Справа №484/2297/15-к 23.02.2016 23.02.2016 23.02.2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 лютого 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючого судді: ОСОБА_1 ,
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря: ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_5 на вирок Первомайського районного суду Миколаївської області від 07.12.2015 року, відносно

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Первомайськ Миколаївської області, українки, громадянки України, з вищою освітою, раніше не судимої директора Мигіївської загальноосвітньої школи, одруженої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.125 ч.1, 126 ч.1 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_7 ,

обвинувачена: ОСОБА_6 ,

захисник: ОСОБА_8 ,

потерпілі: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

законні представники потерпілих: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

представник потерпілих: ОСОБА_14 ,

представник служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради: ОСОБА_15 ,

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Обвинувачена ОСОБА_5 просить скасувати вирок через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та закрити провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в її діях складу інкримінованих злочинів.

Провадження №11-кп/784/120/16 Головуючий суду 1 інстанції: ОСОБА_16

Категорія: ст.125 ч.1; 126 ч.1 КК України Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.125 ч.1, 126 ч.1 КК України та призначено покарання:
- за ст.125 ч.1КК України у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин;
- за ст.126 ч.1КК України у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин.
Згідно ст.70 ч.1 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.
Стягнуто з ОСОБА_6 - на користь законного представника неповнолітнього ОСОБА_10 - ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та процесуальні витрати, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 500 грн.; та на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та процесуальні витрати, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
За змістом апеляційної скарги вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Стверджує, що не були умисними її дії щодо потерпілого ОСОБА_10 за наведених у вироку обставин, оскільки з необережності упустила на його голову іграшку«лізун». Подальші її дії щодо витирання рідини з голови потерпілого помилково розцінені, як умисні.

Зазначає, що потерпілий ОСОБА_10 в суді не підтвердив нанесення йому удару.

Вважає завідомо неправдивими показання свідка ОСОБА_17 про застосування насильства до потерпілого ОСОБА_10 , оскільки вона не була в класі і не є очевидцем. Вмотивування посилається на показання свідка вчителя ОСОБА_18 і учнів свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які не вказували на присутність в класі завгоспа ОСОБА_17 .

Крім того, вважає, що показання ОСОБА_17 не узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_10 та свідків щодо кількості та локалізації нанесених останньому ударів.

Вважає суперечливими показання свідків в частині місця перебування цієї іграшки перед конфліктом.

Водночас, зазначає про необхідність звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_10 , оскільки з моменту вчинення інкримінованих дій до моменту ухвалення вироку минуло більш 2-х років.

Вважає суперечливими показання потерпілого ОСОБА_21 про нанесення йому 1 удару і поштовху по спині, оскільки не узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_20 , який показав про нанесення ОСОБА_11 лише 1 поштовху та свідка ОСОБА_22 - про нанесення ОСОБА_11 1 ляпасу. Зазначає, що свідки ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , не надали показань за цим фактом.

Вважає, що показання потерпілої ОСОБА_9 про вчинення відносно неї умисного легкого тілесного ушкодження в виді крововиливу внутрішнього кута лівого ока не узгоджуються з дослідженими в суді доказами.

Вказує на суперечності між показаннями в суді свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , згідно яких вони 26.12.2014 року бачили припухлість та почервоніння лівої щоки ОСОБА_9 , а свідки ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 - не підтвердили наявність тілесних ушкоджень в ОСОБА_9 . Зазначає про відсутність безпосередніх свідків конфлікту з Білецькою.

Вважає недопустимим доказом висновок СМЕ №685 про наявність в ОСОБА_9 тілесного ушкодження в виді крововиливу внутрішнього кута лівого ока, то через його неповноту, зокрема, відсутність детального опису тілесного ушкодження: довжини, ширини, направленості, куту нахилу.

