АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/1566/2016Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.2 КК Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0000595 за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 4 липня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ірпінь, Київської області, українець, громадянин України, освіта середня технічна, не одружений, не працює, не маючий місця реєстрації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий: 1) 10 серпня 2009 року Шевченківським районним судом міста Києва за ч. 1 ст. 186 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 1190 грн.; 2) 23 лютого 2011 року Шевченківським районним судом міста Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; 3) 28 травня 2012 року Шевченківським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців; 4) 30 липня 2013 року Святошинським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільненого від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки,

засуджений за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу прокурора, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 засуджений за повторне таємне викрадення чужого майна, яке, як видно з вироку, він вчинив 27 січня 2016 року приблизно о 0030 годині, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. М. Гречка, 12-В, з багажника автомобіля «Таврія», д.н.з. НОМЕР_1 , таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_11 , спричинивши йому майнову шкоду на суму 630 грн.

Не погодившись з вироком суду в частині призначеного покарання заступник прокурора міста Києва ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в обґрунтування якої зазначає наступне.

Виносячи обвинувальний вирок суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, незаконно призначив невиправдано м`яке покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням. Суд фактично не надав належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності та відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі. Після цього, зухвало ігноруючи можливість призначення суворого покарання, ОСОБА_7 вчинив повторно новий злочин проти власності.

Отже, підсумовуючи доводи апеляційної скарги прокурор вважає, що застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України є безпідставним та необґрунтованим, а тому просить вирок Подільського районного суду міста Києва від 04 липня 2016 року скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 років реально.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційних вимог, обвинуваченого та його захисника проти їх задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження у визначених межах, а також додатково надані стороною захисту та потерпілим в апеляційне засідання відомості, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і кваліфікацію скоєного ним за цією правовою нормою були отримані судом першої інстанції в порядку застосування положень ст. 349 КПК України, ніким в апеляційному засіданні ці висновки не піддаються сумнівам, порушень процедури застосування вказаної вище правової норми не встановлено і скарг на такі порушення не надходили, атому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, судова колегія їх не досліджує, не оцінює та погоджується зі вказаними висновками.

Що ж стосується виду, міри покарання, можливості звільнення обвинуваченого від його відбування, справедливість чого оскаржує заступник прокурора міста Києва, то, приймаючи рішення в цій частині суд першої інстанції, і про це прямо вказано у вироку, врахував характер і ступінь скоєного злочину, який по закону віднесений до категорії злочинів середньої тяжкості, а також відомості про особу обвинуваченого, в тому числі і наявність у нього в минулому судимостей та перебування на обліку у лікаря нарколога, тобто саме ті відомості, які покладені в основу апеляційної скарги.

Водночас, взяв до уваги суд також те, що ОСОБА_7 не перебуває на спеціальному обліку у лікарів психіатрів.

На цих підставах суд прийшов до переконання про необхідність призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 185 КК України та звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням.

В результаті дослідження матеріалів кримінального провадження, які стосуються відомостей про особу обвинуваченого, та додатково наданих стороною захисту в апеляційне засідання відомостей, що характеризують особу обвинуваченого та його поведінку після вчинення, колегія суддів, попри поверхове і неповне обґрунтування судом першої інстанції своїх висновків у вироку, на що слушно звертає увагу апелянт, із самим оскарженим рішенням по його суті погоджується з наступних підстав.

Як встановлено в ході досудового розслідування та судового провадження, в тому числі в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_7 дійсно раніше був чотири рази засуджений за вчинення корисливих злочинів, у тому числі до штрафу та позбавлення волі реально і зі звільненням від відбування покарання з випробуванням; новий злочин, за який його засуджено оскарженим вироком, він вчинив у період не знятої та не погашеної судимості.

Втім, у вчиненому він щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та встановленню істини у справі, співпрацюючи зі слідством та судом, що судова колегія розцінює як пом`якшуючі покарання обставини в значенні ст. 66 КК України; в ході досудового розслідування ОСОБА_7 в повному обсязі відшкодував потерпілому заподіяну матеріальну шкоду і потерпілий звернувся до апеляційного суду з письмовою заявою, в якій погоджується з вироком суду першої інстанції та просить не позбавляти винуватця волі; ОСОБА_7 страждає на низку тяжких захворювань, які потребують постійного лікування, зокрема він перебуває під диспансерним наглядом з приводу захворювання на туберкульоз; на час апеляційного розгляду обвинувачений працевлаштувався на постійній основі, пройшов іспитовий термін по місцю роботи та зарекомендував себе винятково з позитивної сторони.

Ці відомості, в їх сукупності, а також з урахуванням порівняно не великої вартості чужого майна, яким ОСОБА_7 незаконно заволодів, колегія суддів визнає такими, що дають достатньо підстав для висновків про недоцільність реального відбування винуватцем призначеного йому судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі, за наявності в санкції ч.2 ст. 185 КК України також інших, більш м`яких, покарань і можливість досягнення його виправлення та перевиховання у визначений судом першої інстанції іспитовий термін, як і мети упередження вчинення нових кримінальних правопорушень, без його ізоляції від суспільства, а зі звільненням від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього певних обов`язків, перелік яких суд першої інстанції правильно визначив у вироку.

За таких обставин, незважаючи на вказані недоліки в обґрунтуванні та мотивуванні прийнятого судом першої інстанції в цій частині рішення, судова колегія з ним погоджується та не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 4 липня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: