Єдиний унікальний номер 243/7417/15-к
Номер провадження 11-кп/775/157/2016

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Чернівці, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, на утриманні має неповнолітню дитину, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично мешкаю чого в АДРЕСА_2 ,
визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинувачені за ч.1 ст.364 КК України.
Визнано винним за ч.1 ст.190 КК України та засуджено до покарання у виді обмеження волі на 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення експертизи в сумі 1382,40 гривень. Вирішено питання про речові докази,
в с т а н о в и л а:
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він діючи умисно, з метою протиправного заволодіння чужим майном шляхом введення потерпілого ОСОБА_8 в оману, заволодів грошима останнього за наступних обставин.
Так, наказом ГУМВС України в місті Києві № 394 о/с від 16 травня 2014 року ОСОБА_9 ( ОСОБА_6 ) призначено на посаду міліціонера взводу № 1 роти № 2 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Київ-1» та йому присвоєно спеціальне звання рядового міліції.
08 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слов`янському району реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області змінено прізвище, ім`я, по батькові ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що внесено актовий запис № 10 від 08 жовтня 2014 року.
Наказом ГУМВС України в місті Києві № 2068 о/с від 10 жовтня 2014 року ОСОБА_9 ( ОСОБА_6 ) присвоєно спеціальне звання старшого сержанта міліції.
Наказом ГУМВС України в місті Києві № 181 о/с від 10 березня 2015 року ОСОБА_6 , з 12 березня 2015 року відряджений в розпорядження ГУМВС України в Донецькій області.
28 лютого 2015 року в період часу з 01 години до 04 години, більш точний час досудовим слідством не встановлений, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в приміщенні кафе «Дукат», розташованому місті Слов`янську по вулиці Урицького, 65 стався конфлікт, під час якого ОСОБА_10 втратила свій мобільний телефон моделі «НТС-500». Під час вказаного конфлікту у кафе був присутній знайомий останньої ОСОБА_6 , який їй запропонував знайти втрачений нею мобільний телефон, при цьому, вона вважала, що телефоном заволодів ОСОБА_8 .
Після отримання вказаної інформації у ОСОБА_6 виник злочинний намір заволодіти грошовими коштами ОСОБА_8 шляхом обману, а саме він вирішив повідомити ОСОБА_8 неправдиву інформацію про те, що він, як працівник міліції може притягнути його до кримінальної відповідальності нібито за крадіжку мобільного телефону ОСОБА_10 .
В денний час 28 лютого 2015 року, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_6 подзвонив ОСОБА_8 та повідомив йому, що оскільки він незаконно заволодів мобільним телефоном ОСОБА_10 , то повинен повернути телефон чи грошові кошти за нього, а в іншому разі він притягне його до кримінальної відповідальності, на що останній не погодився.
В період часу з 28 лютого 2015 року по 02 березня 2015 року, більш точної дати та часу досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_6 знову зателефонував ОСОБА_8 на його мобільний телефон та висловив погрозу притягнення останнього до кримінальної відповідальності у разі якщо він не поверне телефон чи грошові кошти за нього, а також запропонував ОСОБА_8 прийти до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області для вирішення питання передачі компенсації за мобільний телефон, на що останній погодився.
02 березня 2015 року приблизно о 10 годині 05 хвилин ОСОБА_8 прибув до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області, розташованого за в місті Слов`янську по вулиці Леніна, 30, після чого він пройшов до одного з кабінетів, розташованих на другому поверсі будівлі. Під час бесіди з ОСОБА_8 , ОСОБА_6 висловив вимогу про передачу йому грошових коштів нібито у якості компенсації за втрачений телефон у сумі 9000 гривень, погрожуючи в іншому разі притягнути його до кримінальної відповідальності.
Через кілька днів у березні 2015 року, точної дати та часу досудовим слідством не встановлено, в денний час ОСОБА_6 прибув до гуртожитку, в якому мешкає ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_3 , де в ході розмови з ОСОБА_8 повторно висловив йому вимогу про передачу грошей у сумі 9000 гривень, в іншому випадку погрожуючи притягненням його до кримінальної відповідальності, на що ОСОБА_8 погодився.
13 березня 2015 року, у другій половині дня, точного часу досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_8 на телефонну вимогу ОСОБА_6 прибув до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області, де перебуваючи в одному з кабінетів, розташованих на другому поверсі будівлі, ОСОБА_6 через те, що ОСОБА_8 не виконав його вимог про передачу грошей, повторно висловив останньому вимогу про передачу вказаної суми грошей нібито у якості компенсації для ОСОБА_10 , погрожуючи в іншому разі притягнути його до кримінальної відповідальності.
ОСОБА_8 реально сприймаючи висловлювання ОСОБА_6 про притягнення його до кримінальної відповідальності та будучи впевненим, що у разі відмови від передачі йому вказаної суми грошей, його буде притягнуто до кримінальної відповідальності за злочин, який він не скоював, вимушено погодився передати ОСОБА_6 всю вищевказану суму та у якості частини необхідної суми передав йому гроші в розмірі 1000 гривень, потім, у подальшому усвідомлюючи незаконність вимог ОСОБА_6 звернувся до правоохоронного органу із заявою про притягнення останнього до кримінальної відповідальності та дав згоду на участь у заходах спрямованих на його викриття.
20 березня 2015 року приблизно о 18 годині 40 хвилині ОСОБА_8 прибув до приміщення Слов`янського МВ 'ГУМВС України в Донецькій області, де зустрівся з ОСОБА_6 та біля кабінету № 013 передав останньому гроші у сумі 9000 гривень, вважаючи, що передає гроші за не притягнення його до кримінальної відповідальності, після чого ОСОБА_6 був затриманий працівниками правоохоронного органу, а отримані ним кошти вилучені.
Також, ОСОБА_6 органами досудового слідства обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, а саме в тому, що він відповідно до ст.ст. 1, 2, 10, 20 Закону України «Про міліцію» був службовою особою та постійно виконував функції офіційного представника державного органу виконавчої влади, який має захищати життя, здоров`я, права і свободи громадян, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань, запобігати і припиняти кримінальні правопорушення.
Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», ОСОБА_6 був працівником правоохоронного органу, на якого відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 3, ч.1 ст. 5 Закону України «Про міліцію» покладено обов`язки діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України.
28 лютого 2015 року в період часу з 01 годин 00 хвилин по 04 години 00 хвилин, більш точного часу не встановлено, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в приміщенні кафе «Дукат», розташованому в місті Слов`янську, по вулиці Урицького, 65 стався конфлікт, під час якого ОСОБА_10 втратила свій мобільний телефон моделі «НТС-500». Під час вказаного конфлікту у кафе був присутній знайомий останньої ОСОБА_6 , який, як співробітник правоохоронного органу запропонував їй знайти втрачений нею мобільний телефон, при цьому, вона вважала, що телефоном заволодів ОСОБА_8 .
Отримавши вказану інформацію ОСОБА_6 , шляхом зловживання владою та своїм службовим становищем вирішив заволодіти грошовими коштами ОСОБА_8 , повідомивши останньому неправдиву інформацію про те, що він як працівник міліції може притягнути його до кримінальної відповідальності нібито за крадіжку мобільного телефону ОСОБА_10 .
В денний час 28 лютого 2015 року, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_6 подзвонив ОСОБА_8 та повідомив йому, що оскільки він незаконно заволодів мобільним телефоном ОСОБА_10 , то повинен повернути телефон чи грошові кошти за нього, а в іншому разі він, як працівник правоохоронного органу притягне його до кримінальної відповідальності, на що останній не погодився.
В період часу з 28 лютого 2015 року по 02 березня 2015 року, більш точної дати та часу досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_8 на його мобільний телефон та висловив погрозу притягнення останнього до кримінальної відповідальності у разі якщо він не поверне телефон чи грошові кошти за нього, а також запропонував ОСОБА_8 прийти до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області для вирішення питання передачі компенсації за мобільний телефон, на що останній погодився.
02 березня 2015 року приблизно о 10 годині 05 хвилин ОСОБА_8 прибув до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області, розташованого за в місті Слов`янську по вулиці Леніна, 30, після чого він пройшов до одного з кабінетів, розташованих на другому поверсі будівлі. Під час бесіди з ОСОБА_8 , ОСОБА_6 висловив вимогу про передачу йому грошових коштів нібито у якості компенсації за втрачений телефон у сумі 9000 гривень, погрожуючи в іншому разі притягнути його до кримінальної відповідальності.
Через кілька днів у березні 2015 року, точної дати та часу досудовим слідством не встановлено, в денний час ОСОБА_6 прибув до гуртожитку, в якому мешкає ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_3 , де в ході розмови з ОСОБА_8 повторно висловив йому вимогу про передачу грошей у сумі 9000 гривень, в іншому випадку погрожуючи притягненням його до кримінальної відповідальності, на що ОСОБА_8 погодився.
13 березня 2015 року, у другій половині дня, точного часу досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_8 на телефонну вимогу ОСОБА_6 прибув до Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області, де перебуваючи в одному з кабінетів, розташованих на другому поверсі будівлі, ОСОБА_6 через те, що ОСОБА_8 не виконав його вимог про передачу грошей, повторно висловив останньому вимогу про передачу вказаної суми грошей нібито у якості компенсації для ОСОБА_10 , погрожуючи в іншому разі притягнути його до кримінальної відповідальності.
ОСОБА_8 реально сприймаючи висловлювання ОСОБА_6 про притягнення його до кримінальної відповідальності та будучи впевненим, що у разі відмови від передачі йому вказаної суми грошей, його буде притягнуто до кримінальної відповідальності за злочин, який він не скоював, вимушено погодився передати ОСОБА_6 всю вищевказану суму та у якості частини необхідної суми передав йому гроші в розмірі 1000 гривень, потім, у подальшому усвідомлюючи незаконність вимог ОСОБА_6 звернувся до правоохоронного органу із заявою про притягнення останнього до кримінальної відповідальності та дав згоду на участь у заходах спрямованих на його викриття.
20 березня 2015 року приблизно о 18 годині 40 хвилині ОСОБА_8 прибув до приміщення Слов`янського МВ 'ГУМВС України в Донецькій області, де зустрівся з ОСОБА_6 та біля кабінету № 013 передав останньому гроші у сумі 9000 гривень, вважаючи, що передає гроші за не притягнення його до кримінальної відповідальності, після чого ОСОБА_6 був затриманий працівниками правоохоронного органу, а отримані ним кошти вилучені.
Отже ОСОБА_6 , будучи працівником правоохоронного органу, порушив вимоги ст.ст. 1, 2, 10, 20 Закону України «Про міліцію», а також Присягу працівника органів внутрішніх справ України, а тому органом досудового слідства обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК України - зловживання владою та службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для самої себе та іншої фізичної особи використання службовою особою влади та службового становища всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом державним інтересам у виді дискредитації правоохоронних органів та підриву авторитету органів виконавчої влади в особі Міністерства внутрішній справ України та інтересам окремих громадян.
Проте суд першої інстанції вироком визнав ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні згаданого кримінального правопорушення, та виправдав його ч. 1 ст. 364 КК України за відсутності в його діях складу цього злочину.
У апеляційній скарзі та доданих змінах до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати судове рішення та ухвалити новий вирок, яким визнати його за ч.1 ст.190 КК України невинуватим та виправдати, посилаючись на неповноту, однобічність судового слідства, невідповідність висновків суду обставинам провадження, неправильну оцінку доказів. Обгрунтовує прохання тим, що судом не були досліджені всі обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, при цьому в поясненнях потерпілого наявні суттєви протиріччя. Судовий розгляд проведено з обвинувальним ухилом, під час розгляду не було доведено його винуватості у вчиненні злочину, оскільки в нього не було корисного умислу на зоволодіння майном потерпілого. Посилається на недопустимість протоколу обшуку у кабінеті № 002 від 20 березня 2015 року та постанови слідчого про визнання речовими доказами. До того ж, слідчий ОСОБА_11 , який складав протокол обшуку у кабінеті № 002 не мав можливості одночасно знаходитися в готелі «Україна», де також ним складався інший протокол обшуку. Також стверджує про провокацію злочину по відношенню до нього з боку правоохоронних органів. Зазначає, що судом не була досліджена особа потерпілого, який раніше неодноразово судимий і який діяв за вказівкою працівників правоохоронних органів. Судом також не враховано, що потерпілий наполягав на тому, що претензій матеріального характеру не має. За змістом апеляційної скарги, обвинувачений не оспорює висновок місцевого суду в частині його виправдання за відсутністю в діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
У апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведенність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.190 КК України, вказує на безпідставне виправдання ОСОБА_6 за ч.1 ст. 364 КК України у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Заперечує проти висновків суду в тій частині, що стороною обвинувачення не було надано доказів про те, що ОСОБА_6 не був посадовою особою, а тому не мав певних організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень. Крім того, посилаючись на п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 15 від 26 грудня 2003 року «Про судову практику у справах про перевищення влади або службових повноважень», не згоден з висновком суду про відсутність істотної шкоди, спричиненої протиправними діями ОСОБА_6 . Просить скасувати судове рішення та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190 та ч.1 ст.364 КК України.
Потерпілий ОСОБА_8 своєчасно був повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, надав до суду заяву, в якій просив провести апеляційний розгляд без його участі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого та заперечували проти доводів апеляції прокурора, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив відхилити апеляційну скаргу обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити, а апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками міського суду про необхідність виправдання ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, оскільки суд першої інстанції зробив обґрунтований аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_6 і прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність у його діях складу цього злочину.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції у вироку зробив належного аналізу і дав належної оцінки відсутності фактичних даних на підтвердження використання ОСОБА_6 конкретних владних повноважень або службового становища і прийняв обґрунтоване рішення.
Більше того, колегія суддів звертає увагу, що згідно із Законом України № 1261-VIIвід 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України», який набув чинності 04 червня 2014 року, внесені зміни, зокрема до п. 3 примітки ст. 364 КК України, яка визначає поняття «істотної шкоди», і відповідно до цих змін «істотною шкодою» вважається тільки майнова шкода. Тобто, відповідно до цього Закону відбулася часткова декриміналізація діянь, які кваліфіковані, зокрема і за ст. 364 КК України з кваліфікуючою ознакою спричинення немайнової шкоди, що саме і було інкриміновано органом досудового слідства ОСОБА_6 .
У цьому зв`язку доводи прокурора з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 15 від 26 грудня 2003 року «Про судову практику у справах про перевищення влади або службових повноважень» щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 364 КК України не ґрунтуються на матеріалах провадження, а відтак позбавлені підстав, оскільки рішення суду першої інстанції у цій частині є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів зазначає наступне.
Як видно із матеріалів провадження, ОСОБА_6 свою вину не визнав і з приводу обставин давав показання, зміст яких фактично не суперечив наведеним у вироку доказам і зводився до того, що він не мав корисного умислу на зоволодіння майном потерпілого, а лише збирався допомогти ОСОБА_10 у розшуку та поверненню мобільного телефону.
Проте, як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 , з метою введення в оману потерпілого ОСОБА_8 , повідомив йому неправдиві відомості, які мали суттєве значення для поведінки потерпілого та шляхом обману заволодів грошима останнього.
Такі висновки відповідають показанням потерпілого ОСОБА_8 , який в суді підтвердив, що він реально сприймав висловлювання ОСОБА_6 про притягнення його до кримінальної відповідальності у разі відмови від передачі грошей у сумі 9000 гривень за злочин, який він не скоював та показанням свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_6 запропонував їй допомогу у розшуку мобільного телефону і вона погодилась, оскільки знала його як працівника міліції. Пізніше через ОСОБА_6 вона отримала 1000 гривень, а ще пізніше вона написала розписку про отримання 6000 гривень і про те, що до ОСОБА_8 вона претензій не має. Останні гроші вона не отримала, оскільки ОСОБА_6 було затримано.
Свідок ОСОБА_12 підтвердила, що в березні 2015 року у кафе стався конфлікт між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , який вдарив ОСОБА_10 і після цього у останньої зник мобільний телефон.

Окрім того, винуватість ОСОБА_6 суд встановив на підставі оцінки даних, що містяться у протоколах слідчих дій, у тому числі протоколах огляду від 20 березня 2015 року (т.2 а.с. 22-52), від 23 березня 2015 року (т.2 а.с.73-75), від 23 березня 2015 року (т.2 а.с.83-85), протоколу обшуку від 20 березня 2015 року (т.2 а.с.56-63), протоколів отримання зразків (т.2 а.с.87-103), протоколу отримання зразків від 02 квітня 2015 року (т.2 а.с.116-125), висновку судової почеркознавчої експертизи № 78 від 09 квітня 2015 року (т.2 а.с.108-113), висновку судової почеркознавчої експертизи № 77 від 11 квітня 2015 року (т.2 а.с.128-133), протоколу огляду документів від 15 травня 2015 року ( т.3 а.с.135-146), протоколу огляду документів від 02 квітня 2015 року ( т.2 а.с.168-174), протоколу за результатами виконання постанови від 20 березня 2015 року про проведення контролю за вчиненням злочину від 21 березня 2015 року ( т.4 а.с.24-25, 26-33).
Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо способу вчинення шахрайства, щодо заподіяної шкоди та її розміру, неконкретності пред`явленого йому обвинувачення, відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними.
Судом першої інстанції досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття рішення у кримінальному провадженні, при цьому суд повно і всебічно дослідив зібрані у провадженні докази, у тому числі і щодо їх належності, достовірності та допустимості, і в їх сукупності, дав їм відповідну юридичну оцінку, з наведенням у вироку своїх висновків щодо визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин провадження, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо визнання ОСОБА_6 винуватим за ч. 1 ст. 190 КК України є належним чином мотивовані, підстав вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними немає.
Доводи апеляційної скарги, які наведені обвинуваченим ОСОБА_6 в обґрунтування істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а саме, що судом не була досліджена особа потерпілого ОСОБА_8 , в показаннях якого наявні суттєви протиріччя, що протокол обшуку у кабінеті № 002 від 20 березня 2015 року та постанова слідчого про визнання речовими доказами отримані з порушенням кримінального процесуального закону і є недопустимими, на переконання колегії суддів, є безпідставними.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невинуватість та скасування вироку є неслушними і не підлягають задоволенню.
Як убачається зі змісту вироку, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, врахувавши тяжкість вчиненого ним злочину, дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, призначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 190 КК України без надання можливості виправлення останнього без реального відбування ним основного покарання з встановленням іспитового строку.
Між тим, з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погодитись не може.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно до ст. 75 КК України передбачена можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, крім засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_6 вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, раніше не судимий, характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину.
Досліджуючи зазначене питання на підставі матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини кримінального провадження, відношення обвинуваченого до своїх дій, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відсутність завданої потерпілому шкоди, дають підстави вважати, що обвинувачений став на шлях виправлення і на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, тобто його виправлення та попередження вчинення нових злочинів можливо досягти без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в розмірі, визначеному судом першої інстанції, із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України, буде відповідати не тільки вимогам ст. 65 КК України, а й узгоджуватися з вимогами ст. 50 КК України.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, шляхом застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Донецької області ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Слов*янського міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання, призначеного йому цим вироком за ч. 1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі на строк один рік з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та на підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого такі обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання і роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
В решті вирок Слов*янського міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді: