Дата документу Справа № 310/4936/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/526/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/4936/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 185 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001992, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2016 року відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, не одруженого, має повну професійно-технічну освіту, не працюючий, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 17.03.2003 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 296 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 13.02.2004 року по відбуттю строку покарання;

2) 15.07.2004 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна. На підставі ст. 75, 76, 104 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

3) 18.01.2005 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 307 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. 23.03.2005 року переглянуто вирок від 18.01.2005 року та визначено Апеляційним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 307 КК України 3 роки позбавлення волі, з іспитовим строком 2 роки;

4) 19.02.2007 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 307, ст. 69, ст. 70, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з конфіскацією майна. Звільнений 12.08.2009 року умовно-достроково (не відбутий строк 1 рік 1 місяць 14 днів);

5) 15.04.2011 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ст. 75, ст. 76 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

6) 10.07.2012 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 71 КК України приєднано покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.04.2011 року та остаточно визначено 3 роки 1 місяць позбавлення волі. Звільнений 24.10.2013 року умовно-достроково (не відбутий строк 11 місяців 21 день);

7) 27.01.2016 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки, з іспитовим строком 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України;

в с т а н о в и л а:
вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

Керуючись ст. 71 КК України до покарання за цим вироком повністю у виді двох років позбавлення волі приєднано невідбуте покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27.01.2016 року і остаточно визначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому обчислювати з моменту його затримання з 11.07.2016 року, зарахувавши, відповідно до положень ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, до набрання вироком законної сили.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання вироком чинності залишено без змін у вигляді тримання під вартою в Вільнянській УВП УДПтС України в Запорізькій області (№11).

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 15 травня 2016 року, приблизно о 17 годині, знаходячись на дитячому майданчику, розташованому біля будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно викрав належний ОСОБА_9 велосипед «Drive», вартістю 3300 грн.

Відразу після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном покинув місце скоєння злочину, розпорядившись майном на свій розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 3300 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає, що суд першої інстанції не врахував показання свідків, він був незаконно засуджений. Просить пом`якшити вирок районного суду та призначити мінімальне покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема в останньому слові, та його захисника ОСОБА_8 , які прохали задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який просив вирок районного суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вимог і положень зазначених законів дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_7 свою вину у скоєнні інкримінованого злочину не визнав і суду поясняв, що в травні 2016 року він при зазначених у вироку обставинах велосипед не крав, що в один з днів травня біля торговельного центру «Дельмар» в м. Бердянську він зустрів свого знайомого ОСОБА_10 , який запропонував купити у нього велосипед, на що ОСОБА_11 відмовився та запропонував здати цей велосипед до ломбарду, на що ОСОБА_12 погодився. Разом вони відкотили велосипед до ломбарду на проспекті Леніна в м. Бердянську, де ОСОБА_10 здав велосипед, а з виручених грошей передав йому 150 грн., після чого вони розсталися.

Не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у скоєнні кримінального правопорушення, його вина повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, дослідженими та оціненими судом першої інстанції, зокрема показами:

- потерпілої ОСОБА_9 , яка суду поясняла, що 15.05.2016 року приблизно о 17 годині з дитячого майданчика, розташованого біля будинку № 55 по вул. Лесі Українки в м. Бердянськ, Запорізької області, невідомий чоловік викрав належний їй велосипед «Drive», вартістю 3300 грн., на якому катався її неповнолітній син ОСОБА_13 , і який їй було повернуто працівниками поліції; свідка ОСОБА_14 , про те, що 15.05.2016 року, в вечірній час, на прохання обвинуваченого до ранку поставив до гаражу велосипед зеленого кольору марки «Драйв», який останній прикотив з собою, а наступного ранку забрав його та кудись на ньому поїхав;

- свідка ОСОБА_15 про те, що навесні 2016 року під час її знаходження на задньому дворі ТЦ «Дельмар» в м. Бердянську де вона працює, до неї підійшов незнайомий чоловік з велосипедом, та запропонував купити велосипед, пояснивши при цьому, що діти виросли, а йому велосипед непотрібен. Зацікавившись, вона запропонувала йому залишити велосипед у підсобному приміщенні ТЦ на деякий час, щоб вона показала велосипед своїм дітям, на що він погодився, після чого попрохала робітницю ТЦ ОСОБА_16 поставити велосипед до сховища на деякий час, що вони і зробили. Дітям велосипед не сподобався, тому вона попросила ОСОБА_16 велосипед віддати. Хто забирав велосипед вона не бачила;

- свідка ОСОБА_17 про те, що приблизно у травні 2016 року працівниця ТЦ «Дельмар» ОСОБА_18 попрохала її на деякий час поставити у підсобне приміщення велосипед. Через деякий час за цим велосипедом прийшло двоє чоловіків, яких вона не запам`ятала, і яким вона віддала велосипед;

- свідка ОСОБА_10 про те, що в середині травня 2016 року він разом з ОСОБА_19 на вул. Мелітопольське шосе в м. Бердянську біля магазину «Маяк» зустріли ОСОБА_11 , який попрохав допомогти здати до ломбарду велосипед, так як у нього не було документів, при цьому завірив, що велосипед не крадений. Погодившись, вони втрьох поїхали до торговельного центру «Дельмар» в м. Бердянську, де з чорного ходу торговельного центру ОСОБА_11 у якоїсь жінки взяв велосипед зеленого кольору, після чого вони відкотили велосипед до ломбарду, що розташований по пр. Леніна на перехресті з вул. Червоною в м. Бердянську. Там свідок передав ОСОБА_11 свої документи (паспорт з водійськими правами), по яких ОСОБА_11 здав велосипед до ломбарду, після чого вони розійшлись по своїм справам;

- аналогічними показами свідка ОСОБА_20 ;

- свідка ОСОБА_14 , який суду повідомив, що саме 15.05.16 року в вечірній час, коли він знаходився біля свого будинку по АДРЕСА_3 , до нього підійшов ОСОБА_11 , з яким він колись разом навчався у школі, та залишив у нього до ранку велосипед зеленого кольору марки «Драйв», який він забрав наступного ранку.

Крім зазначених показань, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 суд підтвердив сукупністю інших, як прямих, так і непрямих доказів, а саме:

- протоколом огляду місця події від 15.05.2016 року території дитячого майданчика, розташованого біля будинку АДРЕСА_2 (а.п. 86-87);

- протоколом доступу до речей та документів від 26.05.2016 року, згідно якого з приміщення ломбарду «Онікс», розташованому по пр. Азовському (Леніна), 39 в м. Бердянську Запорізької області вилучено велосипед «Драйв» зеленого кольору» (а.п. 95-97), який у подальшому потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_15 упізнали як такий, що належав ОСОБА_9 і був у неї викрадений 15.05.2016 року, та як велосипед, який ОСОБА_15 невідомий їй чоловік пропонував придбати біля приміщення ТЦ «Дельмар» у травні 2016 року (а.п. 91-94).

Суд належним чином дослідив наявні докази у провадженні у їх сукупності з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Докази, покладені судом в основу обвинувачення, узгоджуються між собою, не містять якихось суттєвих суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у причетності ОСОБА_7 до умисного скоєння інкримінованого йому злочину, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.

Порушень ст. ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

У вироку суд, на підставі сукупності доказів, спростував доводи щодо відсутності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у причетності до злочину, а невизнання вини розцінив як його бажання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

При перевірці доводів апеляційної скарги обвинуваченого і матеріалів провадження колегія суддів виявила, що суд першої інстанції створив всі умови для реалізації обвинуваченим свого права на захист, при цьому таких порушень кримінально-процесуального права, що призвели б до позбавлення чи обмеження обвинуваченого у здійсненні його права на захист не встановлено.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини скоєння злочину, особу винного, який раніше судимий, задовільно характеризується за місцем мешкання, злочин скоїв під час іспитового строку за невідбутим покаранням після постановлення попереднього вироку, і призначив покарання в межах, встановлених законом про кримінальну відповідальність для такого виду покарання, а саме, двох років позбавлення волі, та із урахуванням ч. 1 ст. 71 КК України повністю приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком, остаточно призначивши покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

Призначене міськрайонним судом покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку, або скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4