школи умисно наніс йому один удар рукою в ділянку обличчя з лівої сторони, внаслідок чого ОСОБА_7 впав на землю, а коли піднявся, то ОСОБА_6 продовжив наносити йому удари по всьому тілу, відтягнув з дороги на територію школи, де наніс ще декілька ударів в потиличну частину голови, після чого ривком кинув потерпілого ОСОБА_7 , який впирався ногами, з метою утриматись на ногах, на землю та спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді: садна в ділянці обличчя, двокісточковий перелом правого гомілково-ступневого суглоба, без зміщення відламків, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що викликало тривалий розлад здоров`я і не є небезпечним для життя в момент спричинення.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги і доповнень до неї, з мотивів, викладених у них, просив її задовольнити, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 просив залишити без задоволення;

- захисник ОСОБА_9 просила скасувати вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122 КК України та закрити кримінальне провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 ;

- потерпілий ОСОБА_7 просив задовольнити його апеляційну скаргу з мотивів викладених у ній, вважає вимоги апеляційної скарги та доповнень до неї обвинуваченого ОСОБА_6 безпідставними;

- представник потерпілого ОСОБА_10 підтримав доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , просив залишити апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_6 без задоволення;

- прокурор просив залишити апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого та апеляційну скаргу потерпілого без задоволення, вважає вирок суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_6 та доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що їх належить залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку, що спростовує доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про протилежне.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , витяг з кримінального провадження № 0000694 (а.п. 67), протокол прийняття заяви (а.п. 68), висновок експерта № 136 (а.п. 70-73), пояснення, допитаної в якості експерта ОСОБА_19 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілого ОСОБА_7 про те, що 15 листопада 2015 року біля 20 год. він разом з своїм односельчанином ОСОБА_13 по вул. Шевченка в с. Тростянець Долинського району повертались з сільського клубу, де грали в настільний теніс, додому. Проходячи біля сільського магазину, ОСОБА_13 зайшов туди і купив пиво. Після цього він вийшов з магазину і вони дальше пішли додому . На центральній дорозі їх зустрів ОСОБА_6 , який був п`яним. Він, ОСОБА_7 , в цей день спиртні напої не вживав. Обвинувачений почав про щось говорити з ОСОБА_13 . Розмовляли вони декілька хвилин. Після цього ОСОБА_13 повідомив, що він спішить і вони пішли. ОСОБА_6 пішов за ними. Біля школи обвинувачений наздогнав їх і знову почав про щось розмовляти з ОСОБА_13 , обійнявши останнього. Розмова між ними була спокійною. Він, особисто, не втручався в дану розмову, а стояв неподалік. Через декілька хвилин, ОСОБА_6 підійшов до нього і наніс йому удар кулаком правої руки в область обличчя з лівої сторони. Від удару він упав, пошкодивши об асфальт руку. Свідомості від нанесеного удару він не втрачав. Після цього він піднявся, а обвинувачений продовжив наносити йому удари в область шиї і по всьому тілу. Від цих ударів він знову упав. Він намагався встати. ОСОБА_6 схопив його за куртку і почав тягнути його в сторону школи. Відтягнувши його до школи, обвинувачений знову почав його бити, наносячи удари. Після його запитання за що той його б`є, ОСОБА_6 , відповів, що він має знати за що. Обвинувачений схопив його за руку і перекинув . Він почув хруст і різкий біль у нозі. Від болю він упав і почав кричати. Обвинувачений знову наніс декілька ударів по тілу. Після цього обвинувачений пішов до центральної дороги, де в той час знаходився ОСОБА_13 . Він встав і намагався іти до центральної дороги. Біля дороги він упав від болю і подзвонив батькам, які через деякий час приїхали і відвезли його в лікарню. В травні 2015 року біля сільського клубу у нього був конфлікт з однією людиною. В цей конфлікт втрутився ОСОБА_6 і його брат ОСОБА_23 . Вони почали його шарпати і вигнали з клубу, вивівши на дорогу і заборонивши йому в майбутньому відвідувати сільський клуб. 15 листопада 2015 року на місці, де відбувся конфлікт був він, обвинувачений ОСОБА_6 і свідок ОСОБА_13 , який все бачив. В результаті отриманих побоїв він перебував на лікуванні в Долинській ЦРЛ з 15 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року. Після цього він неодноразово їздив на консультації до лікарів. Оскільки обвинувачений ОСОБА_6 на вибачився, не визнає своєї вини, не відшкодував заподіяні збитки, просить якнайсуворіше його судити. Заявлений цивільний позов просив задовольнити в повному об`ємі та стягнути з ОСОБА_6 на його користь 9 909,61 гривень заподіяної матеріальної шкоди, 50 000 гривень заподіяної моральної шкоди та 7 500 гривень за надання правової допомоги адвокатом.

