Номер провадження 1-кс/556/145/2017
У Х В А Л А
про задоволення скарги
Слідчий суддя Володимирецького районного суду Рівненської області ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Володимирецького районного суду скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого органу досудового розслідування, -
ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою в порядку ст.303 КПК України на дії слідчого Володимирецького ВП Варашського ВП ГУНП в Рівненській області з приводу незаконного вилучення автомобіля марки «Volkswagen T4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який не повернутий власнику всупереч вимогам чинного законодавства.
Слідчий заперечив проти задоволення скарги, пояснив, що автомобіль є знаряддям злочину, оскільки в ньому перевозився незаконно придбаний бурштин, тому він визнаний речовим доказом, прилучений до матеріалів справи, і зберігається в Володимирецькому ВП.
Прокурор заперечив проти задоволення вказаної скарги, надавши відповідні пояснення, зокрема, пояснив, що автомобіль вилучено в рамках кримінального провадження, є речовим доказом у кримінальному провадженні, і підстав для його повернення не вбачається.
Заслухавши думку учасників судового процесу, слідчий суддя вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 п. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає, зокрема, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником, володільцем тимчасово вилученого майна.
Зі змісту ст. 307 КПК України вбачається, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування слідчий суддя може винести ухвалу про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову в задоволенні скарги.
У ст. 167 КПК зазначається, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Частиною 1 ст. 100 КПК України передбачено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю.
Частиною 6 названої вище статті передбачено, що речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню: повертаються власнику або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
ОСОБА_4 звертався до правоохоронних органів з заявою про повернення вилученого автомобіля, однак його звернення з цього приводу від 07.06.2017 року належним чином не розглянуто.
Разом з тим, на підставі наданих письмових доказів, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 є співвласником автомобіля, ОСОБА_4 або будь-якій іншій особі підозра у даному кримінальному провадженні не пред`являлась. Арешт на тимчасово вилучене майно не накладався, слідчим всі необхідні слідчі дії по вилученому транспортному засобу, проведені.
Таким чином, враховуючи викладене, приймаючи до уваги, автомобіль не перебуває під арештом, і відносно нього не встановлено будь-яких інших обмежень, підстав для відмови в поверненні володільцю вилученого майна на зберігання суд не вбачає.
Подібний висновок суду ґрунтується також і на положеннях міжнародних договорів, які є частиною кримінально-процесуального законодавства України.
Так, у відповідності до ст..1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема в справах «Стретч проти Сполученого Королівства» (24.06.2003 року), «Спорронг і Леннрот проти Швеції» (23.09.1982 року), «Гаші проти Хорватії» (13.12.2007 року), визначено критерії оцінки сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме:
чи вважається втручання законним;
чи має воно суспільний, публічний інтерес;
чи вважається такий захід пропорційним до визначених цілей.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави, пов`язаними з утручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття «справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Отже, ст.1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що в даному кримінальному провадженні пропідозру у вчиненні злочину будь-кому, в т.ч. і ОСОБА_4 не оголошено, арешт на тимчасово вилучене майно не накладався, слідчий суддя приходить до висновку, що вилучене майно підлягає поверненню, а скарга задоволенню.
Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 100, 167, 303, 307, КПК України, слідчий суддя,-
Скаргу ОСОБА_4 задовольнити повністю.
Зобов"язати начальника СВ Володимирецького ВП Варашського ВП ГУНП в Рівненській області або іншого, уповноваженого ним працівника Національної поліції повернути ОСОБА_4 , або іншій уповноваженій ним особі автомобіль «Volkswagen T4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1992 року випуску.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1