Справа № 183/3764/16
№ 1-кп/183/682/16
В И Р О К
іменем України
26 липня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, неодруженого, який проходить військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді радіотелефоніста взводу управління гаубичного дивізіону, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
14 серпня 2015 року солдат ОСОБА_5 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 за мобілізацією, а наказом №23 від 25.01.2016 року командира військової частини п/п НОМЕР_1 його зараховано до списків особового складу військової частини п/п НОМЕР_1 та призначено на посаду радіотелефоніста взводу управління ГАСД.

За наведених обставин, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

Однак, 28 лютого 2016 року солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині п/п НОМЕР_1 , самовільно, без поважних причин залишив розташування військової частини п/п НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалася на території АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилявся від проходження військової служби до 16 травня 2016 року.

16 травня 2016 року, солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувальний акт надійшов до суду з угодою про визнання винуватості, відповідно до якої обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненому правопорушенні, взяв зобов`язання беззастережно визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, прокурор та підозрюваний узгодили покарання обвинуваченому, з застосуванням ст.ст.69, 58 КК України, у виді арешту на гауптвахті строком п`ять місяців.

В судовому засіданні прокурор висловив думку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості та призначення узгодженого між ними покарання.

У обвинуваченого в судовому засіданні з`ясовані всі питання, визначені ст. 474 КПК України та роз`яснені наслідки укладення та затвердження угоди, відповідно до п.1 ч.1 ст. 473 КПК України.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, угода відповідає вимогам КПК України та закону.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, вважається таким, що не має судимості, за місцем служби обвинувачений характеризується негативно, однак позитивно характеризується за місцем проживання.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Встановлені обставини, що пом`якшують покарання, характер скоєного злочину та його наслідки, особа обвинуваченого, його ставлення до скоєного, в даному випадку, дозволяють суду застосувати ст.69 КК України, тому суд вважає за необхідне при призначенні покарання ОСОБА_5 перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного у санкції ч.4 ст. 407 КК України, та з урахуванням ст. 58 КК України до обвинуваченого можливо застосувати покарання, визначене в угоді про визнання винуватості, у виді арешту з відбуванням на гауптвахті.

З урахуванням вимог ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, саме такого покарання буде достатньо для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 29 червня 2016 року між прокурором Дніпропетровської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України та обвинуваченим ОСОБА_5 .

Призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 407 КК України з застосуванням ст.ст. 58,69 КК України, у виді арешту строком на 5 (п`ять) з відбуванням на гауптвахті.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 відраховувати з моменту фактичного затримання, тобто з 02 червня 2016 року.

Зарахувати в строк відбування покарання строк утримання обвинуваченого під вартою в період з 02 червня 2016 року по 26 липня 2016 року включно, виходячи з положень ч.5 ст. 72 КК України, з розрахунку тобто з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні арешту.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Копію вироку вручити обвинуваченому негайно.

Суддя ОСОБА_1