У х в а л а
іменем україни

08 серпня 2017року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000246, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 27 травня 2016 року та касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_9 , на ту ж ухвалу апеляційного суду про обвинувачення

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 і ч. 2 ст. 296 КК України, та

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України,

уродженця РФ, мешканця

АДРЕСА_2 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2016 року:

- ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3роки. На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_9 звільнено від призначеного покарання;

- ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь Маріупольської міської ради в особі комунального закладу «Маріупольська міська лікарня №4» витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 в сумі 1 733,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 на відшкодування матеріальної шкоди 4 488,57 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 грн., процесуальні витрати за проведення експертизи в розмірі 1 972,90 грн., на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 травня 2016 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін, щодо ОСОБА_9 змінено в частині вирішення цивільного позову.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок залишенобез змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_12 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_9 та просить призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Посилається на те, що апеляційний суд не дотримався вимог ст. 419 КПК України, оскільки не перевірив належним чином усі доводи, наведені в апеляційних скаргах захисників, та відповідно не мотивував своїх висновків. Зокрема, безпідставно визнав необгрунтованими доводи про те, що місцевий суд розглянув кримінальне провадження незаконним складом суду, залишив поза увагою невідповідність вимогам закону обвинувального акту та вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення, не усунув протиріччя у висновках судово-медичних експертиз і суперечності у показаннях потерпілих та свідків, не зазначив підстав надання переваги окремим доказам, не звернув уваги на відсутність у кримінальному провадженні частини журналу та звукозапису окремих судових засідань. Зазначає, що апеляційний суд безпосередньо не дослідив докази у кримінальному провадженні, не звернув уваги, що при призначенні ОСОБА_9 покарання не враховано усіх обставин, які його пом`якшують, а також залишено поза увагою дані про вчинення самими потерпілими хуліганських дій по відношенню до засуджених.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_13 порушує питання про скасування судових рішень щодо засудженого ОСОБА_7 та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Посилається на порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Зазначає, що суд не проаналізував зібрані докази, не звернув уваги на суперечності у показаннях потерпілих та свідків, обґрунтував свої висновки недопустимими доказами. Вважає, що в діях засудженого відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, а вбачається склад адміністративного проступку дрібного хуліганства. Зазначає про те, що при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки суд не взяв до уваги конкретні обставини справи та призначив надто суворе покарання. Вказує, що апеляційний суд не дав належної оцінки всім доводам її апеляційної скарги щодо незаконності вироку.

На касаційніскарги захисників прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в апеляційному суді, подав заперечення, в якому просить залишити судові рішення без зміни, а касаційніскарги без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_9 і ОСОБА_7 засуджено за те, що вони 05 вересня 2012 року, приблизно о 23.00 год., діючи умисно групою осіб, знаходячись в кафе «Старий Маяк», розташованому на пр. Металургів, 11-а в м. Маріуполі, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи існуючі елементарні правила поведінки в суспільстві, використовуючи нікчемний привід, підійшли до раніше незнайомих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , стали висловлюватися нецензурною лайкою на їх адресу і безпричинно, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, стали битипотерпілих, а саме ОСОБА_9 умисно завдав удар у ліве плече ОСОБА_14 , від якого останній впав, після чого наніс не менше одного удару ногою по лівій нозі потерпілого, заподіявши останньому при вчиненні хуліганських дій тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а ОСОБА_7 завдавав удари кулаками в обличчя ОСОБА_11 , заподіявши останньомупри вчиненні хуліганських дій легкі тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг та заперечення, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Частинами 1, 2 ст. 438 КПК України встановлено, щопідставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Відповідно до вимог статей 410-411 КПК України доводи щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження є предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який згідно зі ст. 409 КПК України має право на скасування вироку з зазначених підстав.

Доводи захисниківпро незаконність вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 іОСОБА_7 аналогічні доводам, наведеним у їхніхапеляційних скаргах, вони були предметом перевірки апеляційного суду та визнані необґрунтованими, оскільки не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України, обґрунтував своє рішення належним чином. При цьому взяв до уваги, що висновки місцевого суду щодо винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих злочинів за встановлених судом та викладених у вироку обставин підтверджуються доказами, які були досліджені в судовому засіданні і оцінені судом у сукупності і взаємозв`язку.

Суд, проаналізував показання засуджених ОСОБА_7 , який не оспорював факту своєї участі у конфлікті з ОСОБА_15 в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », проте стверджував, що не бив потерпілого, та ОСОБА_9 , який заперечував свою причетність до хуліганства; а також інші докази, якими спростовуються показання засуджених. Зокрема, винуватість засуджених підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 про обставини, за яких з ініціативи ОСОБА_9 і ОСОБА_7 розпочався спочатку словесний конфлікт, в ході якого засуджені нецензурно висловлювалися на його адресу та адресу його брата ОСОБА_11 ,потім ОСОБА_9 розбив об плиткуйого ( ОСОБА_10 ) мобільний телефон, після чого наніс удар рукою в плече, а потім правою ногою по його лівій нозі, від чого він відчув сильний біль, а ОСОБА_7 завдав удари ОСОБА_16 . Суд обгрунтовано визнав достовірними показання потерпілого ОСОБА_11 , оскільки вони є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими дослідженими доказами: показаннями потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ; даними протоколу вилучення та огляду від 14 вересня 2012 року належного ОСОБА_14 мобільноготелефону «Нокія 1112», який має пошкодження; даними протоколіввідтворення обстановки та обставин події, в ході яких ОСОБА_7 пояснив про обставини, за яких завдав удару ОСОБА_16 , після чого втік, ОСОБА_9 послідкувавза ним, а ОСОБА_10 в цей час лишився на підлозі біля столика; потерпілий ОСОБА_10 пояснив про обставини конфлікту, в ході якого ОСОБА_9 розбив його мобільний телефон, наніс удар ОСОБА_14 , від якого він впав і ОСОБА_9 вдарив ногою по його нозі, після якого потерпілий не зміг підвестися на ноги; потерпілий ОСОБА_11 вказав на місце, де ОСОБА_7 наніс йому 2-3 удари кулакамита втік; даними протоколів очних ставок, проведених між ОСОБА_22 им ОСОБА_23 і ОСОБА_24 ОСОБА_25 , ОСОБА_26 і ОСОБА_15 , ОСОБА_27 і ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_26 ; висновками судово-медичних експертиз про характер, ступінь тяжкості, локалізацію тілеснихушкоджень, які були виявлені употерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , механізм і строк їх утворення; висновком комісійної судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_10 , сукупністю інших доказів.

Суд повно і всебічно дослідив докази, дав їм належну оцінку та дійшов обгрунтованого висновкупро доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень. Докази у кримінальному провадженні є належними, допустимими, достовірними і достатніми. Доводи захисників про те, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, є безпідставними.

За обставин, встановленихсудом на підставі доказів,дії ОСОБА_9 правильно кваліфікованіза ч. 1 ст. 122і ч. 2 ст. 296 КК України, а ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України. Підстав вважати, що діям засуджених судом надано неправильну правову оцінку, зокрема, що дії ОСОБА_7 слід було кваліфікувати як адміністративний проступок дрібне хуліганство, немає.

Доводи захисників, що покарання, призначене ОСОБА_7 і ОСОБА_9 судом першої інстанції, не відповідає тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень та особам засуджених внаслідок суворості, є безпідставними. Суд, відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України урахував обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання засуджених, особи винних, конкретні обставини кримінального провадження, відповідно зазначив такі обставини у мотивувальній частині вироку та призначив ОСОБА_30 і ОСОБА_31 покарання в межах санкцій закону, за яким їх засуджено. Призначене покарання є достатнім і необхідним для виправлення засуджених і попередження вчинення ними нових злочинів. Крім того, суд правильно урахував наявність у кримінальному провадженні відповідних обставин, з урахуванням яких звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а також звільнив ОСОБА_9 від призначеного покарання на підставі Закону України п. «в» ст. 1 «Про амністію у 2014 році». Підстав вважати незаконними судові рішення внаслідок неправильного застосування вимог закону при вирішенні питання, що стосується призначення засудженим покарання, немає.

Судом апеляційної інстанції перевірялися і не знайшли підтвердження доводи захисників щодо відсутності в обвинувальному акті відповідного формулювання обвинувачення ОСОБА_9 і ОСОБА_7 .Спростовуючи доводи захисників, суд навів мотиви, з яких дійшов висновку про те, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Безпідставними є доводи захисника ОСОБА_32 про необхідність скасування вироку згідно з вимогами п. 7 ч. 2 ст. 412 КК України. Так, відсутність в матеріалах провадження частини журналу судового засідання та технічного запису окремих засідань не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки згідно з матеріалами кримінального провадження, у дні, зазначені захисником, судовий розгляд у суді першої інстанції фактично не проводився і судові засідання були відкладені на інші дати.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вони надійшли до суду у вересні 2014 року, тобто в період, коли протокол автоматизованого розподілу справи між суддями згідно Положенням про автоматизовану систему документообігу суду не був передбачений. За таких обставин, відсутність цього документу в матеріалах провадження не свідчить про те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у суді першої інстанції було розглянуто незаконним складом суду.

Посилання захисника ОСОБА_8 на необхідність скасування ухвали апеляційного суду з тих підстав, що під час розгляду провадження щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 судом не було безпосередньо досліджено докази, не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

З матеріалів справи убачається що під час апеляційного розгляду не було встановлено даних, які могли б свідчити про дослідження таких обставин судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, тому у суду апеляційної інстанції не було процесуальних підстав для повторного дослідження окремих доказів. Апеляційний суд переглянув вирок в апеляційному порядку із дотриманням вимог ст. 404 КПК України та, погодившись із висновками місцевого суду щодо оцінки таких доказів, не порушив принцип безпосередності дослідження доказів.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження в межах поданих апеляційних скарг, в тому числі за апеляційними скаргами захисників, відповідно до вимог ст. 419 КПК України належним чином проаналізував доводи, наведені в апеляційних скаргах, дав на них вичерпні відповіді і, приймаючи відповідне рішення, обґрунтував його належним чином.

Таким чином, ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, вона відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , не встановлено.

Керуючись статтями433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 27 травня 2016 року щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційніскарги захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення йоскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3