У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні заяви засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 серпня 2014 року ОСОБА_1 засуджено: за частиною другою статті 15 і пунктами 1, 2 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням статті 69 КК на сім років позбавлення волі; за частиною першою статті 263 КК на 3 роки позбавлення волі, а на підставі статті 70 КК визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів 7 років позбавлення волі. Згідно з вимогами статті 54 КК ОСОБА_1 позбавлено кваліфікаційного класу судді.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2014 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року зазначені судові рішення залишено без зміни.

ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали касаційного суду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40012 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. Виходячи зі змісту заяви, засуджений вважає, що його дії в частині кваліфікації як замах на умисне вбивство за обтяжуючих обставин мали б кваліфікуватися за статтею 125 КК, оскільки прямого умислу на вбивство він не мав, і в такому випадку відповідальність настає за наслідками, що фактично настали.

Крім того, ОСОБА_1 у заяві зазначає про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованих злочинів, неповноту й однобічність досудового слідства і судового розгляду та наводить на обґрунтування своєї позиції відповідні доводи.

Просить ухвалу суду касаційної інстанції скасувати, а справу направити на новий касаційний розгляд.

На підтвердження прикладів неоднакового правозастосування касаційного суду з порушених у заяві питань заявник долучив до заяви копії ухвал Верховного Суду України від 5 жовтня 2006 року, 2 листопада 2006 року та від 2 серпня 2007 року.

Аналогічна заява ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду України з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши заяви ОСОБА_1 та додані до них матеріали, колегія суддів встановила таке.

Заяви ОСОБА_1, з огляду на Перехідні положення Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд», підлягають розгляду згідно з положеннями глави 33 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі - КПК).

Відповідно до пункту 1 статті 445 КПК підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Верховний Суд України у своїх постановах неодноразово висловлював позицію щодо неоднаковості застосування одних і тих самих норм закону, зазначаючи, зокрема, що це поняття передбачає наявність різного, відмінного, несхожого тлумачення, розуміння точного змісту (суті) норми закону.

Тобто передумовою для застосування вказаної підстави є наявність трьох складових:

а) суд касаційної інстанції у різних судових рішеннях має неоднаково застосувати одну й ту саму норму права, яка передбачена законом про кримінальну відповідальність;

б) суспільні відносини, що врегульовані конкретною нормою закону про кримінальну відповідальність, яка застосовується касаційним судом, повинні мати ознаки подібності (схожості);

в) постановлені касаційним судом рішення мають бути відмінними за висновками, викладеними у мотивувальній та резолютивній частинах таких.

Правозастосування - це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних випадків у акті застосування норм права, і має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні процесуальні обставини оцінені з погляду застосування саме цієї норми.

За змістом своїх заяв, ОСОБА_1 оспорює правильність кваліфікації його дій за частиною другою статті 15 і пунктами 1, 2 частини другої статті 115 КК, вважаючи, що такі дії повинні були отримати кримінально-правову оцінку за частинами першою та другою статті 125 КК.

Проте, як видно з копії ухвали касаційного суду, що оспорюється, питання про неправильність кваліфікації його дій як замах на умисне вбивство за обтяжуючих обставин, у тому числі й стосовно необхідності перекваліфікації на статтю 125 КК, ОСОБА_1 у касаційній скарзі не порушував. Саме тому касаційний суд, здійснюючи, відповідно до вимог частини другої статті 433 КПК, перегляд судових рішень у межах касаційної скарги засудженого, будь-якого висновку з цього приводу не навів.

Так само й в ухвалах суду касаційної інстанції, які надано заявником для порівняння, відсутні висновки щодо перекваліфікації дій винної особи з замаху на кваліфікований склад умисного вбивства на заподіяння легких тілесних ушкоджень.

Так, у своєму рішенні від 5 жовтня 2006 року Верховний Суд України зазначив про необхідність перекваліфікації дій особи зі статті 15 КК і пунктів 1, 5 частини другої статті 115 КК на частину першу статті 121 цього ж Кодексу, а в ухвалі від 2 серпня 2007 року - зробив правові висновки з приводу обґрунтованості виправдання особи за частиною другою статті 15 і пунктом 1 частини другої статті 115 КК.

Отже, за обставин, коли конкретна норма матеріального права не знайшла реального відображення у судовому рішенні (у даному випадку - як в оспорюваній, так і в порівнюваних ухвалах касаційного суду), порушення питання про неоднаковість у її застосуванні судом касаційної інстанції є неможливим.

Що стосується ухвали Верховного Суду України від 2 листопада 2006 року, то у цій справі касаційний суд скасував вирок з мотивів істотного порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону. Таке рішення може бути надано для порівняння заявником в аспекті неоднакового застосування одних і тих самих кримінально-процесуальних норм, тобто з підстави, визначеної пунктом 2 статті 445 КПК. Водночас ОСОБА_1 у своїх заявах переглянути ухвалу касаційного суду з цієї підстави не просить.

Перевірка викладених у заявах доводів про однобічність і неповноту досудового слідства, необ'єктивність судового розгляду справи та недоведеність вини засудженого виходить за межі законодавчо визначених повноважень Верховного Суду України, закріплених главою 33 КПК, і є недопустимою.

Отже, заяви ОСОБА_1 слід визнати необґрунтованими та відмовити йому в допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 445, 450, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити ОСОБА_1 у допуску справи до провадження за його заявами про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4