УХВАЛА

20 червня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина
України, зареєстрованого за адресою:
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:
АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок суду, призначивши йому більш мяке покарання.
Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 , не оскаржуючи фактичних обставин злочину, вважає, що судом першої інстанції призначене занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Одночасно апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано те, що під час досудового розслідування не проводилось жодних слідчий дій, зокрема не було проведено очної ставки між ним та потерпілим.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 листопада 2016 року приблизно в 22 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи в громадській вбиральні, на території парку культури і відпочинку «Гідропарк» в м. Києві, побачив раніше не відомого йому ОСОБА_7 . В цей час в нього виник умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна з метою власного збагачення.
Так, ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_7 та із застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, шляхом поштовху, що спричинило падіння потерпілого на підлогу, відкрито викрав кредитні картки та паспорт ОСОБА_7 , які знаходились в куртці останнього. Після чого ОСОБА_5 направився до метрополітену та поїхав на станцію метро «Лівобережна», де неподалік вул. Раскової, буд. 8 в м. Києві, побачив банкомат та намагався зняти готівку з картки, яку відібрав в ОСОБА_8 , проте в подальшому був затриманий працівниками поліції.

Під час апеляційного розгляду прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку колегії судді, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_5 , суд в повній мірі дотримався цих вимог закону.
Доводи апелянта про те, що суд під час досудового розслідування не проводились слідчі дії спростовуються доказами, наданими суду стороною обвинувачення.
Так, судом досліджений протокол огляду місця події з фототаблицями від 09 листопада 2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_5 були вилученні паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_7 , серія НОМЕР_1 , банківська картка на ім`я ОСОБА_7 банку «Восток», копія картки платника податків на ім`я ОСОБА_7 , інші банківські та накопичувальні картки, які належать потерпілому.
Вилучені предмети були оглянуті і відповідний протокол огляду від 11 листопада 2016 року був досліджений судом.
Крім того, під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_7 пояснив, за яких обставин на нього напав ОСОБА_5 і заволодів його паспортом та кредитними картками.
В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував заволодіння майном та паспортом ОСОБА_7 , при цьому заявляв про відсутність в його діях корисливого мотиву.
Проте це твердження обвинуваченого спростовується його показаннями, відповідно до яких після заволодіння майном він намагався за допомогою викраденої у ОСОБА_7 банківської картки зняти кошти у банкоматі.
Саме ця обставина свідчить про наявність умислу в обвинуваченого на заволодіння чужим майном.
Провівши аналіз зазначеним доказам судом першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 покарання повною мірою дотримався вимог закону.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також дані про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, не працює, а також позицію потерпілого щодо необхідної міри покарання.

На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 надав показання в суді першої інстанції та не визнав свою вину у вчиненому злочині.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.
Крім того, призначаючи покарання, суд врахував також те, що обвинувачений ОСОБА_5 після звільнення з місць позбавлення волі в липні 2015 року знову вчинив злочин, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення.
Призначивши ОСОБА_5 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд призначив йому строк покарання в межах ближче до мінімального, передбаченого санкцією ст. 186 ч. 2 КК України.
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3