Справа № 303/1999/15-к
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

29.06.2016 м. Ужгород
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Бангладешу, уродженця м. Дакка, Республіка Бангладешу, фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , непрацюючого, неодруженого, із середньою освітою, судимого вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 14.03.2013 року за ч.2 ст. 332 КК України до 5 років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,
засуджено за ч. 2 ст. 332 КК України на 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_7 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 14.03.2013 року і остаточно визначено до відбуття 5 років і 1 місяць позбавлення волі.
Постановлено рахувати ОСОБА_7 початок відбування покарання з часу його затримання з 19 лютого 2015 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1968 грн. судових витрат.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою.
Речові докази: мобільний телефон марки «COOL Mobile» з двома сім-картами постановлено конфіскувати, довідку про звернення за захистом в Україні №0002146 від 15.03.2013 року та компакт-диски зберігати при матеріалах справи.
Вироком ОСОБА_7 визнаний в тому, що в жовтні 2014 року, тимчасово проживаючи у місті Одесі та не маючи джерела постійного прибутку, випадково довідався про намір чотирьох громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та трьох громадян Шрі-Ланки : Сатен Кісота, Карнаниди Нішантена і Нагераса Нішата, які тимчасово знаходились у місті Одеса без документів, що надавали б їм законне право перебувати на території України, щодо незаконного слідування через державний кордон України в країни Євросоюзу, з метою пошуку кращих умов проживання та працевлаштування. Володіючи інформацією про намір вищевказаних громадян незаконно слідувати у країни Євросоюзу в пошуках кращого життя, ОСОБА_7 вирішив організувати їх незаконне переправлення через державний кордон України, зокрема із міста Одеси на територію Закарпатської області в безпосередній близькості до державного кордону України для подальшого їх незаконного переправлення в країни Євросоюзу.

З метою організації незаконного переправлення вищевказаних громадян ОСОБА_7 , в кінці жовтня 2014 року, використовуючи засоби мобільного зв`язку з №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 і НОМЕР_3 та ІМЕІ кодами НОМЕР_4 і НОМЕР_5 , звернувся до свого давнього знайомого ОСОБА_13 , з яким досяг злочинної домовленості щодо прийняття останнім участі в організації незаконного переправлення осіб з числа нелегальних мігрантів через державний кордон України.

У відповідності до розробленого ОСОБА_7 злочинного плану, в його обов`язки входила організація відправки з міста Одеси на територію Закарпатської області, попередньо сформованої ним групи нелегальних мігрантів у кількості 7 осіб, підшукання з цією метою транспортного засобу з водієм для доставки нелегальних мігрантів із міста Одеси на територію Закарпатської області, а також, надання порад та вказівок нелегальним мігрантам з метою уникнення їх виявлення правоохоронними органами.

Відповідно, ОСОБА_7 через засоби мобільного зв`язку було погоджено з ОСОБА_13 дату та час відправлення із м. Одеси даної групи мігрантів, а також, місце та час їх отримання останнім на адміністративному кордоні Львівської та Закарпатської областей, а саме у селі Біласовиця Воловецького району, неподалік від стаціонарного поста ДАІ «Нижні Ворота» Закарпатської області, що на ділянці автодороги «Київ-Чоп».

Надалі, продовжуючи діяти на виконання свого злочинного умислу, ОСОБА_7 через своїх знайомих із числа таксистів, підшукав громадянина України ОСОБА_14 , у безпосередній власності якого перебував мікроавтобус марки «Mercedes Vito», р/н НОМЕР_6 , чорного кольору, і не ставлячи до відома останнього про злочинність своїх намірів, досяг домовленості щодо необхідності доставки із міста Одеси на територію Закарпатської області групи мігрантів у кількості 7 осіб.

В подальшому, ОСОБА_7 за результатами досягнутої домовленості із ОСОБА_14 щодо доставки групи мігрантів із м. Одеса в Закарпатську область, 09 листопада 2014 року, передав останньому у місті Одеса сформовану ним групу нелегальних мігрантів, про що повідомив ОСОБА_13 , використовуючи засоби мобільного зв`язку та надав останньому номер мобільного телефону ОСОБА_14 для контакту.

Однак, о 23 годині 10 листопада 2014 року, група нелегальних мігрантів у кількості 7 осіб, яка попередньо ОСОБА_7 була організована для незаконного переправлення через державний кордон України, сформована та відправлена останнім із міста Одеса, була виявлена та затримана працівниками УСБУ в Закарпатській області спільно з працівниками УДАІ УМВС України в Закарпатській області, поблизу залізничного вокзалу по вул. Я.Мудрого в м.Мукачеві при перевезенні ОСОБА_15 за попередньою домовленістю із ОСОБА_13 у автомобілі марки «ВАЗ 2108», бежевого кольору, р/н НОМЕР_7 .