Водночас, вважає недійсними пред`явлену їй підозру та обвинувальний акт через відсутністю повноважень в процесуальних керівників в кримінальному провадженні прокурора ОСОБА_37 та ОСОБА_38 . Посилається на відсутність підпису вищестоящого прокурора в постанові про призначення групи прокурорів від 26.12.2014 року, згідно якої вони призначені в склад групи для здійснення процесуального керівництва.

Не погоджується з рішенням суду щодо стягнення з неї процесуальних витрат (які складаються з витрат на правову допомогу представника) на користь потерпілої ОСОБА_9 і законного представника потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_12 . Твердить про невідповідність понесених ними витрат розміру призначених вироком стягнень.

Прокурор ОСОБА_39 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , в яких наводить свої міркування на спростування доводів апелянта.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Восени 2013 року ОСОБА_6 - директор Мигіївської загальноосвітньої школи в с. Мигія Первомайського району Миколаївської області - зайшла до класу «Етики», де ОСОБА_18 проводила урок з 6 класом і, будучи обуреною з приводу забруднення кимось з учнів стелі в коридорі школи, розмазала іграшку-«лізун» на голові учня ОСОБА_10 . Під час зазначеної дії ОСОБА_6 смикала ОСОБА_10 за сорочку, чим спричинила біль потерпілому. Такими діями обвинувачена ОСОБА_6 умисно вчинила насильницькі дії, які завдали потерпілому ОСОБА_10 фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень - злочин, передбачений ст.126 ч.1 КК України.
16.12.2014 року ОСОБА_6 , вважаючи, що учні 7 класу ОСОБА_10 іі ОСОБА_11 забруднили стіну біля сходів між 2 і 3 поверхами школи, підійшла до ОСОБА_11 та нанесла 1 удар рукою по спині, заштовхавши його до класу іноземної мови, чим спричинила йому фізичний біль і не спричинила тілесних ушкоджень - злочин, передбачений ст.126 ч.1КК України.
26.12.2014 р. близько 10:00 ОСОБА_6 зайшла до кабінету математики школи та під час виниклої сварки з вчителем ОСОБА_9 умисно завдала їй удар рукою в обличчя, спричинивши легкі тілесні ушкодження в виді крововиливу внутрішнього кута лівого ока, чим вчинила злочин, передбачений ст.125 ч.1КК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, думки потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , їх законних представників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_9 та представника потерпілих ОСОБА_14 , а також прокурора ОСОБА_7 , які вважали вирок законним, обґрунтованим і просили залишити його без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та додатково надані, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд прийшов до таких висновків.
Висновки суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 в умисному завданні удару потерпілому ОСОБА_11 , вчиненні насильницьких дій (розмазування на голові іграшки-«лізуна»), які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , а також умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 за обставин встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку.
Як вбачається з змісту апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_6 не заперечуючи сам факт розмазування іграшки-«лізуна» на голові потерпілого ОСОБА_10 за наведених у вироку обставин, оспорює правову оцінку вчиненого, пославшись на ненасильницький характер її дій та відсутність умислу на вчинення насильства.
Крім того, підтверджуючи наявність конфліктів з іншими потерпілими, заперечує умисне завдання удару учню ОСОБА_11 та вчинення умисного легкого тілесного ушкодження вчителю ОСОБА_9 .
Так, згідно матеріалів кримінального провадження (звукозапису судового засідання) обвинувачена ОСОБА_6 в суді показала, що в один з днів осені 2013 року з слів завгоспа школи ОСОБА_17 їй стало відомо про те, що учень ОСОБА_10 забруднив іграшкою «лізуном» стелю на 3 поверсі. В зв`язку з цим, прийшла в клас на урок етики до вчителя ОСОБА_18 і стала проводити розмову з ОСОБА_10 . Взяла з столу вчителя коробочку з іграшкою. Проте, випадково коробка відкрилася й іграшка-«лізун» потрапила на волосся ОСОБА_10 . Злякавшись, стала витирати «лізуна» з волосся ОСОБА_10 , а потім відправила його до медсестри вмиватися.

16 грудня 2014 року від прибиральниці їй стало відомо про забруднення стіни між 2 і 3 поверхами школи. Від учнів взнала, що стіну забруднили учні ОСОБА_11 і ОСОБА_10 . В зв`язку з цим направила їх до кабінету англійської мови, де провела з ними бесіду про необхідність прибирання. Під час бесіди ОСОБА_11 погодився і став прибирати, а ОСОБА_10 реагував емоційно і, згодом, втік з кабінету.

26 грудня 2014 року, бажаючи отримати пояснення від вчителя математики ОСОБА_9 щодо оцінювання контрольних робіт учнів, прийшла до кабінету математики. Під час розмови виник конфлікт в ході якого ОСОБА_9 стала її ображати і виганяти. Оскільки розмова не склалася, залишила кабінет.

Будь-якого насильства до ОСОБА_11 і ОСОБА_9 не застосовувала.

Проте, така позиція апелянта є безпідставною і такою, що суперечить матеріалам кримінального провадження, які в повному обсязі досліджені судом та їм надана належна юридична оцінка.

Так, згідно звукозапису судового засідання суду 1 інстанції з показань потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що в осені 2013 року директор школи ОСОБА_6 прийшла в клас на урок етики разом з завгоспом і стала сварити його за те, що нібито він забруднив іграшкою «лізуном» стелю на 3 поверсі школи. Спитала його чи розмазати «лізуна» на голові. Потім, взяла коробочку з цією іграшкою з столу вчителя і розмазала йому на голові, чим спричинила фізичний біль. При цьому, смикала його за рукав. Після того, як він розплакався, відправила його до медсестри, яка помила йому голову і вичісувала волосся.

Такі показання потерпілого ОСОБА_10 щодо форми вини і мотиву дій ОСОБА_6 , зокрема, саме умисного розмазування «іграшки-лізуна» на голові, що спричинило фізичний біль, узгоджуються з показаннями інших свідків та спростовують доводи апелянта про відсутність насильства та умислу на його вчинення, а також випадкове потрапляння іграшки «лізуна» на його голову.

Так, з показань свідка ОСОБА_40 (медичної сестри школи), вбачається, що в один з днів в осені 2013 року до неї звернувся учень ОСОБА_10 , якій плакав, на голові та сорочці була іграшка - «лізун», шия червона. Пояснив їй, що директор школи ОСОБА_6 розтерла на голові «лізуна» та вдарила його. Допомогла вимити голову, прочесати волосся та витерти сорочку.

З показань свідка ОСОБА_17 (завгоспа школи) вбачається, що в осені 2013 року з слів технічного працівника ОСОБА_41 взнала про те, що діти забруднили стелю іграшкою-«лізуном» на 3 поверсі школи і сповістила про це директору - ОСОБА_42 . Розпитавши, взнали, що це зробив ОСОБА_10 . Разом з ОСОБА_6 пішла в клас на урок етики. Бачила, як ОСОБА_6 підняла ОСОБА_10 за «шкірку» та почала наносити йому ляпаси, шарпати, а потім знайшла іграшку - «лізуна» та розмазала йому на голові. В подальшому дізналася, що медсестра надавала йому допомогу: вимивала голову та випрала сорочку.

Є безпідставними твердження апелянта про завідому неправдивість таких показань свідка ОСОБА_17 , оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах провадження. Жодних достовірних доводів на обґрунтування цього твердження апелянтом не наведено.
З показань свідка ОСОБА_18 (вчителя української мови і літератури) вбачається, що одного дня, під час проведення нею уроку етики, директор школи ОСОБА_6 зайшла до класу і почала сварити ОСОБА_10 за забруднення стелі на 3 поверсі школи. При цьому, взяла ОСОБА_10 за плече, а потім висипала собі на руку з коробочки іграшку-«лізун». Подальші дії ОСОБА_6 не бачила, оскільки відволіклася. Проте, коли «лізун» потрапив на голову ОСОБА_10 він став вириватися від ОСОБА_6 , кричати та вибіг з класу. Не пам`ятає чи була присутня під час конфлікту ОСОБА_17 .

Є безпідставним посилання ОСОБА_6 на показання свідка ОСОБА_18 , які апелянт тлумачить як відсутність під час конфлікту свідка ОСОБА_17 , оскільки свідок ОСОБА_18 не виключала присутності в класі інших свідків, зокрема, і ОСОБА_17 .

Крім того, на присутність в класі під час конфлікту свідка ОСОБА_17 вказують й інші очевидці. Зокрема, з показань свідка ОСОБА_43 вбачається, що під час уроку етики директор школи ОСОБА_6 в присутності вчителя ОСОБА_18 і завгоспа школи обмазала ОСОБА_10 «лізуном» і дала йому ляпаса.

Є також безпідставними посилання апелянта на суперечності щодо місця перебування іграшки«лізун» перед конфліктом ОСОБА_6 з ОСОБА_10 , оскільки зазначена обставина не впливає на висновки суду щодо вчинення насильницьких дій обвинуваченою за наведених у вироку обставин, про що вірно зазначив у вироку суд 1 інстанції.

З показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що восени 2013 року директор школи ОСОБА_6 зайшла на урок етики, стала кричати через погану поведінку учнів, а потім взяла іграшку-«лізун» та навмисно розтерла його на голові ОСОБА_10 від чого той розплакався та вибіг з класу. В подальшому, ОСОБА_10 повідомив їй, що йому було боляче йому пекло.

З показань свідка ОСОБА_22 вбачається, що на уроці етики директор школи ОСОБА_6 кричала на ОСОБА_10 , дала йому ляпаса та розмазала іграшку-«лізуна» на голові.

З показань свідка ОСОБА_20 вбачається, що з слів ОСОБА_10 їй відомо про те, що ОСОБА_6 застосувала до нього насильницькі дії розтерла «лізуна» на голові.

Твердження апелянта щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи в частині умисного завдання удару потерпілому ОСОБА_11 також спростовуються дослідженими судом 1 інстанції доказами.

Так, з показань потерпілого ОСОБА_11 вбачається, що в один з днів грудня 2014 року разом з ОСОБА_10 забруднив стіну в школі. В зв`язку з цим, ОСОБА_6 стала з`ясовувати хто це зробив і доручила його класу, який чергував, прибирати школу. Прибирав разом з учнями ОСОБА_22 і ОСОБА_20 . Через 10-15 хвилин ОСОБА_6 вдарила його по спині, від чого йому пекло спину, схопила за светр і повела до кабінету англійської мови. В кабінеті вже був ОСОБА_10 , якого вона стала бити по обличчю та вухах.

Зазначені показання потерпілого ОСОБА_11 щодо умисного завдання йому удару обвинуваченою ОСОБА_6 , якій спричинив фізичний біль, узгоджуються з показаннями інших свідків-очевидців подій та спростовують доводи апелянта в цій частині.

Так, з показань свідка ОСОБА_22 вбачається, що директор школи ОСОБА_6 в грудні 2014 року заставила його клас прибирати коридори школи через те, що хтось забруднив стіну між 2 і 3 поверхами. Під час прибирання бачив, як ОСОБА_6 в коридорі взяла за одяг ОСОБА_11 і дала йому ляпаса, оскільки думала, що це він забруднив стіну.

З показань свідка ОСОБА_20 вбачається, що обвинувачена ОСОБА_6 в грудні 2014 року заставила клас в якому вона навчалася прибирати школу, оскільки не змогла з`ясувати хто забруднив стіну в школі. Потім побачила, як ОСОБА_6 штовхнула в спиту ОСОБА_11 і разом з ним кудись пішла.

Є безпідставними твердження апелянта про суперечності між показаннями свідків ОСОБА_23 і ОСОБА_24 і потерпілого ОСОБА_11 , оскільки з їх змісту не вбачається, що вони є очевидцями застосування ОСОБА_6 насильства щодо потерпілого.

Деякі неточності і розбіжності між показаннями свідків та потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 в частині кількості на вчинених відносно них насильницьких дій, про які зазначає апелянт, не змінюють суті показань потерпілих про вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 умисних насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. При цьому, суд вірно виходив лише з меж висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, як це вимагає ч.1 ст.337 КПК України.

За таких обставин, суд 1 інстанції обґрунтовано визнав достовірними і послідовними показання потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та свідків, поклавши в обґрунтування обвинувального вироку, а показання обвинуваченої ОСОБА_6 в цій частині мотивовано відкинув.

Що стосується тверджень апелянта ОСОБА_6 щодо безпідставність висновку суду про вчинення нею умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 , то вони також спростовуються дослідженими судом 1 інстанції доказами.

Так, з показань потерпілої ОСОБА_9 (вчителя математики) в суді 1 інстанції вбачається, що на протязі тривалого часу між нею ї директором школи ОСОБА_6 існують неприязні стосунки. 26 грудня 2014 року близько 10 години до неї в кабінет математики зайшла директор школи ОСОБА_6 , яка стала пред`являти претензії з приводу щодо оцінювання підсумкової контрольної роботи з математики. Під час розмови ОСОБА_6 стала кричати та ображати її та пред`явила претензії щодо її дитини. На прохання заспокоїтися не реагувала. В зв`язку з цим, запропонувала ОСОБА_6 піти з кабінету і відкрила двері. Проте, ОСОБА_6 продовжувала сваритися і, виходячи з кабінету, вдарила її по лівій щоці, чим спричинила тілесні ушкодження.

Зазначені показання потерпілої ОСОБА_9 щодо обставин вчинення обвинуваченої ОСОБА_6 легкого тілесного ушкодження, узгоджуються з показаннями інших свідків (вчителів школи) та іншими доказами дослідженими судом і спростовують доводи апелянта в цій частині.

Так, з показань свідка ОСОБА_25 вбачається, що знає про неприязні стосунки між директором школи ОСОБА_6 і вчителем математики ОСОБА_9 , які існують тривалий час. 26 грудня 2014 року між 10 та 10.30 годин бачила як на другому поверсі школи пройшла директор школи ОСОБА_6 , яка була знервована, а слідом пройшла ОСОБА_9 , яка плакала і ліва щока якої була червоною і припухлою. На питання ОСОБА_9 розповіла, що її вдарила ОСОБА_6 , використавши як привід оцінювання контрольних робіт учнів.

З показань свідка ОСОБА_44 вбачається, що близько 10 год. 26 грудня 2014 року біля актової зали ОСОБА_9 в якої була червона щока, розповіла їй в присутності інших вчителів ( ОСОБА_26 , ОСОБА_28 ) про те, що ОСОБА_6 , прийшовши до її кабінету, стала її ображати, а потім вдарила.

З звукозапису судового засідання вбачається, що свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 дали в суді 1 інстанції аналогічні показання.

З дослідженого судом висновку судово-медичного експерта №685 від 26.12.2014 року вбачається, що в ОСОБА_9 виявлено крововилив внутрішнього кута лівого ока - легкі тілесні ушкодження. Крім того, з змісту зазначеного висновку вбачається, що травма отримана від удару жінкою долоню по лівій щоці (а.п.188).

Зміст вказаного висновку підтверджено і роз`яснено в судовому засіданні судово-медичним експертом ОСОБА_45 , зокрема, щодо форми та характеру тілесного ушкодження ОСОБА_9 .
Є безпідставним твердження апелянта про недопустимість зазначеного висновку через відсутність детального опису тілесного ушкодження (довжини, ширини, направленості, куту нахилу), оскільки відсутність зазначених даних не спростовує наявності тілесного ушкодження на час огляду.

Є безпідставними посилання апелянта на відсутність безпосередніх очевидців конфлікту її з ОСОБА_9 , а також на показання свідків ОСОБА_46 , ОСОБА_31 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , які не побачили тілесних ушкоджень в ОСОБА_9 після конфлікту з ОСОБА_6 , оскільки зазначене не спростовує досліджених судом доказів.

Апеляційний суд вважає, що всі наведені вище докази вірно оцінені судом 1 інстанції за правилами ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку в частині визнання обвинуваченої ОСОБА_6 винуватою у вчиненні насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , в умисному завданні удару потерпілому ОСОБА_11 , а також умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 за наведених у вироку обставин.

Дії обвинуваченої вірно кваліфіковані за ч.1 ст.126 та ч.1 ст.125 КК України.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що з дня вчинення ОСОБА_6 насильницьких дій відносно потерпілого ОСОБА_10 (восени 2013 року) до дня ухвалення оскаржуваного вироку (07.12.2015 року) минуло більш 2-х років, що згідно ст.49 КК України дає підстави для її звільнення від кримінальної відповідальності за цим епізодом в зв`язку з закінченням строків давності.

Проте, в апеляційному суді обвинувачена ОСОБА_6 заперечила проти звільнення від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_10 в зв`язку з чим, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості звільнити її від кримінальної відповідальності з цієї підстави за вказаним епізодом інкримінованих їй дій, а апеляційна скарга в цій частині є безпідставною.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що обвинувачена ОСОБА_6 за таких обставин підлягає звільненню від покарання в порядку ч.5 ст.74 КК України за епізодом вчинення насильницьких дій щодо ОСОБА_10 в зв`язку з закінченням строків давності.

На підставі викладеного, враховуючи визнання ОСОБА_6 винуватою ще й в умисному завданні удару потерпілому ОСОБА_11 , також кваліфікованому за ст.126 ч.1 КК України, покарання, призначене їй за цей злочин - підлягає пом`якшенню, а вирок в цій частині зміні.

Покарання обвинуваченій ОСОБА_6 за вчинення умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , кваліфікованого за ст.125 ч.1КК України, призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, є необхідним і достатнім для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на відсутність підпису вищестоящого прокурора в постанові про призначення групи прокурорів від 26.12.2014 року не ґрунтується на матеріалах провадження, оскільки під час апеляційного розгляду прокурором надані достатні дані на спростування такого твердження і копія зазначеної постанови (яка підписана прокурором) долучена до матеріалів провадження.

Крім того, як правильно зазначив суд в оскаржуваному вироку, сам факт зазначення цих прокурорів процесуальними керівниками під час внесення до ЄРДР повідомлень про вчинення ОСОБА_6 цих злочинів, свідчить про наявність в повноважень прокурорів для здійснення процесуального керівництва під час досудового розслідування цього кримінального провадження(а.п.186, 187).

Сама обвинувачена ОСОБА_6 в апеляційному суді не вимагала скасування вироку з цих підстав з подальшим призначенням нового розгляду в суді 1 інстанції в зв`язку з чим є безпідставними твердження апелянта в цій частині.

Рішення суду про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_6 процесуальних витрат (які складаються з витрат на правову допомогу представника потерпілого) на користь потерпілої ОСОБА_9 і законного представника потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_12 відповідає вимогам ч.1 ст.124 КПК України.

Є безпідставним твердження апелянта про невідповідність понесених потерпілими витрат на правову допомогу розміру призначених вироком стягнень, оскільки рішення суду в цій частині ґрунтується на документально підтверджених витратах (оригіналах квитанції, досліджених в судовому засіданні).

Керуючись ст.ст.49, 74 КК України, ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407, 408, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_50 задовольнити частково.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.12.2015 року відносно ОСОБА_6 змінити.

Пом`якшити покарання ОСОБА_50 за ст.126 ч.1 КК України до 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт.

Вважати ОСОБА_50 засудженою за ст.125 ч.1 до призначеного судом покарання громадських робіт на строк 100 (сто) годин.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт на строк 170 (сто сімдесят) годин.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: