Справа № 675/487/17
Провадження № 1-в/675/208/2017
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"30" травня 2017 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника ЗВК № 58 ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ізяслав у режимі відеоконференції заяву засудженого ОСОБА_5 про звільнення від покарання відповідно до ст.49, ч.5 ст.74 КК України,
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою, в якій просив суд звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст.ст.49, 74 ч.5 КК України за вчиненні кримінальні правопорушення, передбачені ст.215-3 ч.3 КК України 1960 року, ст.187 ч.3 та за ст.257 КК України.
В судовому засіданні засуджений підтримав свою заяву. Вказав, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.06.2013 року по справі №5-25 к13 він вже звільнений на підставі ст.ст.49, 74 ч.5 КК України від відбування покарання, призначеного за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.01.2005 року за ч.1 ст.263 та ч.3 ст.186 КК України. А тому просив суд задовольнити його заяву, враховуючи закінчення строків притягнення його до кримінальної відповідальності за ст.215-3 ч.3 КК України 1960 року, ст.187 ч.3 та за ст.257 КК України, за якими він засуджений на підставі вказаного вище вироку апеляційного суду Дніпропетровської області.
Представник установи виконання покарань заперчив проти задовлення заяви засудженого.
Прокурор заперечив проти задоволення заяви засудженого, вказавши на той факт, що місцевий заагльний суд позбавлений права переглядати вироки судів апеляційної та касаційної інстанції. А ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ питання про звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 вже вирішувалось.
Суд, заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали особової справи, приходить до висновку, що заява засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
ОСОБА_5 відбуває покарання відповідно до вироку апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.01.2005 року, за яким його засуджено за ст.93 п. «а», «з», «и», «і», КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю; за ст.215-3 ч.3 КК України 1960 року до позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю; за ст.187 ч.3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 8 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю; за ст.186 ч.3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; за ст.263 ч.1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки; за ст.257 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю. На підставі ст.70 ч.4 КК України шляхом поглинання покарання, призначеного вироком Центрального районного суду м.Сімферополя від 21.02.2002 рок, ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майно, що є його власністю.
Ухвалою Верховного Суду України від 04.10.2005 року вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.01.2005 року було переглянуто в касаційному порядку та залишено без змін щодо ОСОБА_5 .
Рішенням Європейського суд з прав людини у справі «Іглін проти України» від 12.01.2012 року встановлено, що з боку України відносно ОСОБА_5 мало місце порушення п.1 ст.6 та пп. «b» і «с» п. 3 зазначеної статті, а також ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2012 року ухвалу Верховного Суду України від 04.10.2005 року щодо ОСОБА_5 скасовано, справу направлено на новий касаційний розгляд.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2013 року по справі №5-25 к13 вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.01.2005 року відносно ОСОБА_5 в порядку ст.395 КПК України змінено. На підставі ст.ст.49, 74 ч.5 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання за ст.ст.263 ч.1 та 186 ч.3 КК України. Ухвалено вважати ОСОБА_5 засудженим за ст.93 п. «а», «з», «и», «і», ст.215-3 КК України 1960 року, ст.187 ч.3 та за ст.257 КК України та остаточно за сукупністю злочинів, в тому числі і за вироком Центрального районного суду м.Сімферополя від 21.02.2002 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке його власністю.
При цьому в мотивувальній частині ухвали від 04.06.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийшов до висновку, що в зв`язку із тим, що злочини, передбачені ст.186 ч.3, ст.263 ч.1 КК України, були вчиненні ОСОБА_5 з 1999 по 2000 роки, то на момент перегляду справи в суді касаційної інстанції, вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.01.2005 року не набрав законної сили і строки, передбачені ст.49 КК України щодо зазначених злочинів сплинули. А тому, на підставі ч.5 ст.74 КК України, суд прийшов до висновку про необхідність звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного за ч.1 ст.263 та ч.3 ст.186 КК України.
Відповідно до змісту ч.5 ст.74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:
1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі;
3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості;
4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;
5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Згідно вказаних норм Кримінального кодексу України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадку, якщо з моменту вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули встановлені строки. Таким чином звільнення від кримінальної відповідальності особи за ст.ст.49, 74 ч.5 КК України можливе лише до вступу вироку у законну силу.
В той же час, на момент звернення засудженого до суду із заявою про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.ст.49, 74 ч.5 КК України за вчиненні кримінальні правопорушення, передбачені в тому числі ст.215-3 ч.3 КК України 1960 року, ст.187 ч.3 та за ст.257 КК України, вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.01.2005 року щодо ОСОБА_5 набрав законної сили. Більше того, покарання за злочини, передбачені ст.215-3 ч.3 КК України 1960 року, ст.187 ч.3 та за ст.257 КК України, відповідно до судових рішень, поглинуті більш суворим покаранням, передбаченим ст.93 п.п. «а», «з», «и», «і» КК України 1960 року, на підставі ст.70 КК України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 слід відмовити.
На підставі ст.ст.49, 74 ч.5 КК України, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд-
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про звільнення від покарання відповідно до ст.ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Суддя: ОСОБА_1