В апеляції захисник ОСОБА_8 просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого закрити в порядку ст. 417 КПК України. Вважає вирок суду першої інстанції незаконним, вказує на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що викладені у вироку висновки не відповідають фактичним обставинам провадження, зокрема, свідок ОСОБА_14 , який був допитаний в ході відео конференції, не давав показань стосовно того, що саме обвинувачений знайшов його через посередників, як це зазначено у судовому рішенні. Крім цього, вказаний свідок показав, що не знає хто організував групу людей для їхнього переміщення на території Закарпатської області, нічого не знає про причетність до цього ОСОБА_7 . Посилається, що показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_10 , на які послався суд у підтвердження доведеності вини обвинуваченого, жодним чином не підтверджуються будь-які обставини щодо причетності останнього до вчинення злочину, так як вказані свідки в загальному показують про обставини, які з ними відбувались, без конкретних та чітких даних щодо причетності ОСОБА_7 до організації процесу їхнього переправлення до Закарпатської області. Стверджує про недопустимість протоколів пред`явлення осіб до впізнання по фотознімках від 14.11.2014 року, оскільки отримані внаслідок проведення слідчих дій результати не були отримані в порядку вимог ст. 225 КПК України, а суді свідки не були допитані. Незважаючи на те, що від ОСОБА_7 в порядку ст. 245 КПК України не було отримано зразки для проведення експертизи, суд посилається у вироку на висновок криміналістичної експертизи №808 від 16.03.2015 року, також обвинувачений не був повідомлений відповідно до ст. 253 КПК України про застосування до нього негласних слідчих дій, що на думку захисту, тягне за собою визнання здобутих доказів недопустимими.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника адвоката ОСОБА_6 про підтримання апеляційної скарги, промову прокурора, який вважає вирок законним, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, вмотивованим і відповідати вимогам, зазначеним у статтях 373, 374 цього Кодексу. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених норм кримінального процесуального закону суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження не дотримався та ухвалив вирок, який не відповідає вимогам закону.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПКмотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити, окрім іншого, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд не дотримався наведених вимог кримінального процесуального закону, адже у мотивувальній частині вироку, навівши формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, не навів доказів на підтвердження цього.

При обґрунтуванні висновку про доведеність вини обвинуваченого суд не навів у вироку та не проаналізував докази, досліджені в судовому засіданні, не дав їм належну оцінку. Суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 обмежився зазначенням прізвищ свідків із зазначенням цитат з її показань, окремих матеріалів справи, не розкриваючи їх змісту та не аналізуючи досліджених доказів. Також суд належним чином не навів мотивів відхилення окремих доказів обвинувачення, з яких підстав такі не взяті до уваги судом у вироку не зазначено.
Відтак неналежна перевірка та неповний аналіз судом першої інстанції всіх зібраних досудовим слідством та досліджених під час розгляду справи доказів, які мають значення для правильного встановлення фактичних обставин справи, перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

За таких обставин доводи апеляційної скарги в частині незаконності вироку є підставними і підлягають задоволенню, а вирок скасуванню з наведених підстав.

Разом з тим, на підставі положень ч. 2 ст. 404 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі апеляційних вимог у зв`язку з наступним.

Всупереч вимогам ст. 291 КПК України в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Вичерпні вимоги до обвинувального акту в собі містить ст. 291 КПК України.

Згідно з вимогами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

При цьому обвинувачення, як передбачає п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України - є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому приписами КПК України.

П. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) КК України та формулювання обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального правопорушення обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 (т.1 а.к.п.2-7) не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання висунутого йому обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, з посиланням на обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а в ньому викладені лише фактичні обставини, які встановлені слідчим за результатами досудового розслідування, та правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю про кримінальну відповідальність.

Таке формулювання обвинувачення, крім обставин, зазначених в диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, повинно містити посилання на наявність доведених даних про саму подію кримінального правопорушення, час, місце, спосіб, форму вини, мотив і мету його вчинення, а також інші обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, в даному випадку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

Проте суд першої інстанції на це увагу не звернув і, за відсутності пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, передчасно призначив та провів судовий розгляд на підставі цих актів і ухвалив обвинувальний вирок, що є неприпустимим.

Окрім того, згідно з чинним кримінальним процесуальним законом обвинувачений має право знати у чому він обвинувачується, а обвинувальний акт повинен бути конкретним за своїм змістом.

Неконкретність такого обвинувачення порушує право особи на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

У порушення п. 2 ч.1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт не містить достовірних анкетних відомостей щодо ОСОБА_7 , до обвинувального акту не додано документів у підтвердження особи обвинуваченого, а з доданих до кримінального провадження ксерокопій документів (т.1 а.к.п.100-104) встановити особу обвинуваченого неможливо.

Допущення наведених істотних порушень закону під час судового розгляду даного провадження перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, і, відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, є підставою для скасування вироку.

За таких обставин колегія суддів позбавлена можливості перевірити доводи апеляційної скарги щодо фактичних обставин кримінального правопорушення і переглянути вирок щодо ОСОБА_7 , тому скасовує вирок з наведених підстав і призначає новий розгляд кримінального провадження зі стадії підготовчого судового засідання.

Під час нового розгляду суду необхідно усунути наведені істотні порушення кримінального процесуального закону, виконати вимоги ст. ст. 314-316 КПК України, врахувати доводи апеляційної скарги і прийняти законне, обґрунтоване, вмотивоване рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 412, 415, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Судді: