НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
27 жовтня 2016 року Справа № 322/460/16

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

за обвинуваченням: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Тернувате Новомиколаївського району Запорізької області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є пенсіонером та зареєстрована як фізична особа підприємець, має середню освіту, заміжня, раніше не судима,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

встановив:
Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14.09.2015 за № 0000444, складеним та затвердженим 19.04.2016, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015 у справі № 908/1880/13, яка набрала законної сили, фізичну особу підприємця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язано звільнити та передати протягом 10 календарних днів, починаючи з 01.09.2015 за актом прийому передачі Тернуватській селищній раді Новомиколаївського району Запорізької області частину нерухомого майна приміщення Тернуватського селищного будинку культури, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 418,1 кв.м.:

- на першому поверсі будівлі загальною площею 283,8 кв.м., а саме:

1) тамбур на плані будівлі 1-1 площею 29,4 кв.м.;

2) кабінет на плані будівлі 1-2 площею 12,4 кв.м.;

3) кабінет на плані будівлі 1-3 площею 1,4 кв.м.;

4) кабінет на плані будівлі 1-4 площею 14,4 кв.м.;

5) хранилище на плані будівлі 1-5 площею 12,4 кв.м.;

6) фойє на плані будівлі 1-6 площею 167,4 кв.м.;

7) господарська кімната на плані будівлі 1-7 площею 3,7 кв.м.;

8) кладова на плані будівлі 1-8 площею 10,8 кв.м.;

9) кладова на плані будівлі 1-9 площею 10,8 кв.м.;

10) кладова на плані будівлі 1-10 площею 8,1 кв.м.;

- на другому поверсі будівлі загальною площею 134,3 кв.м. а саме: - кабінет на плані будівлі 1-20 площею 23,5 кв.м.; - кабінет на плані будівлі 1-21 площею 29,4 кв.м.; - кабінет на плані будівлі 1-3 площею 12,4 кв.м.; - прохід на плані будівлі 1 площею 56,6 кв.м.

Вищевказане нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 26.03.2012, зареєстрованого 14.05.2012 комунальним підприємством «Новомиколаївське госпрозрахункове архітектурно-планувальне технічно-інвентаризаційне бюро», на праві комунальної власності належить територіальній громаді Тернуватської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області.

На виконання вищевказаної постанови суду господарським судом Запорізької області видано наказ господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 у справі № 908/1880/13, який направлено до відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції для примусового виконання.

У зв`язку з цим, 21.12.2015 начальником відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції, за даним фактом відкрито виконавче провадження за № ВП49696221. ОСОБА_4 надано строк для самостійного виконання до 28.12.2015.

29.12.2015 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції здійснено виїзд до смт. Тернувате з метою перевірки стану виконання рішення суду. Під час виїзду встановлено, що ОСОБА_4 рішення суду не виконано, приміщення будинку культури не звільнено, акт прийому передачі не складено.

06.01.2016 під час повторної перевірки стану виконання рішення суду встановлено, що рішення суду не виконано, приміщення не звільнено, акт прийому передачі не складено.

Однак, ОСОБА_4 достовірно знаючи про необхідність виконати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015, яка набрала законної сили, та знаючи про зобов`язання, діючи умисно, з метою невиконання рішення суду, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 5 ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України частину приміщення Тернуватського будинку культури загальною площею 418,1 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , не звільнила, акт прийому передачі не склала.

Вищезазначені дії ОСОБА_4 під час досудового розслідування були кваліфіковані за частиною першою статті 382 КК України, а саме як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

У судовому засіданні ОСОБА_4 , після роз`яснення їй судом суті обвинувачення, своєї вини в пред`явленому обвинуваченні не визнала, а неодноразово заявлені нею клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності за ст. 48 КК України відкликала та просила залишити їх без розгляду, у зв`язку з чим судом у судовому засіданні 27.10.2016 було постановлено ухвалу про залишення без розгляду відповідних клопотань обвинуваченої від 06.06.2016, від 11.07.2016, від 28.07.2016.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 пояснила суду, що вона не ухилялася від виконання рішення суду, проте не могла виконати його у десятиденний строк, починаючи з 01.09.2015, оскільки в цей час перебувала на стаціонарному лікуванні в Новомиколаївській ЦРЛ. Також, обвинувачена зазначила, що починаючи з вересня 2015 року нею поступово вчинялись дії, спрямовані на звільнення приміщення Тернуватського будинку культури, з метою повернення цього приміщення власникові на виконання рішення суду, а саме вивозилися будівельні матеріали та інше майно, що зберігалося в будинку. Крім цього, ОСОБА_4 додала, що вимогу державного виконавця від 31.12.2015 вона отримала лише 06.01.2016, тобто в останній день строку, зазначеного у цій вимозі. Рішення суду було виконано в повному обсязі 31.05.2016 шляхом повернення приміщення Тернуватського будинку культури селищній раді за актом приймання передачі.

Вищенаведені показання обвинуваченої підтверджуються наступними доказами.

Згідно з довідкою Новомиколаївської центральної районної лікарні № 228 від 17.09.2015 обвинувачена у період з 01.09.2015 по 16.09.2015 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні. Дана обставина не спростована іншими доказами, зібраними під час досудового розслідування та наданими суду стороною обвинувачення.

Водночас, згідно із витягом з кримінального провадження № 0000444, що також було підтверджено прокурором у судовому засіданні, підставою для внесення 14.09.2015 до ЄРДР відомостей за ч. 1 ст. 382 КК України відносно ОСОБА_4 став лист Тернуватського селищного голови ОСОБА_6 від 14.09.2015 № 275, адресований начальнику Новомиколаївського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, в якому зазначається про те, що ОСОБА_4 , згідно з постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015 по справі № 908/1880/13, була зобов`язана звільнити приміщення селищного будинку культури протягом 10 календарних днів з 01.09.2015, проте станом на 14.09.2015 продовжує користуватися цим приміщенням. В даному листі Тернуватський селищний голова просив у межах чинного законодавства повернути селищний будинок культури в комунальну власність з чужого незаконного володіння.

Свідок ОСОБА_7 , яка працювала у фізичної особи підприємця ОСОБА_4 продавцем в магазинах, що розташовувалися в спірному приміщенні будинку культури, у судовому засіданні пояснила, що обвинувачена та її чоловік, починаючи з вересня 2015 року поступово звільняли приміщення Тернуватського будинку культури від майна, що зберігалося в ньому, зокрема вивозили будівельні матеріали.

Водночас, показання свідка ОСОБА_7 , були підтверджені показаннями свідка ОСОБА_8 , директора Тернуватського селищного будинку культури, яка пояснила, що обвинувачена вживала заходів щодо звільнення приміщення від будівельних матеріалів, зокрема цегли, пластикових панелей, починаючи з 2015 року, ще з того часу, коли була тепла погода, а навесні 2016 року остаточно повернула приміщення Тернуватській селищній раді.

Свідок ОСОБА_9 , начальник відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції Запорізької області, у судовому засіданні пояснила, що обвинуваченій двічі надавався строк для добровільного виконання рішення суду, проте виконання не було проведено, у зв`язку із чим на обвинувачену двічі накладався штраф, що був сплачений нею. Також, свідок ОСОБА_9 зазначила, що з огляду на велику кількість майна обвинуваченої, що знаходилося в Тернуватському будинку культури, виконати рішення суду у строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для самостійного виконання, було нереально. При цьому, свідок зазначив, що примусових заходів з виконання рішення суду державним виконавцем не вживалося.

Свідок ОСОБА_6 , Тернуватський селищний голова, у судовому засіданні пояснив, що між селищною радою та обвинуваченою тривалий час існували договірні відносини оренди Тернуватського будинку культури. Після закінчення строку дії договору оренди Тернуватського будинку культури, сторони вели перемови про укладення договору на новий строк, проте не змогли дійти згоди щодо його істотних умов, оскільки обвинувачена наполягала на укладенні договору оренди з правом викупу об`єкта оренди. В подальшому, після закінчення судового розгляду справи у Донецькому апеляційному господарському суді, обвинувачена не звільнила приміщення будинку культури в десятиденний строк, у зв`язку із чим ОСОБА_6 було направлено листа Новомиколаївському РВ ГУМВС України в Запорізькій області з проханням повернути селищний будинок культури в комунальну власність селищної ради з чужого незаконного володіння, при цьому, за словами свідка, на час направлення цього листа йому не було відомо про перебування обвинуваченої на лікуванні. Також, ОСОБА_6 підтвердив, що приміщення селищного будинку культури було повернуто селищній раді за актом приймання передачі 31.05.2016.

Жоден з допитаних судом свідків не зміг спростувати показання обвинуваченої та свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_10 щодо вчинення обвинуваченою дій, спрямованих на звільнення приміщення селищного будинку культури, починаючи з вересня 2015 року. Так, свідок ОСОБА_6 зазначив, що він особисто не контролював хід звільнення обвинуваченою приміщення, а свідок ОСОБА_9 зазначила, що оглядала ці приміщення лише з грудня 2015 року, тобто після відкриття виконавчого провадження та при цьому під час огляду 29.12.2015 державним виконавцем не оглядалися всі приміщення, що займала обвинувачена.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, суд виходить з наступного.

За загальним правилом частини першої статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Частиною першою статті 382 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили.

Отже, предметом даного злочину є судовий акт (вирок, рішення, ухвала, постанова), постановлений судом будь-якої інстанції з будь-якої категорії судових справ і набрав законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ГПК України при вирішенні господарського спору по суті (задоволення позову, відмова в позові повністю або частково) господарський суд приймає рішення.

Частиною п`ятою статті 85 ГПК України визначено, що рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

При цьому, за змістом частини першої статті 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення (п. 2), змінити рішення (п. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження»

Виходячи з аналізу вищенаведених норм ст.ст. 82, 85, 103, 115 ГПК України, слід дійти висновку про те, що в розумінні ст. 115 ГПК України, у випадку зміни господарським судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції, виконанню підлягає саме рішення суду першої інстанції, яке набирає законної сили з урахуванням внесених до нього змін, а постанова апеляційного господарського суду підлягає виконанню лише у випадку скасування рішення повністю або частково і прийняття нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2016 по справі № 908/1880/13 рішення суду першої інстанції не було скасовано, натомість рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 по вказаній справі було змінено, а саме викладено в новій редакції пункт другий його резолютивної частини.

Таким чином, у даному випадку предметом злочину, передбаченого частиною першою статті 382 КК України, якщо такий злочин вчиняється особою, яка є стороною по справі, може бути лише рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 по справі № 908/1880/13, змінене постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2016 по справі № 908/1880/13.

З огляду на викладене, стороною обвинувачення невірно визначено предмет злочину.

Під невиконанням судового акту суд розуміє бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Зі змісту постанови Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2016 по справі № 908/1880/13 випливає, що підставою для зміни рішення суду першої інстанції стало не зазначення господарським судом Запорізької області, всупереч вимог абз. 2 ч. 2 ст. 84 ГПК України, строку для вчинення ОСОБА_4 дій з повернення майна.

Проте, обвинувачена не мала реальної можливості виконати судове рішення у встановлений судом десятиденний строк, оскільки у період з 01.09.2015 по 16.09.2015 вона перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Новомиколаївської центральної районної лікарні, що підтверджено вищезазначеною довідкою цієї лікарні № 228 від 17.09.2015.

Наказ господарського суду Запорізької області № 908/1880/3, виданий 10.12.2015 був пред`явлений до примусового виконання 21.12.2015, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 21.12.2015, реєстраційний номер виконавчого провадження: 49696221.

Стосовно процедури примусового виконання наказу господарського суду Запорізької області № 908/1880/3, виданого 10.12.2015 на виконання рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 по справі № 908/1880/13 та постанови Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2016 по вказаній справі, суд зазначає наступне.

Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, на час виконавчого провадження № 49696221, регулювалися статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV. Так, згідно з ч. 1 ст. 75 Закону № 606-XIV, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

За правилом частини другої статті 75 Закону № 606-XIV, у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

За змістом частини третьої статті 75 Закону № 606-XIV, у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

За приписами статті 89 Закону № 606-XIV, необхідною умовою для накладення штрафів як за перше, так і за повторне невиконання рішення суду, а також для подальшого внесення подання до правоохоронних органів про притягнення боржника до кримінальної відповідальності, є відсутність у боржника поважних причин, через які рішення суду не було виконано у встановлений державним виконавцем строк.

Отже, після накладення на боржника штрафів за перше і повторне невиконання ним рішення суду та внесення подання до правоохоронних органів про притягнення боржника до кримінальної відповідальності, державний виконавець, з огляду на норми частин 2, 3 ст. 75 Закону № 606-XIV має або вжити заходів з примусового виконання рішення суду, або винести постанову про закінчення виконавчого провадження і повернути виконавчий документ до суду.

Проте, як вбачається з матеріалів даної справи, державний виконавець ОСОБА_9 , встановивши невиконання обвинуваченою рішення суду у встановлені виконавцем строки, про що було складено акти від 29.12.2015 та від 06.01.2016, і наклавши за це на обвинувачену штраф постановами від 29.12.2015 та від 11.01.2016, в подальшому не вжила заходів з примусового виконання рішення суду і не закінчила виконавче провадження.

Суд також звертає увагу і на те, що у постановах державного виконавця ОСОБА_9 від 29.12.2015 та від 11.01.2016 про накладення на обвинувачену штрафів лише констатується сам факт невиконання рішення суду, проте не зазначається, що таке невиконання відбулося за відсутності у боржника поважних причин, а в судовому засіданні ОСОБА_9 , допитана в якості свідка зазначила, що виконати рішення суду у встановлений нею строк обвинуваченій було нереально через велику кількість майна.

У поданні державного виконавця ОСОБА_9 від 14.01.2016 № 18/03-39 також не зазначається про умисне невиконання ОСОБА_4 судового рішення без поважних причин. При цьому, подання державного виконавця обґрунтоване посиланням на ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», а саме неможливістю виконання рішення без участі боржника.

Добровільне виконання судового рішення було продовжено самою обвинуваченою, що підтверджується, зокрема актом державного виконавця від 12.04.2016, в якому зафіксовано часткове звільнення приміщень Тернуватського будинку культури. До цього часу, з 18.03.2016 по 01.04.2016 обвинувачена проходила стаціонарне лікування у Новомиколаївській ЦРЛ, що підтверджується листком непрацездатності серії АГН №981029.

31.05.2016 було закінчено добровільне виконання рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 по справі № 908/1880/13, зміненого постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2016 по справі № 908/1880/13, що підтверджується актом державного виконавця від 31.05.2016, актом прийому-передачі приміщень від 31.05.2016, постановою про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2016.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність твердження обвинувачення щодо умисного невиконання ОСОБА_4 судового рішення по справі № 908/1880/13, оскільки вищенаведені докази в їх сукупності підтверджують вчинення обвинуваченою дій, спрямованих на реальне виконання судового рішення, як до моменту повідомлення їй 27.01.2016 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, так і після цього аж до повного виконання судового рішення.

Суд підкреслює, що зволікання виконання судового рішення не передбачене у диспозиції частини першої статті 382 КК України, а тому несвоєчасне (повільне) виконання особою-боржником рішення суду, якщо це зрештою не унеможливило і не могло унеможливити виконання цього рішення, не є суспільно небезпечним діянням, за яке настає кримінальна відповідальність за цією частиною статті.

Якщо боржник повільно виконує судове рішення, це питання підлягає вирішенню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання.

Можливість вжиття державним виконавцем таких заходів була підтверджена господарським судом Запорізької області в ухвалі від 05.02.2016 по справі № 908/1880/13, постановленій за наслідками розгляду заяви відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції Запорізької області про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014.

Докази створення ОСОБА_4 будь-яких перешкод примусовому виконанню рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 по справі № 908/1880/13, зміненого постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2016 по справі № 908/1880/13, сторона обвинувачення суду не надала.

Суд також визнає недоведеним твердження обвинувачення про те, що дії ОСОБА_4 були спрямовані на підрив авторитету органів правосуддя України, оскільки з показань допитаних судом свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було встановлено, що обвинувачена ніколи відкрито не заявляла про невизнання нею рішення господарського суду та не ставила під сумнів обов`язковість його виконання.

Враховуючи те, що жодним доказом не було підтверджено наявність умислу ОСОБА_4 , спрямованого на невиконання судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність в діях обвинуваченої складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

За правилами ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (п. 3 ч. 1), обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення (ч. 3).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 382 КК України.

Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази в справі відсутні.

Клопотання про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу обвинуваченій під час судового розгляду не заявлялось.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 371, 373 376, 393, 395, 532, КПК України, суд

ухвалив:
1. ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України визнати невинуватою та виправдати за відсутністю в її діях складу злочину.

2. Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та обвинуваченій.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1