Справа №336/9514/13-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.08.2016 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

Головуючого судді: ОСОБА_1 ;

при секретарі: ОСОБА_2 ;

за участі прокурора: ОСОБА_3 ;

захисника адвоката: ОСОБА_4 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003579 від 30.09.2013 року, яке надійшло до суду із обвинувальним актом, складеним відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, не одруженого, який отримав середню освіту, офіційно не працюючого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-14.10.2009 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу у розмірі 850,00 грн.;

-08.06.2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 263 КК України до штрафу у розмірі 850,00 грн.;

-25.01.2013 року Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що 30.09.2013 року приблизно о 12-00, за попередньою змовою з невстановленою особою, маючи умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом знаття двері господарської споруди проникнув до неї, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_6 , а саме два мідні випарювачі з холодильного обладнання вартістю 600,00 грн., за одиницю, спричинивши потерпілому шкоду на загальну суму 1200,00 грн.

Такі дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб поєднана з проникненням у сховище.

Відповідно до вимог ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу покладається на слідчого та прокурора.
За змістом ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Відповідно до ст.ст. 370, 373 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним.

Згідно зі ст. 20 КПК України обвинувачений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_5 винуватим себе в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, заперечив усі обставини обвинувачення та пояснив, що тривалий час вживає наркотичні засоби, періодично у нього трапляються епілептичні напади, які супроводжуються втратою свідомості, призводять до тривалого розладу здоров`я, повної неможливості вчиняти активні дії. 30.09.2013 року, вранці з ним стався черговий напад, мати залишила його лежати вдома, догляд за ним доручила сусіду. В зазначений у обвинувальному акті час він не мав змоги виходити з дому, зізнався під певним тиском, не усвідомлюючи наслідків у хворобливому стані. Просив його виправдати.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що з його домоволодіння неодноразово викрадали майно, тому він вирішив встановити камери спостереження. Після виявлення крадіжки обладнання холодильників, він переглянув відеозаписи камер спостереження, на яких зафіксовано двох осіб які перелазять через паркан та виносять частини обладнання. У тому, що цю крадіжку скоїв саме ОСОБА_5 , він не впевнений, не може стверджувати, що він його впізнає, особи приховують обличчя.

З наданих суду в якості доказів електронних носіїв, які начебто зафіксували подію злочину та прямо вказують на причетність ОСОБА_5 убачається, що двоє осіб чоловічої статі, які приховують обличчя, перелазять через огорожу та виносять певні предмети. При цьому на територію домоволодіння потрапляє лише один з них.

Проте, зазначений доказ не може бути взятий судом до уваги, та не може вважатися належним та допустимим.

По-перше, час, якій фіксується автоматично на носії камер спостереження, не співпадає з часом, зазначеним у обвинувальному акті.

По-друге, належно ідентифікувати особу, яка зафіксована на носії, як ОСОБА_5 не виявляється можливим та буде лише припущенням, оскільки жодних слідчих дій, направлених на достеменну ідентифікацію особи не проводилося, а очевидних морфологічних ознак особи ОСОБА_5 судом при перегляді не вбачається.

Протокол огляду місця події від 30.09.2013 року та постанова про визнання речовим доказом СD-диску від 26.10.2013 року не можуть бути визнані належними доказами винуватості обвинуваченого.

Допитана у якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що її син - ОСОБА_5 страждає на напади, які призводять до втрати свідомості та безпорадного стану, так, вранці 30.09.2013 року у нього стався черговий напад і вона залишила сина на сусіда, який доглядає його під час хвороби, покинути будинок без відома сусіда він не міг, оскільки вихід на вулицю здійснюється через спільну хвіртку.

Допитаний за клопотанням захисту свідок ОСОБА_8 в суді підтвердив, що його сусід ОСОБА_5 в зазначений день знаходився у себе дома і нікуди не виходив. У цьому він впевнений, оскільки його мати перед тим, як піти на роботу, попросила його доглядати за її сином, який після хвороби відчуває себе недобре та у нього може статися новий напад епілепсії. ОСОБА_5 весь час перебував дома, а він періодично навідувався до нього, щоб переконатися, що з ним все гаразд, свідок наполягає на тому, що ОСОБА_5 не мав фізичної змоги покинути будинок та не зникав з кола його зору.

Зазначене свідчить, що ОСОБА_5 у момент вчинення крадіжки мав алібі, яке обвинуваченням не спростоване та не перевірено.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази та матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку про відсутність доказів вини ОСОБА_5 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення.

На думку суду, орган досудового слідства не здійснив всіх необхідних процесуальних дій, спрямованих на збирання та фіксацію доказів, покладаючись на те, що підозрюваний визнав себе винним під час досудового слідства.

Належних доказів вини ОСОБА_5 зібрано не було та суду не надавалось, крім того, не було проведено відтворення події злочину, не вилучено одяг підозрюваного, за яким його можна б було ідентифікувати, також з місця злочину не було зібрано відбитків пальців, не проведено дактилоскопічну експертизу, висновки якої можна було б використати в якості доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Суд, дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ґрунтується на припущеннях, докази, зібрані у ході проведенні слідчих дій, є неналежними та не допустимими.
З вказаних підстав суд не може їх прийняти як доказ винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, з огляду на статтю 8 Конституції України, яка декларує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Оскільки зазначені обставини відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України характеризують подію кримінального правопорушення та підлягають обов`язковому доказуванню, суд дійшов висновку, що за наслідками судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_5 вчинив інкриміноване йому правопорушення, а, відтак, він підлягає виправданню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 52 КК України, обов`язковою є участь захисника у кримінальному провадженні за наявності психічних вад, до яких віднесений розлад психіки.

ОСОБА_5 згідно з висновками первинної комісійної стаціонарної судово-психіатричної експертизи №633 від 21.10.2015 року, виявляє ознаки психічного розладу у вигляді психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання психоактивних речовин (опіоїдів, алкоголю), синдром залежності з епісиндромом у анамнезі.

З урахуванням того, що під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, необхідно розуміти тих осіб, які є осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають їм самостійно захищатися від обвинувачення, відтак, у цьому випадку має місце грубе порушення права на захист. Формальним та неналежним є ознайомлення обвинуваченого із матеріалами кримінального провадження, де участь захисника є обов`язковою, з початку кримінального провадження, суд поновив порушене право на захист під час розгляду провадження у суді шляхом залучення захисника.

Висновок суду ґрунтується на вимогах закону щодо дотримання органами досудового розслідування загальних засад кримінального провадження, щодо верховенства права та законності, відповідно до яких під час кримінального провадження, суд, слідчий, суддя слідчий, прокурор, керівник органу досудового розслідування, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні. Заходи забезпечення кримінального провадження на даний час не застосовані.
Речовий доказ СD-диск необхідно залишити в матеріалах кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 100, 284, 368-371, 374, 392 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та виправдати його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Речовий доказ - СD-диск, - залишити в матеріалах кримінального провадження.
На вирок суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику та прокурору.
Роз`яснити обвинуваченому та захиснику право ознайомитися із матеріалами кримінального провадження.
Суддя ОСОБА_1