Провадження № 1-кп/742/214/16
Єдиний унікальний № 740/5529/15-к

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,
сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисник адвокат ОСОБА_7 , -
Ухвалою суду від 21 жовтня 2016 року по вказаному провадженню було призначено підготовче судове засідання на 31.10.2016 року .
В судовому засіданні прокурор просив призначити справу до судового засідання та заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому аргументуючи свої вимоги тим, що ризики , які зазначені в ухвалі слідчого судді не припинили існувати.
Обвинувачений та захисник заперечували проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та поклалися на розсуд суду.
Суд, заслухавши сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та додатки до нього, приходить до наступних висновків.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
У відповідності з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Згідно п. 13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.
Частиною 1 ст. 11 КК України встановлено, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Як вбачається з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, суди повинні вимагати від органів досудового розслідування, щоб предявлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.
З аналізу вказаних норм випливає, що обвинуваченому повинно бути предявлено конкретне обвинувачення, оскільки особа має право знати, в чому вона обвинувачується і вправі захищатися від предявленого обвинувачення, яке повинно бути викладене у обвинувальному акті.
Відсутність висунутого та сформульованого, відповідно до вимог КПК України обвинувачення, із врахуванням положень ст. 337 КПК України, унеможливлює ухвалення судового рішення судом першої інстанції.
Таким чином, формулюючи обвинувачення орган досудового розслідування зобов`язаний був сформулювати твердження про вчинення злочину (кримінального правопорушення) ОСОБА_5 , а це перш за все зазначити подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб) та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні даного кримінального правопорушення, форму вини, мотив та мету вчинення, проте вказаних вимог закону орган досудового розслідування не виконав.
А саме, виходячи із закріпленої у п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України послідовності викладу в обвинувальних актах необхідних відомостей, обвинувальний акти щодо ОСОБА_5 , незважаючи на те, що вньому зазначено «органом досудового розслідування обвинувачується» , суд вважає, що дані твердження є викладом фактичних обставин кримінального правопорушення та правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, однак взагалі не містить формулювання конкретного обвинувачення.
Крім того, зі змісту правової кваліфікації вбачається, що ОСОБА_5 вчинив вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 ..
Разом з тим, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_8 , під час бійки, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння смерті ОСОБА_8 та бажаючи їх настання , доводячи свій злочинний намір до кінця, умисно завдав множинних ударів дерев`яною палицею в область голови, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок потерпілого, чим спричинив тілесні ушкодження… . ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 помер на місці події. Безпосередньою прчиною смерті став травматичний шок... .
Тобто, в обвинувальному акті фактично викладені обставини, які за своїм складом відповідають ч.2 ст.121 КК України, а не ч.1 ст.115 КК України, як визначено в обвинувальному акті, та взагалі відсутнє твердження у вчиненні обвинуваченим вбивства.
Відповідно до вимог ст..374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним, а у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу,способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 р., зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома відозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79).
Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.
Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
За таких обставин відсутність формулювання конкретного обвинувачення унеможливлює ухвалення судом вироку.
Вказаний недолік фактично унеможливлює здійснення судового розгляду, оскільки згідно з вимогами п. 13 ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 337 КПК України такий проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення (твердження про вчинення особою діяння, передбаченого КК України, висунуте в порядку, передбаченому КПК України), і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Завданням кримінального провадження є, зокрема, охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час формулювання обвинувачення, знати суть якого є беззастережним правом обвинуваченого. Недотримання цих принципів суперечить засадам кримінального провадження, визначеним ст. 7 КПК України, а тому є неприпустимим.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України даний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення виявлених недоліків, які порушують право на захист обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, визначені ст. 178 КПК України.
Оцінюючи в сукупності всі обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, вагомість наявних даних, які обгрунтовують підозру про вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відсутність постійного джерела доходів, які були підставою для обрання запобіжного заходу та які не перестали існувати, суд вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 291,314 КПК України, ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України, суд, -
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном до 30 грудня 2016 року.
Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд протягом семи днів з дня її оголошення.
Судді: ОСОБА_1
ОСОБА_2
ОСОБА_3