Дата документу Справа № 321/1089/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/60/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 321/1089/14-к
Категорія: ст. 263 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000244, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2014 року з апеляційною скаргою звернувся прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_7 , просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, з урахуванням вироку Михайлівського районного суду Запорізької області від 13.05.2014 року, із застосуванням положень ст. 72 КК України, шляхом часткового складання, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 8 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування скарги апелянт послався на наступне:

- суд при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України, врахував як обставини, що пом`якшують покарання, - повне визнання своєї провини та щиросердне каяття, проте, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 неодноразово змінював свої покази, свою провину у вчиненому тяжкому злочині не визнав, тому, з урахуванням його такої позиції суд змушений був досліджувати усі докази його вини, що, в свою чергу, сприяло затягуванню судового розгляду;

- вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину була об`єктивно підтверджена сукупністю досліджених в ході судового розгляду доказів, а саме: показаннями свідка ОСОБА_10 ; протоколом огляду місця події від 08.05.2014 року з додатками до нього; висновком комплексної хіміко-вибухотехнічної експертизи №33 від 13.05.2014 року; актом знищення вибухонебезпечних речових доказів від 12.05.2014 року; речовими доказами у провадженні - уламками бойової ручної оборонної осколкової гранати Ф-1, таким чином, визнання своєї вини в останньому судовому засіданні ОСОБА_7 , після дослідження всіх доказів, викликане усвідомленням невідворотності визнання його винним та призначення покарання, передбаченого законом, тобто, ОСОБА_7 не покаявся у вчиненому, а лише погодився з зібраними по справі доказами з метою призначення йому якнайменш суворого покарання, тому, як вважає апелянт, суд безпідставно врахував при призначенні покарання цю обставину як таку, що пом`якшує покарання;

- суд відніс до обставин, які пом`якшують покарання, наявність на утриманні ОСОБА_7 двох малолітніх дітей: ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте, вказана обставина не може пом`якшувати його покарання, оскільки є ряд обставин, які виключають факт дійсного утримання ОСОБА_7 своїх дітей, а саме: за місцем мешкання ОСОБА_7 характеризується виключно з негативного боку, зловживає спиртними напоями, не працює та доходів для існування не має, перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «хронічний алкоголізм», раніше судимий за вчинення злочинів, судимість за вчинення яких не знята і не погашена у встановленому законом порядку, вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 13.05.2014 року був засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України за вчинення крадіжки грошових коштів у своєї співмешканки - матері дітей, які нібито перебувають у нього на утриманні, тому, на думку прокурора, суд зазначив неіснуючу пом`якшуючу обставину та необґрунтовано врахував її при визначенні виду та розміру покарання для обвинуваченого;

- нове кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_7 за обтяжуючих обставин - рецидив злочинів, оскільки ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за вчинення умисних злочинів, судимість за вчинення яких не знята і не погашена у встановленому законом порядку, вчинив новий умисний тяжкий злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, тому суд у вироку помилково послався на відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 ;

- судом при призначенні обвинуваченому покарання, окрім зазначення недійсних пом`якшуючих обставин, рішення про застосування ст. 69 КК України нічим більше не вмотивовано.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до одного року чотирьох місяців обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2014 року, більш суворим, призначеним цим вироком, остаточно призначено покарання у виді одного року чотирьох місяців обмеження волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили - не обирався.

Постановлено зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_7 час його відбування покарання за вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2014 року в період часу з 01 липня 2014 року по 18 вересня 2014 року - два місяці вісімнадцять днів.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку також зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий:

- 01.03.1998 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 81, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 140 КК України до трьох років шести місяців позбавлення волі з лікуванням від алкоголізму;

- 07.06.1999 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ст. 105 КК України до шести місяців позбавлення волі; звільнений 28.10.2000 року по відбуттю строку покарання;

- 17.12.2001 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 89, ч. З ст. 101 КК України до семи років позбавлення волі; звільнений 11.01.2008 року по відбуттю строку покарання;

- 14.06.2011 року Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 263 КК України до 120 годин громадських робіт;

- 27.02.2013 року Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 309 КК України до одного року обмеження волі, з іспитовим строком на один рік;

- 13.05.2014 року Михайлівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до одного року двох місяців обмеження волі.

Як вказано у вироку суду, 08 травня 2014 року, в період часу з 09 години 00 хвилин до 17 години 00 хвилин, ОСОБА_13 , знаходячись на території звалища побутових відходів, розташованого за адресою : АДРЕСА_2 , діючи з умислом, спрямованим на придбання та носіння вибухових речовин, без передбаченого законом дозволу, придбав, шляхом знахідки, корпус бойової ручної оборонної осколкової гранати Ф-1, промислового виготовлення, що містить в собі заряд вибухової речовини бризантної дії - тринітротолуол (тротил), вагою 50 - 56 грам, після чого вищевказаний корпус гранати носив при собі без передбаченого законом дозволу до 17 години 15 хвилин 08 травня 2014 року, коли на околиці автошляху «Михайлівка - Мала Білозірка» Михайлівського району Запорізької області в ході проведення огляду місця події корпус бойової ручної оборонної осколкової гранати був виявлений і вилучений.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримав скаргу прокурора частково, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти скарги прокурора, просили вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступних підстав.
Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_14 у вчиненні злочину при обставинах, зазначених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються матеріалами провадження, ніким, у тому числі, обвинуваченим, не оспорюються та є обґрунтованими.

Кваліфікація дій ОСОБА_14 в апеляційній скарзі також не оспорюється і є правильною.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції статті Особливої частини кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення й попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що пом`якшують покарання, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

При призначенні ОСОБА_15 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, дані про його особу, що він раніше судимий, судимості не зняті і не погашені та обставини, що пом`якшують покарання, а саме, що він повністю визнав вину, розкаявся в його вчиненні.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_16 також зазначив, що гранату знайшов під час збору металолому на звалищі побутових відходів і збирав він його у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, що відповідно до вимог ст. 66 КК України також є обставиною, що пом`якшує покарання.

Крім того, відповідно до вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи викладене, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд безпідставно призначив ОСОБА_15 більш м`яке покарання, ніж передбачене в санкції ч. 1 ст. 263 КК України, необґрунтованими.

Також є необґрунтованими і доводи прокурора про те, що суд помилково зазначив у вироку про відсутність обставин, що обтяжують покарання та безпідставно не визнав обставиною, що обтяжує ОСОБА_15 покарання, рецидив злочинів, оскільки відповідно до обвинувального акта слідчий та прокурор, який його затвердив, теж не встановили цих обставин.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2014 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4