Номер провадження: 11-кп/785/382/16
Номер справи місцевого суду: 505/5441/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.03.2016 року м. Одеса
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та старшого прокурора Котовської міжрайонної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чидерти Екібастузького району Павлодарської області Республіки Казахстан, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 07.12.2012 року Котовським міськрайонний судом Одеської області за ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого 16.06.2014 року ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 16.06.2014 року відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році»,

визнаний винним та засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та йому призначене покарання у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА:

Вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

20.10.2014 року, приблизно о 20.00 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязнених відносин у ході сварки зі своїм батьком - ОСОБА_10 , маючи намір на нанесення останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс йому біля п`яти-шести ударів кулаком в обличчя, від чого ОСОБА_10 впав на підлогу. Після цього ОСОБА_7 наніс йому множинні удари ногами в різні частини голови і тулуба, в результаті чого заподіяв потерпілому ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи №163 від 14.11.2014 року тяжкі тілесні ушкодження.

Нанесені ОСОБА_7 удари ОСОБА_10 ногою в область живота призвели до розриву аорти, в результаті чого через деякий час від гострої крововтрати настала смерть потерпілого.

На даний вирок обвинувачений ОСОБА_7 та старший прокурор Котовської міжрайонної прокуратури ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї, не оспорюючи доведеності своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, вказує, що вважає вирок незаконним в частині призначеного йому покарання, просить вирок в цій частині змінити та призначити йому більш м`яке покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.

Обвинувачений вказує, що наявні у матеріалах кримінального провадження докази не підтверджують наявності у нього умислу на вбивство батька, а підтверджують лише наявність умислу на спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень. ОСОБА_7 стверджує, що одразу після вчинення злочину він викликав карету "швидкої допомоги" та намагався надати батькові невідкладну медичну допомогу.

У своїй апеляційній скарзі прокурор вказує, що вважає вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі.

Прокурор мотивує свої вимоги тим, що, на його думку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.1 ст.115 КК на ч.2 ст.121 КК України.

Прокурор вважає, що надані обвинуваченим ОСОБА_7 в судовому засіданні суду першої інстанції показання про відсутність у нього умислу на вбивство батька не відповідають дійсності та спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за більш тяжкий злочин.

Також прокурор вказує, що суд безпідставно послався на показання свідків про те, що у обвинуваченого з батьком були теплі стосунки, оскільки більшість зі свідків є друзями обвинуваченого.

На думку прокурора, той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 викликав карету "швидкої допомоги", а також незначний проміжок часу між заподіянням тілесних ушкоджень та настанням смерті потерпілого не підтверджують відсутності у обвинуваченого умислу на заподіяння йому смерті.

Прокурор вважає, що стосунки між обвинуваченим та його батьком до моменту вчинення кримінального правопорушення, а також локалізація та характер спричинених останньому тілесних ушкоджень, в тому числі нанесення удару металевим предметом, який знаходився в поліетиленовому мішку, свідчать про наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті потерпілому. Твердження суду про неможливість нанесення обвинуваченим потерпілому удару металевим предметом, який знаходився в мішку, на думку прокурора, спростовується показаннями допитаного в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_11 , а також свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора і заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції повністю підтвердив викладені в обвинувальному акті фактичні обставини нанесення своєму батькові - ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть. При цьому ОСОБА_7 пояснив суду, що 20.10.2014 року він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході сварки з батьком, виниклої внаслідок того, що останній вигнав з дому друзів ОСОБА_7 , наніс йому декілька ударів в область голови і живота, від чого потерпілий впав на підлогу і почав хрипіти. Після чого він, злякавшись, почав робити батькові непрямий масаж серця та викликав карету "швидкої допомоги".

При цьому ОСОБА_7 категорично заперечував проти наявності у нього умислу на заподіяння смерті батькові.

Потерпіла ОСОБА_14 пояснила суду, що є донькою потерпілого ОСОБА_10 і сестрою ОСОБА_7 по лінії матері. Про вчинений її братом злочин вона дізналась від працівників міліції. Стосунки між ОСОБА_7 і ОСОБА_10 характеризувала як звичайні, батько матеріально підтримував ОСОБА_7 , давав гроші йому гроші зі своєї пенсії, оскільки останній після звільнення з місць позбавлення волі не міг працевлаштуватись.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що працюють фельдшерами на автомобілі "швидкої допомоги", і 20.10.2014 року вони за вказівкою диспетчера прибули за адресою: АДРЕСА_1 , де в одній із кімнат на підлозі виявили труп ОСОБА_10 . При цьому в будинку знаходився ОСОБА_7 , який перебував у пригніченому стані.

Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 в суді першої інстанції характеризували відносини ОСОБА_7 і ОСОБА_10 як нормальні, звичайні стосунки між батьком та сином. Про наявність між ними конфліктів або неприязних відносин їм нічого не відомо.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_11 пояснив, що нанесені потерпілому ОСОБА_10 травми були несумісні з життям, а його смерть настала від гострої крововтрати і знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з розривом аорти, спричиненим завданими потерпілому тілесними ушкодженнями. Експерт також пояснив, що тілесні ушкодження на обличчі потерпілого могли бути спричинені від ударів кулаком, а розрив аорти - від удару важким предметом або взутою ногою. Окрім того, експерт вказав, що він був присутній при огляді місця події, де бачив мішок з металевими предметами - деталями пристрою для вичавлювання винограду, тому не виключає, що тілесні ушкодження могли бути нанесені цими предметами.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи" від 07.02.2003 року №2, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження докази в сукупності, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_10 , у зв`язку з чим обґрунтовано перекваліфікував його дії з ч.1 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги прокурора про наявність у обвинуваченого умислу на заподіяння смерті потерпілому не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Прокурор додав до своєї апеляційної скарги копію протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_7 під час досудового розслідування як доказ наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_10 . Однак, з власноруч зробленого ОСОБА_7 запису в даному протоколі вбачається, що останній заперечував проти наявності у нього умислу на заподіяння смерті своєму батькові.

Аналіз поведінки обвинуваченого одразу після вчинення кримінального правопорушення, його спроби надати потерпілому допомогу, здійснений ним виклик карети "швидкої допомоги" та залишення на місці події до приїзду медичних працівників і співробітників міліції, на думку колегії суддів, також свідчать про те, що ОСОБА_7 не мав умислу на спричинення смерті потерпілому.

Також колегія суддів вважає безпідставним довід апеляційної скарги прокурора про те, що на наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 вказують характер та локалізація спричинених останньому тілесних ушкоджень.

Вказаний довід спростовується висновками судово-медичного експерта від 14.11.2014 року №163, згідно з якими потерпілий після спричинення йому тілесних ушкоджень протягом короткого проміжку часу міг зберігати здатність до вчинення певних дій.

Колегія суддів вважає, що у випадку наявності у обвинуваченого умислу на спричинення смерті потерпілому та в умовах відсутності безпосередніх свідків даної події, у ОСОБА_7 була реальна можливість довести свій злочинний намір до кінця, чого зроблено не було.

Суд першої інстанції згідно з вимогами вищевказаної Постанови Пленуму Верховного суду України врахував спосіб, знаряддя вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, а також суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті своєму батькові, у зв`язку з чим вірно перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч.1 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про незаконність вироку в частині призначеного йому судом покарання.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, публічне вибачення обвинуваченого перед потерпілою, а обставинами, які обтяжують покарання, - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та відносно особи похилого віку.

Окрім того, призначаючи покарання, суд також врахував особу обвинуваченого - його посередні характеристики і наявність судимості за вчинення тяжкого злочину, а також думку потерпілої, яка не наполягала на призначенні ОСОБА_7 суворого покарання.

Колегія суддів вважає, що на підставі аналізу вищевикладених обставин суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, необхідне і достатнє для його виправлення і перевиховання.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора підлягають залишенню без задоволення, а вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2015 року - без змін.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення з 21.10.2014 року по 03.03.2016 року у строк відбуття покарання із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та старшого прокурора Котовської міжрайонної прокуратури ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2015 року відносно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення з 21.10.2014 року по 03.03.2016 року у строк відбуття покарання із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня отримання ним копії цієї ухвали.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4