Показання потерпілого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, є належними, допустимими та достовірними доказами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_15 про те, що потерпілий по справі являється її сином. 15 листопада 2015 року біля 18 год. син вийшов з дому повністю здоровим. Біля 20 год. цього ж дня до них подзвонив син і повідомив, що його побив ОСОБА_6 і він знаходиться біля школи. Вона разом з чоловіком на власному автомобілі поїхали до школи, де побачили сина, який сидів і жалівся на біль в нозі. Вони його забрали в автомобіль і поїхали. Біля сільського магазину вони розвертались і побачили обвинуваченого. На її запитання, чи він ОСОБА_6 , останній відповів, що ні, він ОСОБА_24 і втік в район школи. По дорозі вони заїхали до хресної мами сина ОСОБА_25 ОСОБА_20 , яка являється медсестрою. Вона оглянула ногу, яка уже спухла і повідомила, що необхідно їхати в лікарню, оскільки вона підозрює перелом. Вони поїхали в Долинську ЦРЛ, де після огляду лікарями, синові було виставлено діагноз двокісточковий перелом і поставлено гіпс.

Вказані показання свідка ОСОБА_15 є належними, допустимими та достовірними доказами.

Так само, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_16 , який давши аналогічні свідчення, підтвердив показання свідка ОСОБА_15 .

На думку колегія суддів, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що 15 листопада 2015 року біля 18 год. він разом з ОСОБА_7 пішли в центр с. Тростянець Долинського району. Біля 19 год. вони зайшли в сільський клуб, де грали в настільний теніс. Біля 20 год. вони вирішили повернутись додому і вийшли з клубу. По дорозі він зайшов в сільський магазин, де купив пляшку пива. Ідучи разом з потерпілим додому, він почув, що хтось його покликав. Він зупинився. До нього підійшов ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та став про щось з ним говорити, а потів обнявши відвів його в сторону від ОСОБА_7 приблизно на 2 метри. Обвинувачений спочатку пропонував йому поїхати в м. Долина, на що він відмовився, потім запропонував повернутись в магазин та випити пива. На цю пропозицію, він також відмовився. ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_7 і наніс один удар в ділянку обличчя. Від удару потерпілий упав. Коли останній піднявся, обвинувачений наніс ще один удар рукою в обличчя. Від цього удару ОСОБА_7 «загнався», але не впав. ОСОБА_6 взяв потерпілого за плече і повів на територію школи, приблизно за 15 метрів від дороги. Завівши його туди, обвинувачений наніс декілька ударів руками в ділянку обличчя. Від цих ударів потерпілий не падав. Після цього обвинувачений зловив потерпілого і перекинув його через бедро. ОСОБА_7 упав і почав проситись, щоб його не били, бо болить нога. Обвинувачений наніс ще декілька ударів руками в ділянку обличчя, а потім декілька ударів по тулубі і ногах. В цей час їхала машина з включеним світлом фар. ОСОБА_6 заховався за живопліт. Коли машина проїхала, обвинувачений знову запропонував йому піти в магазин і попити пива, на що він відмовився і направився додому. ОСОБА_6 перебіг через дорогу і забіг в приміщення магазину, вийшовши через 1-2 хвилини з пляшкою пива. В цей момент приїхали батьки потерпілого і забрали останнього в машину. Біля магазину батьки ОСОБА_7 зустріли ОСОБА_6 і зупинили автомобіль. Обвинувачений став від них втікати. Приблизно через 15 хвилин, коли він підходив до свого будинку, до нього три-чотири рази дзвонив обвинувачений і запропонував, щоб він не давав покази, обіцяючи дати гроші біля 2 000 грн. Після того, як він дав пояснення в поліції, ОСОБА_6 зустрівся з ним і просив змінити покази, пропонуючи певну винагороду. Конфлікт, який відбувся 15 листопада 2015 року біля 20 год. між обвинуваченим та потерпілим на центральній дорозі, а потім на території школи він добре бачив, оскільки в цьому місці є освітлення зі школи. В бійку він не втручався, оскільки працює в Долинському ВЦ № 118 і не хотів мати розголосу на роботі. Потерпілий по справі являється його односельчанином і дуже далекою родиною. З обвинуваченим ОСОБА_6 у нього ніяких конфліктів не було, вони лише інколи зустрічались.

