Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник порушує питання про зміну зазначених судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість. Просить пом`якшити захід примусу. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не врахували особи винного, залишили поза увагою пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні новонародженої дитини).
З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК на строк 4 роки 6 місяців; за ч. 1 ст. 187 цього ж Кодексу на строк 5 років 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно засудженому визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 : на користь потерпілої ОСОБА_6 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 500 грн; на користь потерпілої ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 7150 грн; на користь держави у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта, 230,40 грн.
Ухвалою апеляційного суду від 04 лютого 2016 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК, судові рішення щодо якогов касаційному порядку не оскаржуються.
Згідно з вирком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 28 березня 2015 року близько 04.00 год. на зупинці громадського транспорту біля станції метро «Пролетарська» на просп. Московському в м. Харкові, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 з умислом на відкрите заволодіння чужим майном, підійшли до потерпілої ОСОБА_7 . ОСОБА_8 почав виривати в останньої сумку, але ОСОБА_7 стала кричати та чинити опір ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_5 , вийшовши за межі попередньої домовленості, несподівано для ОСОБА_8 , напав на ОСОБА_7 та застосував до неї насильство, небезпечне для її життя й здоров`я, а саме: предметом, схожим на ніж, порізав потерпілій обличчя, чим завдав їй легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Потім ОСОБА_8 вирвав у ОСОБА_7 сумочку, в якій були особисті речі, внаслідок цих дій потерпілій було заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 300 грн.
28 березня 2015 року близько 04.20 год. біля будинку № 50 на вул. Миру в м. Харкові ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 повторно, умисно, з корисливих мотивів відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_9 . При цьому ОСОБА_5 світив потерпілій ліхтарем в обличчя, а ОСОБА_8 вирвав з її рук сумочку, заволодівши належним потерпілій майном на суму 305 грн, чим завдали матеріальної шкоди на цю суму.
28 березня 2015 року близько 04.30 год. ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 на перехресті вул. Миру та просп. Фрунзе в м. Харкові повторно, умисно, з корисливих мотивів відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_6 . При цьому вони, утримуючи останню, поклали її на землю, обшукали кишені й заволоділи її майном на загальну суму 317 грн, заподіявши потерпілій матеріальної шкоди на цю суму.

Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши додані до неї судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Так, зі змісту касаційної скарги випливає, що захисник фактично порушує питання про те, що суд не дотримався визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), виходячи із загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У цьому провадженні, як видно із судового рішення, саме цими нормами закону керувався суд при постановленні вироку та призначенні ОСОБА_5 покарання.

Твердження про те, що місцевий суд при призначенні покарання не повною мірою усіх обставин, які пом`якшують покарання і знижують ступінь суспільної небезпеки засудженого та вчинених ним діянь, є безпідставними.

Призначаючи таке покарання, районний суд, з висновками якого погодився й апеляційний суд, відповідно до ст. 65 КК урахував обставини, що впливають на покарання, зокрема: ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер (зміст) протиправних дій, їхні наслідки, особу винного (раніше неодноразово був судимий, позитивно характеризується). Обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, суд не встановив.

З урахуванням викладеного й тяжкості вчиненого діяння, аналізу особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки та всіх інших обставин, що мають правове значення при виборі заходу примусу, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_5 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців.

Таким чином, покарання ОСОБА_5 призначено з дотриманням вимог статей 65, 70 КК.

Сімейні обставини за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів.

Підстав вважати захід примусу явно несправедливим за його розміром унаслідок суворості немає.

Доводи щодо пом`якшення призначеного покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який із наведенням мотивів спростування визнав їх неспроможними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене в касаційній скарзі захисником не наведено переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської областівід 04 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3