Справа № 463/2473/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/185/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 березня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0001533 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25.11.2016 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Виноградів, Закарпатської обл., громадянки України, із середньою освітою, неодруженої, непрацюючої, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,
за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника адвоката - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

встановила:
Захисник - адвокат ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25.11.2016 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.3 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотири) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_9 рахується з часу її фактичного затримання з 03.05.2016 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 , в строк відбуття покарання, строк попереднього ув`язнення з 03.05.2016 року по день ухвалення вироку 25.11.2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Апелянт просить вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 зі ст.186 ч.3 КК України на ч.1 ст.162 КК України, звільнити ОСОБА_7 від подальшого відбуття покарання.

Апелянт вважає вирок суду першої інстанції таким, що не відповідає обставинам справи, оскільки ОСОБА_7 не заперечує перебування в передпокої (прихожій) квартири потерпілої, однак вона категорично заперечує, як факт її перебування в кімнаті, з якої зникли гроші так і факт вчинення нею крадіжки грошей.

Апелянт покликається на те, що суд першої інстанції описав всі докази зібрані, як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні, однак із сукупності цим доказів суд помилково прийшов до висновку, що саме ОСОБА_7 вчинила крадіжку грошей. В той же час сукупність доказів та покази самої потерпілої доводять факт перебування її в квартирі, але не вчинення нею крадіжки та перебування в кімнаті. Не встановлено доказу попередньої змови між ОСОБА_7 та невідомою особою у вчиненні крадіжки з квартири потерпілої.

Апелянт наголошує, що вкрадених грошей у ОСОБА_7 виявлено не було, а тому оскаржуваний вирок побудований на припущеннях в тому, що саме ОСОБА_7 вчинила крадіжку. Таким чином ОСОБА_7 не повинна нести відповідальність за те, що вона не вчиняла і що не доведено ні досудовим розслідуванням, ні в суді, а тому дії ОСОБА_7 необхідно перекваліфікувати на ч.1 ст.162 КК України, а саме за незаконне проникнення до житла потерпілої.

Апелянт просить врахувати, що ОСОБА_7 перебуває під вартою з 03.05.2016 року по 25.11.2016 року (день винесення вироку) протягом 195 днів. На підставі п.5 ч. ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 становить 390 днів. Одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, тобто 390*2=780= 2 роки 1 місяць 25 днів. За ст. 162 ч.1 КК України найбільш суворе покарання передбачено обмеження волі строком до 3 років. Таким чином ОСОБА_7 відбула більше ніж 2/3 найбільш суворого покарання за ч.1 ст.162 КК України, при цьому до кримінальної відповідальності притягується вперше, хворіє на ряд хвороб, в т.ч. і інфекційні.

Судом першої інстанції встановлено, 03.05.2016 року близько 18-00 год. ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), з метою власного безпідставного збагачення, за попередньою змовою із невстановленою досудовим розслідуванням особою, маючи спільний злочинний умисел на заволодіння чужим майном, проникли через вхідні двері, які не були закриті на ключ, в приміщення квартири АДРЕСА_2 . Продовжуючи свої спільні злочинні дії, об`єднані спільним умислом, та перебуваючи у вищевказаній квартирі, де на той час знаходились ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і займались прибиранням, реалізовуючи свій злочинний умисел, викрали із кімнати зазначеної квартири грошові кошти в сумі 4200 гривень. В подальшому, ОСОБА_10 вийшла в коридор своєї квартири для того, щоб зайти у ванну кімнату, де в коридорі побачила ОСОБА_7 . Коли ОСОБА_10 запитала ОСОБА_7 причину її перебування в даній квартирі, в цей момент із кімнати вибігла інша невідома особа жіночої статі, яка діяла спільно з ОСОБА_7 та почали втікати з приміщення квартири. Однак, ОСОБА_10 підбігла до вхідних дверей квартири та затримала ОСОБА_7 , а інша особа втекла заволодівши коштами потерпілої.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченою ОСОБА_7 , які просили задоволити апеляційну скаргу, міркування прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України є вмотивованим та відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на показах потерпілої та інших доказах досліджених в судовому засіданні.

Зокрема, як вбачається з показів потерпілої ОСОБА_10 , то 03.05.2016 року вона перебувала із своїм чоловіком ОСОБА_11 в квартирі АДРЕСА_2 та займалася прибиранням. Близько 18:00 год. вийшовши в коридор квартири, побачила обвинувачену. Коли вона запитувала обвинувачену з приводу перебування її у квартирі, в цей час з іншої кімнати вибігла невідома особа жіночої статті та вони у двох почали втікати. Вже на виході з квартири потерпіла затримала ОСОБА_7 , а інша особа втекла. Додатково зазначила, що в неї було викрадено грошові кошти в сумі 4200 гривень, які знаходились на прасувальній дошці в кімнаті. Крім цього, потерпіла в залі судового засідання суду першої інстанції детально описала та вказала на обвинувачену ОСОБА_7 , як на особу, яка проникла до неї у квартиру.

В суді першої інстанції ОСОБА_7 заперечила факт перебування в квартирі потерпілої.

В суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_7 показала, що на залізничному вокзалі познайомилася з жінкою на ім`я ОСОБА_12 , з якою ходила по квартирах та просила милостиню. У вказану квартиру, де її спіймали, вони ввійшли без стуку та дзвінка, оскільки двері були не зачинені на ключ. Вона тільки стояла в коридорі квартири, а що саме робила ОСОБА_12 в кімнаті не знала.

Покликання апелянта про те, що у ОСОБА_7 не були знайдені гроші власниці квартири, а тому вона не вчиняла дії передбачені ч.3 ст.186 КК України не знайшли свого підтвердження, а тому не має підстав вважати, що дій обвинуваченої ОСОБА_7 можливо перекваліфікувати з ч.3 ст.186 КК України на ч.1 ст.162 КК України.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження. При цьому суд першої інстанції критично оцінив показання обвинуваченої ОСОБА_7 , яка не визнала вини у вчиненому, та вважає їх такими, що дані нею з метою уникнути кримінальної відповідальності. Дії ОСОБА_7 за ч.3 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло - кваліфіковано правильно.

Призначаючи покарання обвинуваченій, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме вчинення тяжкого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, без постійного місця проживання, стан її здоров`я, та прийшов до висновку, що її, виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому було обрано покарання у виді позбавлення волі.

Дане покарання відповідає вимогам ст.65 КК України, підстав для його пом`якшення або призначення більш суворого покарання колегія суддів не вбачає.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, на думку колегії суддів, істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, при розгляді даного кримінального провадження, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення або були підставою для його скасування, не має.

Згідно вимог Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року №838-7, який набрав чинності 24.12.2015 року, до частини 5 ст.72 КК України внесено зміни.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, з врахуванням внесених змін, визначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 06.05.2016 року до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Станом на 07.03.2017 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25.11.2016 року не вступив в законну сили.

З вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_7 необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення з 03.05.2016 року по 07.03.2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25.11.2016 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України - залишити без змін.
Зарахувати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк її попереднього ув`язнення в строк покарання, тобто період з 03.05.2016 року по 07 березня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженою, яка утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Головуючий суддя:

Судді: