АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/964/15-к Номер провадження 11-кп/786/217/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст.186 КК т.з.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

з участю прокурора - ОСОБА_6

захисника виправданого - адвоката ОСОБА_7

виправданого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава справу за апеляційною скаргою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області на вирок Крюківського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 30 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :
Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кременчук Полтавської області, українця, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

1) вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.08.2008 року за ч. 2 ст. 190, ст..75 КК України до 2 років позбавлення волі, від відбування покарання звільнений з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік;

2) вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.10.2008 року за ч. 1 ст. 190, ст..71 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі,

3) вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.04.2014 року за ч. 1 ст. 186 КК України до штрафу в сумі 850 гривень;

4) вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24.11.2014 року за ч.2 ст.185, ст..75 КК України до 1 року позбавлення волі, від відбування покарання звільнений з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік,

визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його вини у скоєнні злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 186 КК України.

Вирішено долю речових доказів.

За вироком суду, досудовим слідством ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що будучи раніше засудженим за скоєння злочину проти власності, 06.12.2014 року приблизно в обідній час, перебуваючи біля магазину «Судар» за адресою: м. Кременчук, вул. Першотравнева, буд. 32, діючи повторно, відкрито, шляхом ривку з рук у потерпілого ОСОБА_9 викрав мобільній телефон «Lenovo A 369 i» чорного кольору, чим спричинив останньому матеріального збитку на суму 1300 гривень. З місця злочину зник, викраденим розпорядився на свій розсуд.

Дії обвинуваченого органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Виправдовуючи ОСОБА_8 суд оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням у їх сукупності і дійшов висновку, що органом досудового розслідування не було здобуто достатніх та достовірних доказів, які б однозначно свідчили про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

При цьому суд критично віднісся до показань потерпілого ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, не пам`ятає у що був вдягнений обвинувачений та не може пояснити за якими ознаками він його впізнав, як особу, яка відкрито заволоділа його телефоном.
Показання в ході судового розгляду свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які спростовують доводи обвинувачення щодо вчинення відкритого викрадення мобільного телефону ОСОБА_8 , суд визнав допустимими доказами, що не містять істотних суперечностей та поклав їх в основу виправдувального вироку.
Суд також визнав допустимим доказом показання свідка ОСОБА_13 , яка заперечувала, що саме ОСОБА_8 передав їй для реалізації викрадений у ОСОБА_9 мобільний телефон, а інші показання вона давала під тиском працівників міліції.
Урахувавши вищевикладені обставини на підставі ст. 62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України за своїм внутрішнім переконанням суд дійшов висновку, що органом досудового слідства не здобуто достатніх та достовірних доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначити покарання 4 роки позбавлення волі. Відповідно до ст. 71 КК України до покарання частково приєднати покарання за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчук від 24.11.2014 року та остаточно призначити покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

При цьому прокурор у своїй апеляції вказав, що суд виніс рішення з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Також, апелянт зазначив, що судом не надано належної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_9 , які містять істотні протиріччя.

Судом відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про оголошення показів свідка ОСОБА_13 під час досудового розслідування, які були важливим доказом при оголошення підозри ОСОБА_8 .

Як зазначив апелянт судом не були допитані свідки обвинувачення ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Вважає, що всупереч вимогам КПК України після останнього слова обвинуваченого суд вийшов до нарадчої кімнати для постановлення вироку без зазначення дати його проголошення, без попередження прокурора та без своєчасного вручення копії вироку виніс виправдувальний вирок.

Вказує, що під час досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження здобуто достатньо доказів для підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні відкритого заволодіння чужим майном (грабіж) скоєного повторно.

Просить дослідити протокол пред`явлення для впізнання з потерпілим ОСОБА_9 , дисковий носій з інформацією ПрАТ «Київстар» отриманого на підставі ухвали Крюківського районного суду м. Кременчук від 27.08.2015р.; запис судового засідання від 13.05.2015р. в якому було допитано обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 ; запис судового засідання від 15.05.2015р. в якому було допитано свідка ОСОБА_16 та Закаржаєву- ОСОБА_17 , запис судового засідання від 22.05.2015р. в якому було допитано свідка ОСОБА_13 , запис судового засідання від 22.12.2015р. в якому було допитано свідка ОСОБА_13 .

Інші учасники судового розгляду вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити з підстав, у ній наведених, заперечення виправданого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які вважають вирок суду законним і обґрунтованим і просили залишити його без зміни, дослідивши матеріали судового провадження, додатково допитавши свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення у зв`язку з наступним.

Як правильно указав суд у вироку відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
В силу ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Відповідно статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого, обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.
Статтею 62 Конституції України та ч.2 ст.17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе вину особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Як убачається з наданих прокурором доказів винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України підтверджувалась показаннями потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 .
Так, допитаний судом першої інстанції ОСОБА_9 пояснював, що взимку 2014 року після вживання спиртних напоїв у магазині «Судар» він разом з обвинуваченим вийшов на вулицю, де ОСОБА_8 вихопив у нього з рук мобільний телефон та утік.
Згідно наданого прокурором протоколу пред`явлення особи для впізнання від 20.01.2015 року ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_8 , як особу, що відкрито заволоділа його телефоном.
Суд критично оцінив показання потерпілого ОСОБА_9 виходячи зі стану його сп`яніння, на який указують обвинувачений та свідки, а також з урахуванням того, що потерпілий не зазначив, за якими ознаками він упізнав ОСОБА_8 .
Колегія суддів вважає, суперечності у показаннях потерпілого суттєвими і з метою їх детальної перевірки з власної ініціативи визнала явку потерпілого обов`язковою для додаткового допиту апеляційною інстанцією.
Однак, прокурором, як стороною обвинувачення, яка наполягала на постановленні обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 не було прийнято необхідних заходів для забезпечення явки до апеляційного суду ОСОБА_9 , а ухвали колегії суддів про встановлення місця перебування та повідомлення потерпілого про необхідність явки до апеляційного суду залишились не тільки без виконання, але і без відповіді.
Крім цього, як убачається з матеріалів провадження датою вчинення злочину вказано 06.12.2014 року. Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування відомості в ЄРДР були внесені 02.01.2015 року.
У заяві потерпілого про обставини події вказано, що його мобільним телефоном заволоділа малознайома особа на зупинці громадського транспорту.
Під час апеляційного розгляду була допитана свідок ОСОБА_13 , яка наполягала на тому, що здати у скупку мобільний телефон її попросив невідомий молодий чоловік, який заплатив їй за послугу 50 грн.
Показання вищевказаного свідка прокурором як у ході судового, так і в ході апеляційного розгляду не спростовані, а факт дзвінків по мобільному телефону до ОСОБА_8 без розшифровки їх змісту не може свідчити про неправдивість показань свідка.
Також колегія суддів вважає, що суд у вироку правильно дав оцінку зміні показань свідком ОСОБА_13 , яка спочатку зазначала, що не знає ОСОБА_8 , бо боялась безпідставного звинувачення його у вчиненні злочину.
Обґрунтовано суд відмовив прокурору і у задоволенні клопотання щодо оголошення показань ОСОБА_13 під час досудового слідства, оскільки відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях які безпосередньо сприймає під час судового засідання або отриманих в порядку, передбаченому ст.225 КПК України.
Оцінивши показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 суд першої інстанції визнав їх допустимим і колегія суддів вважає такі висновки правильними.
Вказані свідки пояснювали, що потерпілий ОСОБА_9 дійсно вживав спиртні напої у розливному відділі магазину «Судар» у м. Кременчук та знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння. Там же перебував і ОСОБА_8 , з яким потерпілий виходив на вулицю. В цей же час до потерпілого підходив незнайомий чоловік, після чого ОСОБА_9 став пред`являти претензії ОСОБА_8 про викрадення його мобільного телефону.
На своїх показаннях наполягав додатково допитаний в ході апеляційного розгляду свідок ОСОБА_16 .
Суперечності в показаннях свідків, на які указує прокурор у апеляційній скарзі не суттєві і не можуть бути підставою для визнання їх недопустимими, оскільки переконливих доказів їх неправдивості прокурором не надано.
Безпідставними колегія суддів вважає і доводи апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованої відмови судом у задоволенні клопотання щодо виклику в судове засідання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
З матеріалів провадження убачається, що судом виносились ухвали про примусовий привід вказаних свідків, однак сторона обвинувачення не забезпечила їх явку у судове засідання.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла переконання, що прокурором в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних доказів обвинувачення, які б свідчили про можливість постановлення обвинувального вироку за ч.2 ст.186 КК України щодо ОСОБА_8 .
Посилання в апеляційній скарзі на процесуальні порушення такі як не оголошення про дату виходу з нарадчої кімнати та несвоєчасне вручення копії вироку не можуть бути підставою для скасування виправдувального вироку.
Обґрунтування у вироку суду факту нездобуття органом досудового розслідування достатніх та достовірних доказів, які б свідчили про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України колегія суддів вважає достатнім і переконливим.
За таких обставин апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду без зміни.

Керуючись ст.405,407 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області залишити без задоволення, а вирок Крюківського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 30 грудня 2015 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у 3-х місячний строк з моменту проголошення.

с у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4