Справа № 308/743/16-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

12.01.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/777/78/2017 за апеляційними скаргами обвинуваченого і захисника на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2016.
Цим вироком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодружений, що працював слюсарем ремонтником у філії «Термінал» ПАТ «Івано-Франківськ Цемент», судимий, востаннє 08.05.2012 за ч.2 ст. 121 КК України, з застосуванням ст. 71 КК України на 7 років і 1 місяць позбавлення волі і звільнений 10.07.2015 в зв`язку з відбуттям покарання, засуджений за злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 - на 4 роки позбавлення волі, за злочин, передбачений 1 ст. 187 КК України - на 3 роки позбавлення волі. За їх сукупністю, на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_9 призначено 4 роки позбавлення волі.
Ухвалено: запобіжним заходом щодо ОСОБА_9 залишити тримання під вартою; на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 09.12.2015 до набрання вироком законної сили, виходячи з співвідношення один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; стягнути з ОСОБА_9 на користь держави 920 грн. 70 коп. процесуальних витрат; речові докази передати потерпілим: каблучку з фіолетовим каменем - ОСОБА_10 , мобільні телефони марки «IPhone 4S» та «Samsung GT-S2650» - ОСОБА_7 ..
Як визнав доведеним суд, ОСОБА_9 20.10.2015 о 22:00 неподалік кіоску «Гірос» по вулиці Минайській в місті Ужгороді з корисливих мотивів умисно, повторно, з застосуванням насильства, що не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, затягнув ОСОБА_10 у темне місце, схопив її руками за шию і відкрито викрав у неї срібні сережки, золоту каблучку, 400 гривень і мобільний телефон марки «Lenovo А 660» з сім картою, спричинивши їй матеріальну шкоду на загальну суму 4779 гривень.
27.11.2015 о 22:00 ОСОБА_9 неподалік будинку № 41 по вулиці Декабристів в м. Ужгороді з корисливих мотивів умисно, повторно, з метою заволодіння майном ОСОБА_7 вчинив на неї напад, поєднаний з насильством, небезпечним для її життя та здоров`я: підійшовши ззаду затулив їй рота, повалив, двічі вдарив її головою об землю, декілька раз ліктем по голові і погрожуючи подальшим застосуванням фізичного насильства відкрито викрав у неї сумку в якій знаходилися 30 грн., 20 євро, мобільний телефон «Samsung GT-S2650» з сім - картою та картою пам`яті і мобільний телефон «IPhone 4S» з сім - картою, чим спричинив їй матеріальну шкоду на загальну суму 4839 грн. 12 коп..
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок скасувати, а ОСОБА_9 виправдати. Посилається на показання обвинуваченого в судовому засіданні, в яких останній свою вину заперечив, і твердить, що він злочинів не вчиняв, а досліджені судом докази його в злочинах не викривають. Вказує, що під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_10 вчинення грабежу саме ОСОБА_9 підтвердити не змогла, що впізнання ОСОБА_9 потерпілою ОСОБА_7 проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, що посилання на заяву ОСОБА_9 про визнання винуватості є недопустимим доказом через те, що вона до матеріалів кримінального провадження прокурором не приєднувалась і судом не досліджувалась, а на протокол огляду місця події та вилучення речового доказу від свідка ОСОБА_11 через те, що вони проведені без ухвали слідчого судді.
З тих самих підстав просить скасувати вирок в своїй апеляційній скарзі і обвинувачений ОСОБА_9 .. Твердить, що на стадії досудового розслідування явку з повинною написав під погрозами та внаслідок застосування щодо нього фізичного насильства з боку осіб, які, нібито, змусили змінити показання і потерпілу ОСОБА_12 .. Вважає, що ця потерпіла не впізнала його, не довела своє право власності на каблучку, вилучену у свідка ОСОБА_13 , а тому каблучка не є доказом його винуватості. Сумнівним, на його думку, є і його впізнання потерпілою ОСОБА_7 , яка до цього пояснила, що обличчя нападника не бачила.
Потерпіла ОСОБА_7 подала на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 заперечення, в яких настояла на своїх показаннях, зокрема на тому, що напад на неї вчинив саме ОСОБА_9 , на переконливості доказів обвинувачення, правильності встановлення судом фактичних обставин справи і просила залишити вирок без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.
Апеляційний суд заслухав доповідь судді, пояснення захисника на підтримання своїх і обвинуваченого апеляційних вимог, заперечення потерпілої і прокурора проти задоволення цих вимог, їх доводи про законність і обґрунтованість вироку, провів судові дебати, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і приходить до переконання, що обидві апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
ОСОБА_9 в судовому засіданні винним себе не визнав, заявив, що до кримінальних правопорушень про які йдеться в обвинувальному акті, відношення не має, каблучку, згодом подаровану свідку ОСОБА_13 , та добровільно видані на стадії досудового розслідування мобільні телефони придбав у незнайомих осіб відповідно 22.10.2015 і 28.11.2015.
Суд першої інстанції дослідив у судовому засіданні докази обвинувачення, перевірив показання ОСОБА_9 , дав дослідженим доказам належну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність його вини в учиненні злочинів.
05.12.2015 ОСОБА_9 , разом з власноручною заявою про це, добровільно видав прокурору два мобільні телефони: «Samsung GT-S2650» і «IPhone 4S», які докладно оглянуті і описані в протоколі огляду. При цьому пояснив, що вони були ним викрадені у дівчини 27.11.2015 на вул. Декабристів у м. Ужгороді (т.1 а.п. 251-253, 254).
19.01.2016 ОСОБА_9 подав слідчому письмову заяву про повне визнання ним вини і відмову від проведення з його участю слідчих дій (т.1 а.п. 248).
Потерпіла ОСОБА_10 під час допиту 22.10.2015, тобто до встановлення місцезнаходження викраденої у неї каблучки з фіолетовим каменем, докладно описала її і розповіла слідчому обставини її викрадення разом з іншим майном. Особу, яка викрала її речі, описала як чоловіка віком 30-35 років, приблизно 180 см на зріст, у спортивному одязі з одягнутим капюшоном (т.1 а.п.166-167). Ті самі показання вона повністю підтвердила в судовому засіданні.
З приєднаної до матеріалів кримінального провадження заяви свідка ОСОБА_13 (т.1 а.п. 165) вбачається, що вона добровільно видала подаровану ОСОБА_14 каблучку з фіолетовим каменем прокуророві 07.12.2015. Проте за зовнішніми ознаками видана нею каблучка збігається з тою, про яку йдеться в показаннях потерпілої ОСОБА_10 від 22.10.2015 і яку остання впізнала серед чотирьох схожих під час пред`явлення їй таких для впізнання по фотознімках (т.1 а. п.169-173). Впізнана потерпілою ОСОБА_10 каблучка оглянута прокурором та приєднана до кримінального провадження в якості речового доказу порядком, установленим ст.ст. 98,100 і 110 КПК України.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_9 , з яким вона зустрічалась приблизно 4 місяці, подарував їй добровільно видану нею каблучку на початку листопада 2015 року.
З огляду на ці обставини довід ОСОБА_9 про неналежність каблучки, як речового доказу його винуватості, Апеляційний суд відкидає.
Потерпіла ОСОБА_7 під час допиту 07.12.2015 докладно розповіла прокуророві про обставини нападу на неї. Особу, яка викрала її речі, описала як чоловіка слов`янської зовнішності, що розмовляв українською мовою, приблизно 170-175 см на зріст, середньої тілобудови, одягнутого в чорну зимню, сентипонову, болонєву куртку (т.1 а.п.190-193). Ті самі показання вона також повністю підтвердила в судовому засіданні і заявила, що впевнена в учиненні нападу на неї саме обвинуваченим ОСОБА_9 ..
Суд першої інстанції ретельно дослідив ці докази обвинувачення, зіставив їх з іншими доказами, правильно дійшов висновків про неспроможність показань ОСОБА_9 в судовому засіданні і переконливо обґрунтував цей висновок у вироку.
Доводи апеляційних скарг про те, що заява ОСОБА_9 про визнання ним винуватості є недопустимим доказом через те, що вона до матеріалів кримінального провадження прокурором не приєднувалась і судом не досліджувалась Апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного. Як вбачається з журналу судового засідання прокурор при долучені доказів до матеріалів кримінального провадження, окрім інших процесуальних документів оголосив і цю заяву. Захиснику та обвинуваченому була надана можливість ознайомлення з нею. Сумніву її належність і достовірність вони не піддали і проти приєднання її до матеріалів кримінального провадження не заперечили ( т. 2 а. п. 2).
Апеляційний суд погоджується з оцінкою показань обох потерпілих, як послідовних, докладних, як належних і допустимих доказів, що узгоджуються з іншими доказами обвинувачення і в сукупності з ними доводять вину ОСОБА_9 в учиненні обох кримінальних правопорушень за встановлених судом обставин.
Довід апеляційної скарги обвинуваченого про те, що потерпілі змінили свої показання під впливом з боку органів досудового розслідування Апеляційний суд визнає неспроможним, оскільки їх очевидна неузгодженість свідчить саме про зворотне. Окрім цього, Апеляційний суд відзначає такі об`єктивні обставини: обидва кримінальні правопорушення були вчинені в один і той самий, темний час доби, в місцях, розташованих недалеко одне від одного, що в показаннях обох потерпілих, у тому числі в показаннях ОСОБА_10 , даних до встановлення особи ОСОБА_9 (т.1 а.п. 166-167), збігаються відомості про дії нападника: в обох випадках він ішов за потерпілими певну відстань, напав ззаду, затягував у безлюдне місце, тримав, позбавляючи можливості чинити опір і кричати, валив на землю, бив потерпілих головою об тверду поверхню.
Натомість показання ОСОБА_9 є непослідовними: на стадії досудового розслідування він повністю визнав свою вину у вчиненні обох кримінальних правопорушень, у судовому засіданні цього не заперечив, але показання змінив і заявив, що він до цих кримінальних правопорушень непричетний, а в подальшому що показання на стадії досудового розслідування дав «під тиском та фізичними тортурами з боку працівників».
Суд першої інстанції дав цим показанням належну оцінку, з`ясувавши, що ОСОБА_9 до судового розгляду про застосування щодо нього працівниками поліції чи прокуратури незаконних засобів, тиску в будь-якому вигляді, зокрема тортур, не заявляв, хоча, в разі необхідності, постійно мав таку можливість: через адміністрацію місця ув`язнення, захисника, слідчого суддю при розгляді останнім клопотання про обрання запобіжного заходу.
Посилання в апеляційних скаргах на те, що при допиті потерпілої ОСОБА_7 суд провів впізнання ОСОБА_9 , чим порушив вимоги кримінального процесуального закону, а потерпіла ОСОБА_10 вчинення проти неї злочину саме ОСОБА_9 підтвердити не змогла, Апеляційний суд також визнає неспроможними. Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні відповіла ствердно на запитання прокурора чи впізнає вона нападника в особі обвинуваченого. Таке запитання прокурора вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ст. 355 КПК України, не суперечить, як і посилання суду в вироку на показання потерпілої як на процесуальне джерело доказів. Що стосується потерпілої ОСОБА_10 , то ні сторона обвинувачення ні суд у вироку не твердили, що вона впізнала в ОСОБА_9 особу, яка викрала її майно. Суд правильно оцінив її показання як такі, що не спростовують причетність ОСОБА_9 до цього кримінального правопорушення, і врахував їх як належний і допустимий доказ обвинувачення, оскільки вони збігаються з сукупністю інших доказів і жодному з них не суперечать.
Відповідно до ч.1 ст. 237 КПК України слідчий, прокурор з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення проводять огляд, в тому числі і речей, а частиною п`ятою цієї статті передбачено дозвіл вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Згідно п. 4 ч.2 ст. 167 КПК України однією з підстав тимчасового вилучення майна, є достатні дані вважати, що таке майно набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення. Тимчасове вилучення такого майна може здійснюватись також під час обшуку, огляду і ухвали слідчого судді не потребує.
Виходячи з цих приписів кримінального процесуального закону, Апеляційний суд відкидає доводи апеляційних скарг про те, що протокол огляду місця події та вилучення речового доказу від свідка ОСОБА_13 є недопустимими доказами через те, що вони проведені без ухвали слідчого судді.
А докази, покладені судом в основу вироку, узгоджуються між собою, сумнівів щодо своєї достовірності не викликають і в сукупності спростовують всі доводи ОСОБА_9 у свій захист.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_9 20.10.2015 о 22:00 відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_10 , тобто злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, а 27.11.2015 о 22:00 - нападу на ОСОБА_7 з метою заволодіння її майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілої і з погрозою застосування такого насильства, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.
Призначаючи ОСОБА_9 покарання суд додержав вимоги ст. ст. 65, 70 КК України, врахував ступінь тяжкості кожного з злочинів, дані про особу обвинуваченого. Судження з цього приводу докладно наведені у вироку і знайшли своє відображення в мірі покарання, яка є найменшою з передбачених кримінальним законом за сукупність таких злочинів.
Підстав вважати, що ОСОБА_9 засуджений незаконно чи необґрунтовано або що призначене йому покарання є явно несправедливими через надмірну суворість, Апеляційний суд не знаходить.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, Апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2016. щодо ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена касаційним порядком безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців, а засудженим ОСОБА_9 - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.
Судді: