Справа №463/450/16-к
Провадження №1-кп/463/37/17
В И Р О К
іменем України
17 лютого 2017 року Личаківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

законного представника обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

представника служби у справах дітей

Личаківської районної адміністрації ЛМР ОСОБА_7

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши кримінальне провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.08.2015 року за №0002722 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, неодруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, суд -

ВСТАНОВИВ:

органами досудового слідства неповнолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 обвинувачується в тому, що 27.08.2015 року о 14.45 год., перебуваючи в приміщенні торгового залу магазину «Рукавичка» у м. Львові-Винники на вул. Галицькій, 16Б, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, таємно зі стелажа з ваговим товаром, викрав мобільний телефон марки «Samsung Grand Prime G530H Gold» IMEI: 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 вартістю 4 000 гривень, що належить ОСОБА_8 , чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на зазначену вище суму.

Таким чином скоїв злочин передбачений ч.1 ст.185 КК України.

При цьому, прокурор на підтвердження доведеності вказаного обвинувачення посилається на наступні докази.

Протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 27.08.2015 року (а.с.98); гарантійним талоном на мобільний телефон та біркою із серійним номером та IMEI: 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 на мобільний телефон «Samsung Grand Prime G530H Gold» (а.с.102), протокол огляду предметів мобільного телефона (а.с.104-105), постановою про визнання мобільного телефону речовим доказом у справі (а.с.110), довідкою магазину «Алло» про вартість вживаного мобільного телефону марки «Samsung Grand Prime G530H Gold» станом на 27.08.2015 року (а.с.111), відеозаписом з камер відеоспостереження, що знаходяться в приміщенні торгового залу магазину «Рукавичка», що по вулиці Галицька, 16Б в період часу з 14:30 по 15:10 27.05.2015 року (а.с.115), протоколом огляду вказаного відеозапису (а.с.118-120), постановою про визнання цього відеозапису речовим доказом (а.с.121), та показами свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 суду показав, що дійсно 27.08.2015 року приблизно о 14.30 год. прийшов з мамою до магазину «Рукавичка», знайшов телефон, взяв його, щоб повернути власнику. Підійшовши до касира він повідомив про знахідку, а та сказала віддати телефон охоронцю. Оскільки того не було, він поклав телефон у кишеню та вийшов з магазину. Зазначив, що беручи телефон, він вважав, що це була знахідка, а не крадіжка. Телефон він приніс додому, залишив і пішов гуляти. Десь через годину його на вулиці зустрів свідок ОСОБА_9 та запитав, чи був він у магазині та чи знаходив телефон. Він це підтвердив, що знаходив, разом із свідком під`їхали до дому, де він видав телефон ОСОБА_9 .

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_9 суду показав, що його дружина є приватним підприємцем і має магазин, який знаходиться у приміщенні торгового центру «Рукавичка» у м. Львові-Винники на вул. Галицькій, 16Б. 27.08.2015 року до них звернулася їхня знайома, яка повідомила, що в магазині залишила телефон, пішла за товаром, а коли повернулася, його вже не було. Він пішов до охоронця ТЦ «Рукавичка» і вони разом переглянули записи з камер відеоспостережень. При перегляді відеокамер вони побачили, що телефон взяв хлопець. Він сів в автомобіль і поїхав шукати цього хлопця, якого зустрів на вулиці Стрілецькій у м. Винники. Зупинивши автомобіль, він запитав у хлопця, який на даний час є обвинуваченим чи він був у магазині «Рукавичка» і чи знаходив телефон. Хлопець підтвердив, що взяв телефон і на прохання погодився повернути йому телефон. Вони поїхали до нього додому. Хлопець пішов до дому, повернувся із невідомою жінкою і вони видали телефон, а він поїхав у магазин і повернув телефон ОСОБА_8 . Також ствердив, що бачив потерпілу 05.01.2017 року, у розмові та пояснила, що вийшла заміж, народила дитину і постійно проживає у Федеративній Республіці Німеччина.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показав, що працює охоронцем в магазині «Рукавичка». 27.08.2015 року близько 15 години до нього підійшла жінка, яка сказала, що у неї пропав телефон. При перегляді запису відеокамер було виявлено, що потерпіла взяла товар і залишила телефон на поличці. Через деякий час поруч проходила жінка з хлопчиком, який і забрав телефон. Вони викликали міліцію, яка вилучила даний відеозапис.

З протоколу огляду предмета від 28.08.2015 року та доданих до нього фототаблиць вбачається, що об`єктом злочину є мобільний телефон марки «Samsung Grand Prime G530H Gold» IMEI: 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 . На момент огляду телефон у справному стані, без видимих пошкоджень.

Згідно відповіді на запит від 23.09.2015 року вартість вживаного мобільного телефону «Samsung Grand Prime G530H Gold» становить 4 000 гривень.

