Справа № 344/6540/16-к
Провадження № 1-кс/344/2700/16
У Х В А Л А
13 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

скаржника ОСОБА_3 , її адвоката ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 про зобов`язання органу досудового слідства внести відомості в ЄРДР, -

ВСТАНОВИВ:

в скарзі вказано, що 09/01/2014 р. скаржник подала заяву про вчинення злочину щодо неї ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК України. За обставин отримання в позику сум, менших, ніж на які склала розписки. Скаржник вважає, що позику вчинено під впливом обману, а тому вважає такі дії шахрайством. Оскільки органом досудового слідства відмовлено у внесенні вказаних відомостей до ЄРДР, тому скаржник просила суд зобов`язати його внести зазначені відомості в ЄРДР.

В судовому засіданні адвокат скаржника підтримав скаргу з підстав, що в ній вказані та надав пояснення про те, що судові рішення, ухвалені за позовом до скаржниці про стягнення з неї спірних грошових коштів не мають преюдиційного значення, а тому не підлягають врахуванню, шахрайство може бути закінчено у спосіб ухвалення судового рішення про стягнення грошових коштів.

В судовому засіданні скаржник підтримала пояснення адвоката.

В судовому засіданні прокурор заперечив скаргу з тих підстав, що в заяві про вчинення злочинів не вказано на обставини злочину, а вказано на ухвалення судами рішень щодо вирішення спору про стягнення зі скаржника грошових коштів за її позикою, що не підлягає реєстрації в ЄРДР.

Судом встановлено наступні обставини.

09/01/2014 р. скаржник звернулась із заявою про вчинення злочину, в якій вказала, що отримала позику в сумі, меншій ніж про повернення якої просить кредитор, а правочин вчинено під впливом обману.

07/02/2014 р. Івано-Франківським МВ УМВС відмовлено у внесенні повідомлення скаржника в ЄРДР.

Так, відповідно до ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені дії чи бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до п. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Відповідно до п. 2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Разом з цим в п. 1 ст. 223 КПК України вказано, що слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Отже кримінальне провадження здійснюється з метою розслідування повідомлення про фактичні обставини, які містять в собі ознаки діянь, що вказані в диспозиціях відповідний статей особливої частини КК України, та відповідальність за які встановлено кримінально-правовими санкціями.

Відповідно до ст. 3 КПК України державне обвинувачення - процесуальна діяльність прокурора, що полягає у доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Правове регулювання відносин щодо вчинення правочину під впливом помилки чи обману міститься в ст.ст. 229, 230 ЦК України, під впливом насильства в ст. 231 ЦК України.

В судовому засіданні сторони надали суду пояснення про те, що з приводу спірних відносин сторін вже ухвалено судові рішення; рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області задоволено позов кредитора щодо стягнення зі скаржника грошових коштів на виконання зобов`язань.

В ст. 129 Конституції України в якості загальної засади правосуддя проголошено обов`язковість рішень суду.
Незважаючи на вказані правові норми в заяві скаржника описано цивільно-правовий спір щодо отримання позики та умов її повернення, однак скаржником не визнається відповідне судове рішення щодо стягнення з неї відповідних грошових коштів.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 8 КПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Однак відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

Відповідно до ст. 214 КПК України відомості про особу та попередню кваліфікацію її дій вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором. Отже скаржнику не належить право на порушення кримінальної справи проти певної особи, в тому числі і внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення злочину певною особою за бажаною скаржником кримінально-правовою кваліфікацією.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93) право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

В свою чергу відповідно до п. 52 рішення від 26/07/2011 р. Європейського суду з прав людини в справі «Георгел и Георгета Стоіческу (Georgel and Georgeta Stoicescu) проти Румунії» (скарга № 9718/03) якщо не встановлено безпосереднього заподіяння тілесного ушкодження то позитивне зобов`язання держави щодо «ефективності судової системи» не вимагає порушення кримінальної справи, достатнім є дисциплінарний, цивільний чи адміністративний спосіб правового захисту потерпілому (наприклад, постанова Великої Палати Європейського суду з прав людини в справі «Во проти Франції» (Vo v. France), скарга № 53924/00, § 90, ECHR 2004-VIII, і постанова Великої Палати в справі «Мастроматтео проти Італії" (Mastromatteo v. Italy), скарга № 37703/97, §§ 90 и 94-95, ECHR 2002-VIII).

В постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічне положення вказано і в справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заява № 29458/04 та № 29465/04).

Тому слідчий суддя не наділений компетенцією щодо встановлення складу злочину в діях осіб, на яких вказує заявник, оскільки такі повноваження надаються суду, що розглядає кримінальне обвинувачення у встановленому законом порядку.

В даному судовому засіданні оцінюванню підлягає обґрунтованість заяви про вчинення злочину щодо зазначення в ній об`єктивних фактичних даних про злочин.

Так в заявах скаржника не зазначено на фактичні обставини, які б містили дані про вчинення злочину. В судовому засіданні адвокат скаржника надав пояснення, щодо не визнання обов`язковості судового рішення, ухваленого про стягнення із скаржника грошових коштів у спірних відносинах, хоча обов`язковість судового рішення проголошено в Конституції України.

Питання вирішення цивільно-правових спорів та незадоволення змістом ухвалених судових рішень регулюється матеріальним та процесуальним цивільним законодавством, оскарження рішень судів здійснюється в порядку інстанційності судових установ, що визначено положеннями Конституції України, процесуальних законів.

Законом не гарантовано право на розслідування цивільно-правових спорів в спосіб і порядку щодо розслідування злочинів.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги ОСОБА_3 про зобов`язання Івано-Франківського відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області внести в ЄРДР відомості щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК України, відмовити.

Відповідно до ст. 309 КПК України дана ухвала не може бути оскаржена.

Головуючий суддя ОСОБА_1