Ухвала
іменем україни

25 липня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженого у режимі
відеоконференціїОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0007636 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років; за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 80 годин; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , щодо якого судові рішення у касаційному порядку не оскаржуються.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_9 40 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
15 вересня 2014 року близько 15.30 год. на території домогосподарства сім?ї ОСОБА_10 , що на АДРЕСА_2 , засуджений під час сварки із ОСОБА_11 умисно на ґрунті особистої неприязні, що виникла раптово, завдав їй кількох ударів руками по голові і грудній клітині, заподіявши легкі тілесні ушкодження.
Він же 27 вересня 2014 року близько 20 год. поблизу будинку АДРЕСА_3 на ґрунті особистої неприязні до ОСОБА_12 , яка виникла раптово, умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень завдав йому дерев`яною дошкою удару по голові, збив з ніг та наніс не менше 25 ударів по тулубу. Вказаними діями засуджений заподіяв ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, від яких потерпілий помер на місці події.
Окрім наведеного, у цьому ж місці та в цей же день близько 21.00 год. ОСОБА_5 за попередньою змовою зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинив грабіж щодо ОСОБА_13 . При цьому ОСОБА_5 ударом по голові ззаду збив потерпілого з ніг, після чого обидва засуджених завдали йому ударів у різні частини тіла і відкрито заволоділи майном загальною вартістю 1420,86 грн. Вказаними діями ОСОБА_5 та ОСОБА_8 завдали ОСОБА_13 матеріальної шкоди на вказану суму, а також заподіяли легких тілесних ушкоджень.
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та недоведеність винуватості засудженого у вчиненні кримінальних правопорушень, просять скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
На обґрунтування своїх вимог засуджений і захисник зазначають, що суд обґрунтував свої висновки недопустимими доказами, одержаними у результаті процесуальних дій із ОСОБА_5 під час досудового розслідування внаслідок застосування недозволених методів слідства. Ставлять під сумнів достовірність покладених в основу вироку доказів, вважають їх суперечливими, а також стверджують, що викладені у вироку свідчення потерпілої ОСОБА_11 не відповідають їх технічному запису, зафіксованому на магнітному носії.
Крім цього, засуджений ОСОБА_5 у своїй скарзі зазначає, що у судовому засіданні його було позбавлено права ставити запитання свідку ОСОБА_14 , а в основу вироку всупереч вимогам ст. 95 КПК України покладено показання цього свідка, дані під час досудового розслідування. На думку засудженого, не отримали належної оцінки суду і показання свідка ОСОБА_15 , котрий був присутній на місці події разом із ОСОБА_12 , однак участі ОСОБА_5 у побитті потерпілого не підтвердив.
Суд апеляційної інстанції, за твердженнями обох скаржників, усупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційних скаргах сторони захисту на вирок, і не дав на них вичерпних відповідей. Крім цього, засуджений у своїй скарзі як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону посилається на нездійснення апеляційним судом повторного дослідження доказів.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримання касаційних скарг, думку прокурора, який заперечив проти задоволення скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Посилання засудженого та захисника на заперечення встановлених судом фактів з наведенням власної оцінки доказів по суті стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до ст. 438 КПК України не може бути предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим за результатами касаційного розгляду не встановлено обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 вказаного Кодексу.
При цьому були предметом ретельної перевірки суду, знайшли належну критичну оцінку й аргументовано спростовані аналогічні наведеним у касаційних скаргах доводи сторони захисту про непричетність засудженого до злочинних дій щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Зокрема, мотивуючи свої висновки про доведеність обвинувачення за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_11 , суд послався у вироку на показання цієї потерпілої і свідка ОСОБА_16 , у тому числі в ході слідчих експериментів та пред`явлень їм особи ОСОБА_5 для впізнання (т. 1, а. к. п. 2225, 2831). З наведених свідчень випливавало, що ОСОБА_5 прийшов до помешкання ОСОБА_11 у пошуках її сина, однак не виявивши останнього вдома, вчинив агресивні насильницькі дії щодо потерпілої: поштовхом збив її з ніг, від чого ОСОБА_11 вдарилася головою, та бив по тулубу.