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису з камер спостереження магазину «Рукавичка» вбачається, що обвинувачений із матір`ю підійшли до стелажів, де зберігались продукти, він забрав телефон, який лежав зверху та поклав у кишеню. Через деякий час він вийшов через касу на вулицю.

Ці ж обставин підтверджуються протоколом огляду документів і перегляду відеозапису з камер відеоспостереження, які містяться в папці з назвою «Рукавичка крадіжка 27.082015», з в процесі перегляду яких встановлено, що потерпіла залишила телефон 27.08.2015 року о 14:44:37 год., поклавши мобільний телефон на стелаж з ваговим товаром і пішла важити товар. Обвинувачений вказаний мобільний телефон забрав із стелажа о 14:52:02 год.

Заслухавши пояснення обвинуваченого, показання свідків, дослідивши представлені суду докази у справі з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності, перевіривши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку, що прокурор за допомогою належних та допустимих доказів не довів вину обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведення її вини, а обвинувальний вирок може ґрунтуватися тільки на переконливих та безспірних доказах.

У ст.129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплено, зокрема, такі, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення обвинуваченому права на захист.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", визнати особу винною у вчинені злочину можливо тільки за умови доведеності її вини. При цьому необхідно мати на увазі, що в силу ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь підсудного.

Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України Законом від 17.07.1997 року №457/97/ВР, при визначенні кримінального обвинувачення кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону, та застосування презумпції невинуватості. Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини 1950 року, кожна людина, обвинувачена у вчиненні кримінального злочину, вважається невинуватою доти, доки її вину не буде доведено згідно з законом.

У відповідності до положень ст.40 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 визначено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство, звинувачується або визнається винною в його порушенні, на таке поводження, що сприяє розвиткові у дитини почуття гідності і значущості, зміцнює в ній повагу до прав людини й основних свобод інших та при якому враховуються вік дитини і бажаність сприяння її реінтеграції та виконання нею корисної ролі в суспільстві.

3 цією метою і беручи до уваги відповідні положення міжнародних документів, Держави-учасниці, зокрема, забезпечують, щоб:

b) кожна дитина, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство чи звинувачується в його порушенні, мала принаймні такі гарантії:

i) презумпцію невинності, поки її вина не буде доведена згідно із законом;

Положеннями пункту 7.1. Мінімальних стандартних правил ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх, від 29 листопада 1985 року ("Пекінські правила") передбачено, що основні процесуальні гарантії, такі, як презумпція невинуватості, право бути повідомленим про пред`явлене обвинуваченні, право на відмову давати показання, право мати адвоката, право на присутність батьків або опікуна, право на очну ставку зі свідками та їх перехресний допит і право на апеляцію до вищої інстанції повинні бути гарантовані на всіх етапах судового розгляду.

Відповідно до положень статті 7 КПК України, закріплено найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Положеннями ст.8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень статті 17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а в разі якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, згідно з п.3 ч.1 ст.373 КПК України ухвалюється виправдувальний вирок.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Згідно ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 , якому на час інкримінованих дій виповнилось лише 14 років, дійсно побачив на прилавку мобільний телефон, який забрав та заховав в кишеню, і приніс його до дому.

В судовому засіданні обвинувачений пояснив, що забираючи цей телефон він вважав, що не вичиняє крадіжку, оскільки телефон вважав знахідкою. Він не бачив особу, яка залишила цей телефон і взяв його щоб повернути. Оскільки охоронця в магазині не було, він вказаний телефон поклав у кишеню і приніс додому.

Переліченими вище доказами, які суд дослідив у судовому засіданні ця позиція неповнолітнього обвинуваченого не спростовується.

Дійсно, із запису відеокамер та протоколу відтворення відеозапису вбачається, що коли потерпіла забула телефон на поличці, де лежав товар, обвинувачений поряд не був і підняв телефон лише орієнтовано через 5 хвилин. Суд погоджується із доводами захисту, що в силу свого віку, обвинувачений не міг усвідомлювати, що вказаний телефон вибув із володіння власника тимчасово, та що забираючи телефон він вчиняє крадіжку. На це вказують в подальшому дії обвинуваченого, який, зустрівшись з свідком ОСОБА_9 , повідомив, що дійсно знайшов телефон і добровільно його видав, щоб свідок повернув власникові.

Окрім того, згідно матеріалів кримінального провадження, неповнолітній обвинувачений видав телефон, який він знайшов, ще до звернення потерпілої у правоохоронні органи і на думку суду послідуючі дії правоохоронців не відповідали положенням п. 10.3 Мінімальних стандартних правил ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх, від 29 листопада 1985 року ("Пекінські правила").