Показання свідка ОСОБА_13 також є належними, допустимими та достовірними доказами, крім того, узгоджуються між собою з показаннями потерпілого ОСОБА_7 .

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_6 відносно показань свідка ОСОБА_13 під час досудового розслідування та в судовому засіданні, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Свідок ОСОБА_13 попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Показань чи документів, які б підтверджували нечесність вказаного свідка стороною захисту не наведено, немає жодних підстав вважати їх такими, що не відповідають дійсності. Також в матеріалах справи відсутні докази впливу зі сторони потерпілого на даного свідка.

Щодо показань свідка ОСОБА_20 , то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку. Вона пояснила, що є кумою батьків потерпілого. 15 листопада 2015 року біля 20 год. до неї привезли ОСОБА_7 . Оскільки вона являється акушеркою, то оглянула потерпілого і побачила, що на нозі є перелом зі зміщенням. Вона дала ОСОБА_7 заспокійливі таблетки і запропонувала батькам відвезти його в лікарню. Коли вона оглядала потерпілого, той розказував, що він ішов з ОСОБА_13 , а ОСОБА_6 до них пристав і побив. ОСОБА_7 говорив, що його болить щока і рука,але синяків вона не бачила.

Показання свідка ОСОБА_20 колегія суддів вважає належними, допустимими та достовірними доказами.

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_21 про те, що працює завгоспом Тростянецької школи. 15 листопада 2015 року, а це була неділя , біля 18 год. він пішов в школу, щоб запалити котел. Він, сторож, та кочегар запалили котел і він пішов додому. Наступного дня йому стало відомо, що біля школи була бійка і ОСОБА_6 побив ОСОБА_7 і той з переломом лежить в лікарні. Територія школи добре освітлюється зі всіх сторін.

Вказані показання свідка ОСОБА_21 є належними, допустимими та достовірними доказами.

Так само, обґрунтовано суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_14 про те, що його дочка має в центрі села Тростянець магазин. Він інколи допомагає їй, підміняючи її. 15 листопада 2015 року в магазин заходив ОСОБА_6 і купив пресовану каву. Також він бачив, як біля магазину зупинявся автомобіль Гаврилишинів, а потім поїхав. ОСОБА_7 та ОСОБА_13 в той день він не бачив.

Колегія суддів вважає показання свідка ОСОБА_14 належними, допустимими та достовірними доказами.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_26 , яка пояснила, що їй відомо про бійку у 2015 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Вона приходила в Долинську ЦРЛ до знайомого і зустріла там потерпілого. Що останній розказував про бійку, не пам`ятає.

Показання свідка ОСОБА_26 також є належними, допустимими та достовірними доказами.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши вищевикладену сукупність показань потерпілого та свідків, які викладені у вироку суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про вчинення обвинуваченим злочину при обставинах, які викладені у вироку суду та дійшов правильного висновку щодо юридичної кваліфікації його дій.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку сукупність письмових та інших доказів по кримінальному провадженню після їх дослідження, з яких вбачається наступне.

Відповідно до змісту витягу з кримінального провадження № 0000694, 15 листопада 2015 року поступила заява ОСОБА_7 , яка внесена до ЄРДР 16 листопада 2015 року Фабула: 15 листопада 2015 року близько 20 год. в с. Тростянець Долинського району, неподалік школи, ОСОБА_6 вчинив сварку із ОСОБА_7 , під час якої наніс йому декілька ударів в ділянку обличчя зліва, декілька ударів по тілу, а потім кинув його на землю, спричинивши тілесні ушкодження (а.п. 67).

Протокол прийняття заяви (а.п. 68) свідчить, що ОСОБА_7 15 листопада 2015 року в 22 год. 10 хв. подав слідчому СВ Калуського відділу поліції заяву про вчинене кримінальне правопорушення.

Згідно з висновком експерта № 136 (а.п. 70-73) - у ОСОБА_7 мались тілесні ушкодження : садно в ділянці обличчя, двокісточковий перелом правого гомілково-ступневого суглоба, без зміщення відламків. Описані тілесні ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, можливо в термін вказаний в постанові. Садно могло утворитись як при нанесенні удару тупим твердим предметом в ділянку обличчя, так і при ударі ділянкою обличчя до такого. Травма правого гомілково-ступеневого суглоба утворилась в результаті підвивиху стопи дозовні, про що свідчить наявність відривного перелому внутрішньої кісточки та перелому від розпору зовнішньої кісточки. Садно відноситься до легких тілесних ушкоджень. Двокісточковий перелом правого гомілково-ступеневого суглоба без зміщенні відламків відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що викликали тривалий розлад здоров`я, і не є небезпечним для життя в момент спричинення.

Вказаний висновок експерта містить в собі переконливі, обґрунтовані, достовірні відомості, в ньому відсутні помилки та довільні висловлювання, він узгоджується з іншими доказами по справі.

Так, як вбачається з висновку експерта № 136 (а.п. 71-73) одним з питань, які вирішено при експертизі є механізм спричинення тілесних ушкоджень, відповідно, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що висновок експерта № 136 не містить відповіді на питання в який спосіб було спричинено тілесне ушкодження у вигляді травми гомілково-ступневого суглоба, не є слушними.

Колегія суддів вважає вищевикладені докази, які були предметом дослідження в суді першої інстанції, належними, допустимими та достовірними.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції допитано в якості експерта ОСОБА_19 , яка пояснила, що вона проводила судово-медичну експертизу ОСОБА_7 . Перелом у потерпілого міг утворитись від вивиху стопи, при повороті тіла навколо повздовжньої осі. Після такого перелому потерпілий міг ще деякий час самостійно пересуватись. Механізм утворення перелому вона описала у висновку експерта. Як саме стався перелом, має визначити слідчий. В своєму висновку, вона відповіла на всі поставлені слідчим питання.

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку її показання, які є належними, допустимими та достовірними доказами.

Таким чином, вищенаведені висновки експертизи у сукупності з показаннями експерта, які він надав у судовому засіданні суду першої інстанції, узгоджуються з даними, які містяться в показаннях потерпілого та свідків по кримінальному провадженню і беззаперечно свідчать про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та у своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про відсутність події злочину.

Механізм спричинення тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 встановлено судом першої інстанції на основі досліджених та детально викладених у вироку доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, на показаннях потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , витягу з кримінального провадження № 0000694 (а.п. 67), протоколу прийняття заяви (а.п. 68), висновку експерта № 136 (а.п. 70-73), поясненнях, допитаної в якості експерта ОСОБА_19 ..

На переконання колегії суддів, ОСОБА_6 діяв з умислом на спричинення тілесних ушкоджень.