Всупереч доводам касаційних скарг, викладені у вироку показання потерпілої ОСОБА_11 у судовому засіданні не суперечать інформації, зафіксованій на технічному записі судового процесу. При цьому суд, дотримуючись вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, із показань потерпілої навів лише ті, що стосувалися предмету доказування й мали істотне значення для вирішення питання про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правової оцінки його дій.
Показання ОСОБА_11 та ОСОБА_16 суд перевірив у сукупності і взаємозв`язку з результатами експертних досліджень і дійшов обґрунтованих висновків, що їх показання щодо локалізації ударів узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз від 22 вересня 2014 року № 1031 та від 13 листопада 2014 року № 1324/1031 про виявлення у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, у тому числі в області грудної клітини та голови. Можливість утворення таких ушкоджень за обставин, вказаних потерпілою та свідком у ході слідчих експериментів, експертом не виключено (т. 1, а. к. п. 19, 38).
З урахуванням обстановки події, особливостей суб`єктивного сприйняття кожним із учасників, раптовості нападу й зумовленого ним душевного хвилювання ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , суд обґрунтовано не визнав підставами для сумніву в достовірності їх показань у цілому окремі неточності щодо деталей та обґрунтовано поклав показання потерпілої та свідка в основу вироку як допустимі докази.
Мотивуючи свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення щодо ОСОБА_12 , суд послався у вироку, зокрема, на показання свідка ОСОБА_14 у судовому засіданні та в ході слідчого експерименту про побиття ОСОБА_5 цього потерпілого дерев`яною палицею, дошкою та ногами по голові й тулубу (т. 1, а. к. п. 195197).
Як видно з матеріалів кримінального провадження і технічного запису судового процесу, перед початком допиту свідок ОСОБА_14 відповідно до вимог ст. 352 КПК України попереджувався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводився до присяги, й обставин, які б викликали недовіру до його свідчень, у справі не встановлено.
Факт притягнення ОСОБА_14 до кримінальної відповідальності за крадіжку з дому ОСОБА_5 , на який звертає увагу сторона захисту, сам по собі не свідчить про наявність у свідка підстав для обмови засудженого.
Крім цього, свідчення ОСОБА_14 узгоджувалися з показаннями інших свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , котрі раніше не були знайомі з ОСОБА_5 , жодних стосунків із ним не мали і також були допитані в судовому засіданні з дотриманням процедури, передбаченої ст. 352 КПК України.
Відповідно до встановлених судом обставин зазначені свідки є знайомими потерпілого ОСОБА_13 , щодо якого ОСОБА_5 вчинив злочин після побиття ОСОБА_12 неподалік цього ж місця та з незначним проміжком у часі. Згідно з показаннями ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , дізнавшись про побиття і пограбування ОСОБА_13 , вони вирушили на пошуки та виявили ОСОБА_5 і ОСОБА_20 . Біля засуджених лежали кілька побитих чоловіків, у тому числі ОСОБА_12 . У відповідь на запитання свідків щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_5 погрожував, що з ними буде те саме, і розпочав бійку. Крім цього ОСОБА_17 доповнив, що на місці події ОСОБА_5 вказував про свою участь у завданні цим чоловікам тілесних ушкоджень.
Обставин, які би ставили під сумнів достовірність цих свідчень, за результатами судового розгляду не встановлено. Переконливих доводів щодо існування таких обставин не містять і касаційні скарги.
Окрім наведеного, показання ОСОБА_14 об`єктивно підтверджено іншими доказами, зміст яких докладно наведено у вироку, зокрема: даними протоколів процесуальних дій, у яких зафіксовано слідову картину; результатами судово-медичних експертних досліджень щодо характеру, кількості, локалізації заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень і механізму їх заподіяння.
Відповідно до протоколів оглядів місця події та речових доказів на місці злочину біля трупа ОСОБА_12 було виявлено, у тому числі, дві дерев`яні палиці, а на одязі та взутті ОСОБА_5 сліди речовини бурого кольору (т. 1, а. к. п. 4053, 7980). Згідно з висновками судово-медичних експертиз від 27 вересня 2014 року № 871 і № 1584-1585, а також поясненнями в судовому засіданні експерта ОСОБА_21 , ОСОБА_12 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень у виді закритої черепно-мозкової травми та закритої тупої травми живота, що утворилися від не менш як 25 травматичних впливів тупими предметами. Безпосередньою причиною смерті стала закрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалася крововиливами під мозкові оболонки (1, а. к. п. 8386, 88-89).
У сукупності та взаємозв`язку з наведеними доказами суд проаналізував і показання свідка ОСОБА_15 й обґрунтовано не визнав їх такими, які би ставили під сумнів винуватість ОСОБА_5 у вчиненні цього злочину. Суд узяв до уваги, що вказаний свідок не повідомляв конкретних даних на підтвердження чи спростування обставин, які підлягали доказуванню. Натомість ОСОБА_15 зазначив лише факт спілкування його та ОСОБА_12 у день побиття останнього з двома чоловіками, ідентифікувати яких свідок не в змозі. Водночас останній вказав про вживання ним упродовж цього дня значної кількості спиртних напоїв, тобто фактично про своє перебування у стані алкогольного сп`яніння, що породжувало обґрунтовані сумніви на предмет правильності сприйняття та повноти відображення свідком обставин. При цьому ОСОБА_15 категорично не заперечував факту бійки, а зазначив лише, що не пам`ятає подій, які відбувалися після розпивання алкогольних напоїв. Вказаний свідок не міг пригадати навіть обставин отримання тілесних ушкоджень ним самим, хоча дослідженими судом медичними документами об`єктивно підтверджено факт заподіяння ОСОБА_15 черепно-мозкової травми у той же день і час, коли відбувалося побиття ОСОБА_12 (т. 5, а. к. п. 118).
Переконливо суд умотивував і свої висновки про те, що результати судово-медичних імунологічних експертиз не виключають участі ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення. При проведенні відповідного експертного дослідження на одязі та взутті засудженого виявлено сліди крові, однак з огляду на однакову групову належність крові ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , констатовано можливість походження слідів як від засудженого, так і від потерпілого (т. 1, а. к. п. 128133).
Наведені у скаргах посилання на непроведення судової молекулярно-генетичної експертизи для ідентифікації цих слідів по суті стосуються неповноти судового розгляду, що у силу положень ч. 1 ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, вказана обставина не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та не може бути підставою для скасування судових рішень.
Як видно з матеріалів справи, суд, відповідно до вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, створюючи сторонам необхідні умови для реалізації їх процесуальних прав, вжив заходів для проведення такої експертизи й ухвалою від 08 грудня 2015 року призначив її за клопотанням захисника (т. 6, а. к. п. 13). Однак провести експертизу не видалося можливим у зв`язку із втратою речових доказів (т. 6, а. к. п. 8586, 160179).
Водночас, виходячи з вимог ч. 2 ст. 242 КПК України, судова молекулярно-генетична експертиза не належить до обов`язкових експертних досліджень, а винуватість ОСОБА_5 у заподіянні ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, беззаперечно встановлено судом на підставі сукупності інших доказів, визнаних належними, допустимими та достатніми для відповідного висновку.
Всупереч викладеним у скаргах доводам, за даними журналу судового засідання і технічного запису процесу в ході допиту свідка обвинувачення ОСОБА_14 згідно з вимогами ч. 7 ст. 352 КПК України було реалізовано право протилежної сторони на перехресний допит, у тому числі надано можливість обвинуваченому ОСОБА_5 ставити свідку запитання, які стосуються суті обвинувачення.
Дотримуючись приписів ч. 4 ст. 95 КПК України, суд не посилався у вироку на показання свідків, у тому числі ОСОБА_14 , дані слідчому, прокурору, а обґрунтував свої висновки на показаннях, безпосередньо сприйнятих у судовому засіданні. З результатів процесуальних дій, проведених за участю цього свідка під час досудового розслідування, суд використав як частину доказової бази лише дані протоколу слідчого експерименту. Відповідний протокол згідно зі ст. 84, п. 3 ч. 2 ст. 99, ст. 358 КПК України може виступати процесуальним джерелом доказів у суді як документ, складений у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Мотивуючи свої висновки про доведеність висунутого ОСОБА_5 звинувачення за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_13 , суд послався, зокрема, на послідовні показання цього потерпілого. Відповідно до вказаних показань учасниками вчиненого щодо ОСОБА_13 грабежу були дві особи, один із яких ОСОБА_8 . Останній, за твердженням потерпілого, підійшов до нього і попросив закурити, в цей час інший нападник ударом по голові ззаду збив ОСОБА_13 з ніг, обидва завдали йому ряд ударів і заволоділи ланцюжком із хрестиком та мобільним телефоном.
Такі показання суд обґрунтовано поклав в основу вироку у сукупності і взаємозв`язку зі свідченнями ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про те, що впродовж вечора 27 вересня 2014 року вони постійно знаходилися разом.
Зазначені обставини узгоджувались і з іншими викладеними у вироку доказами, зокрема із наведеними вище показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 стосовно агресивної поведінки ОСОБА_5 у відповідь на їх запитання щодо ОСОБА_13 .
Зважив суд і на те, що згідно з протоколом огляду місця події викрадені у ОСОБА_13 речі було виявлено та вилучено поряд із трупом ОСОБА_12 (т. 1, а. к. п. 4053). Вказаний факт давав достатні підстави для висновку, що злочини щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вчинила одна й та сама особа, оскільки інший взаємозв`язок між цими епізодами злочинної діяльності відсутній.
На підтвердження таких висновків суд обґрунтовано послався і на показаннями у судовому засіданні як свідка слідчого ОСОБА_22 про спроби ОСОБА_5 на місці події приховати ланцюжок ОСОБА_13 .
Доводи засудженого про застосування щодо нього недозволених методів слідства були предметом перевірки суду та обґрунтовано визнані безпідставними.
Постановою прокуратури від 28 лютого 2015 року кримінальне провадження, розпочате за заявою ОСОБА_5 про заподіяння йому працівниками Кіровоградського міського відділу УМВС України в області тілесних ушкоджень, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях оперуповноважених сектору карного розшуку та слідчих цього відділу складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, статтями 365, 366 КК України (т. 6, а. к. п. 236242). Даних про оскарження і скасування такої постанови в установленому законом порядку матеріали справи не містять і стороною захисту не надано.
Відповідно до вказаної постанови тілесні ушкодження, зафіксовані при судово-медичному обстеженні ОСОБА_5 , він отримав до затримання під час побиття ОСОБА_12 та бійки з іншими особами. Зазначені дані узгоджувалися з обставинами, встановленими судом на підставі показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а також засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_20 щодо сутички між засудженими і вказаними свідками, яка передувала втручанню правоохоронних органів і супроводжувалася застосуванням сили щодо ОСОБА_5 . Що стосується отриманого засудженим тілесного ушкодження у виді переламу медіальної щиколотки правої гомілки, то таке ушкодження відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 181/1062 утворилося внаслідок підвертання стопи і не могло бути спричинено при нанесенні ударів.
Крім цього, всупереч викладеним у скаргах доводам, суд при ухваленні вироку не використовував як частину доказової бази результатів процесуальних дій із ОСОБА_5 під час досудового розслідування, допустимість і достовірність яких могли би поставити під сумнів вищевказані доводи захисту.
З урахуванням наведеного доводи касаційних скарг та матеріали справи не містять даних про порушення прав і основоположних свобод ОСОБА_5 , які були би підставою для скасування вироку та ухвали.
Кваліфікація судом дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125; ч. 2 ст. 121; ч. 2 ст. 186 КК України є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Вирішення судом питання про призначення покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційними скаргами на вирок, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, належним чином перевірив викладені в них доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах, визнав їх необґрунтованими та зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Посилання засудженого як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону на нездійснення апеляційним судом повторного дослідження доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, не грунтуються на матеріалах провадження і вимогах кримінального процесуального закону.
Згідно з приписами частини 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, дише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити тільки докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 5-249 кс 15 від 21 січня 2016 року, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Як видно з матеріалів провадження, під час апеляційного розгляду передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження встановлених місцевим судом обставин і доказів на їх підтвердження виявлено не було і стороною захисту не доведено. Виходячи з викладеного апеляційний суд, обмежившись аналізом у своїй ухвалі відповідних доказів та висновків місцевого суду за результатами їх дослідження, встановленого законом порядку апеляційного розгляду не порушив.
При цьому суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі не встановлено.
За наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у скаргах, про необхідність скасування вироку та ухвали на зазначених у них підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційні скарги засудженого та захисника залишити без задоволення.
Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 31 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3