Ухвала
іменем україни
16 травня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю захисникаОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000366 щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК,

установив:
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 , пом?якшити призначене засудженому покарання, обравши його більш м`яким, ніж передбачено законом, і не пов`язаним з ізоляцією від суспільства. За твердженням скаржника, згаданий суд усупереч вимогам ст. 65 КК не врахував повною мірою всіх установлених у кримінальному провадженні пом`якшуючих обставин та позитивних даних про особу винного, залишив поза увагою точний зміст вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалах від 03 грудня 2015 року та 09 червня 2016 року, а тому неправомірно скасував вирок місцевого суду в частині покарання, призначеного із застосуванням статей 69, 75, 76 КК, й ухвалив новий вирок, яким обрав ОСОБА_7 більш суворий захід примусу, що належить відбувати реально.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення та доставку засудженого в судове засідання до суду касаційної інстанції не надходили.

За вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2015 року ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 309 КК на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК суд звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки, і поклав на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні за обставин, викладених у вироку, незаконного зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу; збуту такого засобу, вчиненого повторно, а також незаконного придбання та зберігання вказаного засобу без мети збуту особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК.
Як установив суд, 10 жовтня 2014 року близько 11.50 год. та 15 жовтня 2014 року близько 10.29 год. ОСОБА_7 в будівлі № 1 у пров. Радгоспному в м. Городні під час проведення оперативної закупки збув ОСОБА_8 за 100 та 50 грн особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс відповідно вагою 3,166 г та 0,929 г (у перерахунку на суху речовину), який до цього засуджений зберігав із метою збуту за місцем свого проживання.

Крім того, ОСОБА_7 при собі, за місцем свого проживання за вказаною адресою та в гаражі незаконно зберігав канабіс, загальною вагою 37,852 г. (у перерахунку на суху речовину), який 15 жовтня 2014 року при проведенні обшуку виявили й вилучили працівники правоохоронних органів.

Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 30 червня 2015 року вирок щодо ОСОБА_7 змінив: вирішив вважати правильним виклад обвинувачення в мотивувальній частині вироку відповідно до обвинувального акта, що обвинувачений ОСОБА_7 при собі у внутрішній кишені куртки зберігав подрібнену речовину рослинного походження, яка згідно з висновком експерта від 22 жовтня 2014 року № 1629(х) є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом вагою 0,089 г у перерахунку на суху речовину. У решті вирок залишено без змін.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, задовольнивши касаційну скаргу прокурора, 03 грудня 2015 року скасував згадане рішення апеляційного суду і призначив новий розгляд у цьому суді. У своїй ухвалі суд касаційної інстанції, погоджуючись із доводами сторони обвинувачення щодо м`якості призначеного засудженому покарання у зв`язку з неправильним застосуванням положень статей 69, 75, 76 КК, констатував, що наведені в оспорюваному рішенні обставини та дані про особу ОСОБА_7 не є такими, які істотно знижують ступінь небезпечності вчинених злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, а за умови доведеності обвинувачення у тому ж обсязі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 вказаного Кодексу слід вважати м`яким.

За результатами нового розгляду Апеляційний суд Чернігівської області, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і 14 січня 2016 року ухвалив свій вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією 1/2 частини всього належного засудженому майна; за ч. 2 ст. 309 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією 1/2 частини всього належного засудженому майна. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 09 червня 2016 року, задовольнивши частково касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_9 , скасував указаний вирок апеляційного суду і призначив новий розгляд у цьому суді на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК.

За результатами нового перегляду 25 липня 2016 року Апеляційний суд Чернігівської області, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував зазначений вирок місцевого суду від 30 квітня 2015 року в частині заходу примусу й ухвалив свій вирок, яким ОСОБА_7 призначив покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 307 КК на строк 6 років із конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 2 ст. 309 КК на строк 2 роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначив остаточне у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією всього належного засудженому майна.

Крім того, апеляційний суд ухвалив вважати правильним виклад обвинувачення в мотивувальній частині вироку відповідно до обвинувального акта, що обвинувачений ОСОБА_7 при собі у внутрішній кишені куртки зберігав подрібнену речовину рослинного походження, яка згідно з висновком експерта від 22 жовтня 2014 року № 1629(х) є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, вагою 0,089 г у перерахунку на суху речовину.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Керуючись правилами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає оспорюване рішення у межах касаційної скарги, в якій висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, правильність юридично-правової оцінки діянь за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК не заперечуються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Усупереч доводам скаржника апеляційний суд дотримався цих вимог закону.

Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного й усі інші обставини, які мають правове значення, і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування місцевим судом положень статей 69, 75 КК, що призвело до м?якості заходу примусу, незабезпечення досягнення його мети.

При визначенні ступеня тяжкості злочинів апеляційний суд виходив із того, що вони відповідно до ст. 12 КК відносяться до категорії середньої тяжкості та тяжких. Крім того, суд урахував поведінку ОСОБА_7 в минулому, кількість епізодів злочинної діяльності у сфері обігу наркотичних засобів, суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, що становлять загрозу для здоров`я населення. З огляду на ці обставини в їх поєднанні з характером установлених конкретних винних дій засудженого та на обов`язковість вказівок суду касаційної інстанції, що містяться в ухвалах від 03 грудня 2015 року та 09 червня 2016 року, апеляційний суд умотивовано визнав неможливим досягти мети попередження вчинення злочинів й виправлення ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції взяв до уваги всі інші дані про особу винного та обставини, які мають правове значення, в тому числі й ті, на які є посилання в касаційній скарзі. Зокрема, суд зважив на: молодий вік засудженого, стан його здоров`я, проходження курсу лікування від наркотичної залежності, наявність соціальних зв`язків, позитивну характеристику за місцем проживання, утримання ним батьків пенсійного віку. Водночас не залишилося без оцінки суду визнання ОСОБА_7 своєї вини та його щире каяття на стадії апеляційного провадження, вчинення злочинів під контролем правоохоронних органів, відсутність тяжких наслідків. За висновками апеляційного суду зазначені обставини є такими, що пом`якшують покарання.

Урахувавши все це суд апеляційної інстанції призначив засудженому покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 307 КК і застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим при визначенні остаточного заходу примусу за сукупністю злочинів.

Доводи в касаційній скарзі захисника про те, що діяння ОСОБА_7 не є суспільно небезпечними, переконливо невмотивовані й не спростовують правильності вказаного рішення суду.

Аргументів, які б доводили явну несправедливість через суворість покарання, призначеного засудженому за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі не наведено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційний суд не порушив вимог ст. 439 КПК та статей 50, 65 КК, а призначене ОСОБА_7 покарання відповідає визначеним законом загальним засадам.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для пом?якшення ОСОБА_7 покарання, застосування до нього положень ст. 69 КК та інституту умовного звільнення, про що йдеться у скарзі захисника.

Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3