Зокрема п.10.3 Мінімальних стандартних правил ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх, від 29 листопада 1985 року ("Пекінські правила") визначено, що контакти між органами щодо забезпечення правопорядку і неповнолітнім правопорушником здійснюються таким чином, щоб поважати правовий статус неповнолітнього, сприяти благополуччю неповнолітнього і уникати заподіяння їй або йому збитку, з належним урахуванням обставин справи.

Правило п.10.3 стосується деяких основних аспектів процедури і поведінки поліцейських і інших посадових осіб щодо забезпечення правопорядку в кримінальних справах неповнолітніх. Поняття "Уникати заподіяння шкоди", за загальним визнанням, є вельми гнучким формулюванням і охоплює багато сторін можливих дій (наприклад, грубі форми словесного звернення, фізичне насильство, засудження оточуючих). Вже сама участь в процесах здійснення правосуддя щодо неповнолітніх може "заподіювати шкоду" неповнолітнім, тому термін "уникати заподіяння шкоди" слід тлумачити широко як заподіяння насамперед найменшого шкоди неповнолітньою, а також будь-якого додаткової або зайвого шкоди. Це особливо важливо при первинному контакті з органами забезпечення правопорядку, який може надати дуже значний вплив на ставлення неповнолітнього до держави і суспільства. Крім того, успіх будь-якого подальшого втручання в чому залежить від подібних початкових контактів. При цьому дуже важливе значення має співчуття і м`який, але вимогливий підхід.

З врахуванням вказаних положень, не є такими , що «уникають заподіянню шкоди неповнолітньому» дії правоохоронних органів, які прибули на місце події вже після повернення телефону потерпілій і вичерпання цього конфлікту. При цьому, процедура прийняття заяви під потерпілої здійснена вже після повернення їй телефону. Незважаючи на те, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в суді показали, що потерпіла пояснювала, що телефон забула на поличці, у протоколі про відібрання заяви обставини події з її слів викладені юридичною мовою «невідома особа вчинила крадіжку мобільного телефону», що дає підстави вважати, що така була продиктованою особою, яка відбирала заяву. Сама потерпіла жодного разу не з`явилася в судове засідання, навіть в той час, коли вона ще перебувала в Україні, що не виключає той факт, що вона не з власної волі подавала заяву про притягнення до відповідальності особи і суд не зміг перевірити чи вона б зробила це, коли б вона знала справжні обставини і що телефон знайшов та забрав неповнолітній хлопець, якому лише виповнилося 14 років.

Також слід врахувати, що слідчі дії у вказаному провадженні здійснювалися слідчим ОСОБА_11 , в той же час наказ про те, що саме цей слідчий уповноважений на проведення досудового слідства відносно неповнолітніх у матеріалах кримінального провадження відсутній.

Окрім того, згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до роз`яснень пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення злочину, визначається лише вартістю цього майна, яке виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.

Згідно п.6 ч.2 ст.242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Вказані норми є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.
Як вбачається із матеріалів справи, у протоколі про прийняття заяви від 27.08.2015 року (а.с.98), потерпіла визначає розмір шкоди, який заподіяно їй в результаті крадіжки майна 4000 грн. при цьому жодних документів про те, що придбала телефон за такою ціною вона не надала.
Прокурор доводить розмір заподіяної шкоди на підставі листа директора магазину «Алло» без дати, який надано на запит слідчого, про те що вартість вживаного мобільного телефону «Samsung Grand Prime G530H Gold» станом на 27.08.2015 року становить 4 000 гривень.

Суд вважає, що даний доказ є неналежним та недопустимим, оскільки він отриманий не в порядку, передбаченому п.6 ч.2 ст.242 КПК України, а також не підтверджує вартість саме викраденого телефону. Оскільки в судовому засіданні клопотання про призначення експертизи не заявлялося і сам телефон вже повернутий потерпілій, яка не з`явилася до суду та подала заяву про розгляд справи у її відсутності, так як постійно проживає за межами країни, тому суд позбавлений можливості встановити дійсну вартість викраденого телефону.

З врахуванням наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що зібрані у справі докази не підтверджують доведеність вини обвинувачення у скоєнні інкримінованого злочину, всі можливості зібрання додаткових доказів вичерпані, а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому неповнолітнього обвинуваченого по пред`явленому звинуваченню слід виправдати.

Керуючись ст.ст. 370, 373, 374 КПК України, суд -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_4 визнати не винуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України і по суду виправдати у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину.

Речовий доказ - оптичний диск формату CD-R, що визнаний речовим доказом постановою від 29.09.2015 року зберігати при справі.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга в порядку та строки визначені ст.395 КПК України, протягом 30 днів з дня їх проголошення до апеляційного суду через суд, який ухвалив рішення.

Суддя: ОСОБА_1