АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/480/16 Справа № 209/1330/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000193 від 28 вересня 2014 року за апеляційною скаргою прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування і підтримання державного обвинувачення прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Талнах Красноярського краю Російської Федерації, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 25 грудня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання:

-за ч.1 ст.135 КК України у виді 1 року позбавлення волі;

-за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік 8 місяців з позбавленням керувати транспортними засобами строком на 3 роки

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначено 1 рік 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування основного покарання строк знаходження під вартою з 25 лютого 2015 року по 25 грудня 2015 року, що дорівнює десяти місяцям попереднього ув`язнення і у відповідності до ч.5 ст.72 КК України - 1 року 8 місяцям позбавлення волі і звільнено його з-під варти в залі суду в зв`язку з відбуттям призначеного судом основного покарання. Міру запобіжного заходу, застосовану до ОСОБА_7 , у виді тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання до набрання вироком законної сили

Вирішено доля речових доказів.

Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_7 вироком суду першої інстанції, прокурор, який приймав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України і призначити покарання: за ч.1 ст.135 КК України 2 роки позбавлення волі; за ч.2 ст.286 КК України - 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавленням волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Мотивуючи свої вимоги, посилається на те, що суд необґрунтовано застосував положення ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , вважає, що по справі відсутні обставини, які б давали суду підстави призначити обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі. При цьому зазначає, що судом не надана належна оцінка поведінці обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, його позиція при судовому розгляді кримінального правопорушення, обставини відшкодування шкоди потерпілій шкоди тільки при розгляді справи в суді з ціллю пом`якшення покарання при розумінні неминучості покарання за вчинені злочини.

Як визнав встановленим суд, ОСОБА_7 , 28 вересня 2014 року приблизно о 09 год. 50 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Mersedes-Benz C180», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Максима Залізняка у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області від вул. Гастелло у напрямку вулиці Таманська зі швидкістю близько 60 км/годину. Під час руху ОСОБА_7 , грубо порушуючи п.п. 1.3;1.5, підп.б) п. 2.3, п.10.1 Правил безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде небезпечним для пішохода ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку по правому краю проїжджої частини і праворуч від себе котив велосипед, маючи об`єктивну можливість виявити у межах видимості вказаного пішохода, почав зміщувати керований ним автомобіль праворуч, рухаючись в напрямку правого краю проїжджої частини до пішохода ОСОБА_10 . В ході подальшого руху, напроти будинку №38-А по вул. Максима Залізняка в м. Дніпродзержинську, ОСОБА_7 скоїв наїзд правою передньою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_10 .

Не виконання ОСОБА_7 вищезазначених пунктів Правил дорожнього руху України, в тому числі і п.10.1, порушення якого з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням події дорожньо-транспортної пригоди та з наслідками, що настали, призвели до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_11 були заподіяні множинні тілесні пошкодження, встановлені судом, вказана сполучена тупа травма тіла, яка призвела до розвитку шоку, відноситься до тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпеки для життя і стала причиною його смерті.

Крім того, водій ОСОБА_7 , 28 вересня 2014 року, приблизно о 09 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем "Mersedes-Benz C180", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Максима Залізняка у місті Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від вулиці Гастелло у напрямку вулиці Таманська, та вчинивши вищезазначену дорожньо - транспортну пригоду, усвідомлюючи суспільну небезпеку своєї бездіяльності і те, що він залишає без допомоги особу, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, а також усвідомлюючи те, що він має реальну можливість надати допомогу і що він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, умисно не вжив жодних заходів, необхідних для запобігання та ліквідації небезпеки, що загрожувала життю потерпілого ОСОБА_10 , який при наїзді на нього автомобілем отримав сполучену тупу травму тіла, впав поза межами проїжджої частини праворуч від дороги і залишився лежати на правому узбіччі, позбавлений можливості вжити заходів до свого самозбереження та втік з місця ДТП на вказаному автомобілі.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав повністю, посилаючись на викладені в апеляційній скарзі доводи, просив скасувати вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_7 за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що матеріальна шкода обвинуваченим їй відшкодована під час розгляду справи в суді першої інстанції, вважала за необхідне вирок суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , заперечували проти апеляційної скарги прокурора, посилаючись на законність і обґрунтованість вироку та безпідставність апеляційних вимог прокурора.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників кримінального провадження, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, що містяться в апеляційній скарзі, зіставивши їх з наявними у справі матеріалами та дослідженими в судовому засіданні доказами, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, зазначених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються викладеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку і в апеляційній скарзі не оспорюються.
Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України так само є правильною і в апеляційній скарзі також не оскаржується.
Суттєвих порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів доведеність вини обвинуваченого, не встановлено.
Разом з тим, доводи прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За змістом ст.69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим. Крім того, однією з умов призначення покарання нижче від найнижчої межі закон вимагає наявності не менше двох обставин, що пом`якшують покарання.
Мотивуючи свій висновок про наявність підстав для застосування ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на те, що він щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду, дані, які характеризують особу, а саме, що обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, повністю визнав свою вину, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні матір похилого віку, яка потребує його догляду, визнавши вказані обставини в їх сукупності такими, що пом`якшують покарання.
На думку колегії суддів, той факт, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності та інші дані про його особу, на які послався суд, із врахуванням конкретних обставин, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів та дають підстави для застосування ст.69 КК України.
Також, із матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання вбачається, що ОСОБА_7 на початку судового засідання свою вину визнавав частково і тільки, як правильно зазначає прокурор, визнав вину в ході судового розгляду під тиском доказів його вини.
Крім того, в матеріалах провадження відсутні докази знаходження на утриманні обвинуваченого його матері. При цьому слід зазначити, що його мати ОСОБА_12 , має, крім нього, дочку - ОСОБА_13 .

З врахуванням викладеного, визнання судом пом`якшуючими обставинами щире каяття та знаходження на утриманні матері, похилого віку, яка потребує його догляду, не відповідає матеріалам справи.

Також судом не враховані конкретні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, його поведінку після вчиненого.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді одного року і восьми місяців є недостаньо мотивованим і занадто м`яким.

Враховуючи викладене, у відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.420 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати і з метою застосування більш суворого покарання і ухвалити свій вирок.

Приймаючи до уваги відшкодування обвинуваченим заподіяної злочином шкоди, про що підтвердила у судовому засіданні потерпіла, його позитивної характеристики та інших даних, на які посилався у своєму рішенні суд першої інстанції, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК України, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора частково.

Колегія суддів приходить до переконання, що покарання у такому розмірі є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а тому прохання прокурора про призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання з підстав, викладених в апеляційній скарзі, є необґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -
ухвалила:
Апеляційну скаргу прокуроравідділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування і підтримання державного обвинувачення прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року, щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання:

-за ч. 1 ст.135 КК України - у виді позбавлення волі строком на один рік;
-за ч.2 ст.286 КК України - у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.
У відповідності з ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

У відповідності до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування основного покарання строк знаходження під вартою з 25 лютого 2015 року по 25 грудня 2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Відповідно до ст.426 КПК України, касаційна скарга на вирок може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4