Встановлені судом першої інстанції обставини, а саме умисне нанесення ОСОБА_6 ряду ударів руками та кидання ривком на землю потерпілого ОСОБА_7 свідчать про направленість умислу ОСОБА_6 та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням наслідків у вигляді тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які виявлено у ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки вони, як і доводи апеляційної скарги про його невинуватість, не відповідають встановленим обставинам кримінального провадження, повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді першої інстанції доказів і, на переконання колегії суддів, є способом захисту від пред`явленого обвинувачення та спрямовані на уникнення ним кримінальної відповідальності за фактично скоєне діяння.

Щодо розбіжностей у показаннях, на яких наголошує обвинувачений в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що вони не є суттєвими та не впливають на правильність висновку суду першої інстанції, оскільки суд вірно відповідно до вимог ст. 94 КПК України оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції оцінюючи докази по справі повністю дотримався вимог ст. 94 КПК України та ст. 89 КПК України.

Жоден доказ не мав наперед встановленої сили. Відповідно до ч. 1 ст. 89 КПК України, суд вирішував питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Колегія суддів погоджується з наданим судом першої інстанції аналізом вказаної сукупності доказів, які у взаємозв`язку, поза всяким розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення при викладених у оскарженому вироку обставинах з відповідною правовою кваліфікацією дій за ч. 1 ст. 122 КК України.

При цьому, судом першої інстанції переконливо обґрунтовано висновки щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 122 КК України як умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що його дії слід кваліфікувати за ст. 128 КК України, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.

Заслухавши клопотання щодо повторного дослідження доказів, заслухавши думку учасників провадження, колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 , яке викладене в доповненнях до апеляційної скарги про дослідження доказів та матеріалів кримінального провадження відмовити, оскільки таке клопотання не ґрунтується на приписах ч. 3 ст. 404 КПК України, наведені докази були предметом дослідження в суді першої інстанції, переконливих мотивів щодо необхідності їх повторного дослідження апелянтом не було наведено. В задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-медичної експертизи необхідно відмовити, оскільки даних зі змісту висновку експерта № 136 (а.п. 71-73) достатньо для прийняття рішення по суті обвинувачення, відсутні жодні обставини, які б свідчили, що проведена експертиза є неповною або незрозумілою. Клопотання обвинуваченого про допит в один день потерпілого та свідка фактично було розглянуто судом першої інстанції під час прийняття рішення про визначення об`єму доказів, які підлягають з`ясуванню, та визначенні порядку їх з`ясування в судовому засіданні 12 лютого 2016 року. Потерпілий ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_13 були допитані в судовому засіданні суду першої інстанції, стороні захисту була надана можливість задавати запитання, а тому право на захист не було порушено. Крім того, колегія суддів не може визнати клопотання, яке обвинувачений ОСОБА_6 заявив до початку розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, клопотанням про одночасний допит потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , оскільки фактично він заявляв клопотання про допит осіб у один день.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не порушено право сторони захисту на перехресний допит свідка ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_7 , оскільки в порядку, передбаченому ст. 352 КПК України обвинуваченому ОСОБА_6 та його захиснику була надана можливість ставити запитання потерпілому та свідку під час їх допиту в судовому засіданні суду першої інстанції та у такий спосіб було реалізовано право обвинуваченого на захист. А тому, оскільки право на перехресний допит було реалізовано стороною захисту, доводи апеляційної скарги з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_6 про істотне порушення прав людини і основоположних свобод не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що під час досудового слідства не було зроблено опис місця і слідчий експеримент, перехресний допит, не долучено до справи зустрічну заяву на ОСОБА_7 колегія суддів вважає голослівними. Так, чинний КПК України не встановлює вичерпного переліку дій, які є обов`язковими до вчення слідчим при здійсненні досудового розслідування за повідомленням про кримінальне правопорушення. При проведені досудового розслідування слідчий чи прокурор, з урахуванням конкретних обставин справи, на власний розсуд визначають об`єм перевірочних дій, достатній, за їх переконанням, для прийняття вмотивованого рішення. В матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що під час досудового розслідування сторона захисту ініціювала проведення слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій та здійснювала інші дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів. Також матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що в порядку передбаченому ст. 303 КПК України стороною захисту оскаржувалась бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування, як і не містять скарг обвинуваченого на бездіяльність слідчого або прокурора, які могли подаватися під час підготовчого провадження у суді першої інстанції та могли бути предметом розгляду під час його проведення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 щодо покарання, призначеного ОСОБА_6 , колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченому покарання дотримався. Призначене покарання є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по справі у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 , є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 в цій частині безпідставними та непереконливими.

Як вбачається зі змісту вироку, при призначенні покарання суд вивчав особу обвинуваченого ОСОБА_6 .. Так, він в порядку ст. 89 КК України не судимий ( а.п. 77-78, 80-83, 84,124), на обліку в психоневрологічному, наркологічному кабінеті Долинської ЦРЛ не перебуває (а.п. 76), проживає в АДРЕСА_2 разом з батьками, братами та сестрою (а.п. 79), негативно характеризується з місця проживання (а.п. 75).

Суд першої інстанції, призначаючи покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання не встановив.

Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно обрати покарання, яке б відповідало скоєному та його особі в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, та враховуючи те, що він не працює, саме у вигляді обмеження волі.

Враховуючи наведене, обставини, на які посилається потерпілий ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, як на підстави для призначення суворішого покарання у виді позбавлення волі, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді одного року шести місяців обмеження волі, в межах визначених санкцією частини статті кримінального закону, та що покарання призначене ОСОБА_6 відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При цьому колегія суддів зауважує, що невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини, цивільного позову, невідшкодування шкоди є обраною ним позицією захисту. А тому реалізація стороною захисту своїх прав, передбачених ст. 42 КПК України, є втіленням таких загальних засад кримінального провадження, як змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, та диспозитивність. Тому наведені обставини враховуються при призначенні покарання як обставини, що негативно характеризують особу винного, однак не можуть бути визнані обставинами, що обтяжують покарання.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції розглядаючи цивільний позов прокурора Долинського відділу Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави прийшов до правильного висновку про стягнення з ОСОБА_6 5 982, 17 гривень, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 , жодних порушень норм матеріального і процесуального законодавства при його вирішенні колегією суддів не встановлено.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 9 909, 61 гривень заподіяної матеріальної шкоди та 7 500 гривень за надання правової допомоги адвокатом. При цьому судом першої інстанції дотримані вимоги матеріального і процесуального законодавства.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо вирішення цивільного позову в частині стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Відповідно до ст. ст. 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.

А розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілих, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, при визначенні розміру моральної шкоди.

Щодо задоволення вимог цивільного позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди та визначення розміру такої шкоди, то колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції мав всі підстави для задоволення таких вимог і правильно визначив саме таку суму відшкодування цієї шкоди.

Так, вирішуючи цивільний позов потерпілого в частині відшкодування спричиненої вчиненням кримінального правопорушення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що підлягає частковому задоволенню. На думку суду першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для компенсації страждань потерпілого у розумних межах. При визначенні розміру відшкодування завданої моральної шкоди суд врахував характер, тривалість та обсяг страждань, які зазнав потерпілий, характер немайнових втрат та інші обставини справи та з врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості визначив її в розмірі 9 000 грн. Вказав, що зазначений розмір відшкодування є не більш, ніж достатнім для розумного задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди і не призводить до його збагачення.

Перевіривши висновки суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає їх обґрунтованими, а стягнуту суму відшкодування такою, що визначена судом в залежності від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування суд в повній мірі врахував вимоги розумності і справедливості.

Отже, з урахуванням наведеного, підстави для скасування вироку суду за мотивами викладеними в апеляційних скаргах та доповненнях, відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б бути безумовною підставою для скасування чи зміни вироку колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4