Справа № 742/2558/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/252/2016
Категорія - ст. 190 ч. 1 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000165 від 15 квітня 2015 року за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Чернігівської області на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року щодо,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 громадянки України, із вищою освітою, вдови, працюючої, раніше не судимої,

з участю учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_7 , захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , виправданої ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

До апеляційного суду Чернігівської області надійшла апеляційна скарга прокурора, в якій він просить вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким останню визнати винною, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України та призначити покарання в межах санкцій даної статті, а також допитати свідка і дослідити докази.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ст. 190 ч. 1 КК України та виправдано, за відсутністю в її діях ознак події та складу кримінального правопорушення.

Процесуальні витрати прийняті на рахунок держави.

Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Суд першої інстанції прийшов до переконання, що докази, які надані стороною обвинувачення на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 , не є достатніми, з врахуванням неналежності, недопустимості та не доводять винуватість останньої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги прокурор вказує, на незаконність вироку та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку щодо виправдання ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки вважає, що вина останньої повністю доведена доказами, які містяться в матеріалах даного кримінального провадження.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що працюючи директором комунального підприємства «Прилуцька міська друкарня» з 18 вересня 2014 року в квітні 2015 року переслідуючи корисливий мотив, з метою незаконного збагачення, шляхом обману, під час укладення договору оренди частини приміщення друкарні площею 25,34 кв.м. для здійснення підприємницької діяльності з ОСОБА_10 , під приводом відшкодування витрат на розміщення оголошення в засобах масової інформації про намір очолюваного нею, ОСОБА_6 , підприємства передати в оренду частину нерухомого майна, а саме вищезазначеного приміщення, та відшкодування витрат на оцінку даного нерухомого майна, заволоділа коштами ОСОБА_10 в сумі 1 300 грн.

Заслухавши доповідача, думку прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги з підстав наведених у неї, пояснення виправданої ОСОБА_6 та захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили її залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту ст. 370 КПК України вирок повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд, керуючись законом, мотивує вирок доказами, розглянутими в судовому засіданні, та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності.

Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначається: у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення до вироку формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.

Всі сумніви щодо доведеності винуватості, якщо їх неможливо усунути, повинні трактуватися на користь обвинуваченого.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції належним чином дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, дотримуючись вимог ст. 374 КПК України, проаналізувавши їх та давши їм належну юридичну оцінку, дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та на законних підставах виправдав її за відсутністю у її діях події та складу даного кримінального правопорушення.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано були застосовані положення ст. 17 ч. 4 КПК України та ст. 62 ч. 3 Конституції України за змістом яких обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Із змісту обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що працюючи директором комунального підприємства «Прилуцька міська друкарня» з 18 вересня 2014 року в квітні 2015 року переслідуючи корисливий мотив, з метою незаконного збагачення, шляхом обману, під час укладення договору оренди частини приміщення друкарні площею 25,34 кв.м. для здійснення підприємницької діяльності з ОСОБА_10 , під приводом відшкодування витрат на розміщення оголошення в засобах масової інформації про намір очолюваного нею, ОСОБА_6 , підприємства передати в оренду частину нерухомого майна, а саме вищезазначеного приміщення, та відшкодування витрат на оцінку даного нерухомого майна, заволоділа коштами ОСОБА_10 в сумі 1 300 грн.

Доводи апеляційної скарги прокурора про не установлення істотних для кримінального провадження обставин, неналежну оцінку зібраних у кримінальному провадженні доказів та відхилення певних доказів, що у своїй сукупності призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_6 за ст. 190 ч. 1 КК України не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Так, судом першої інстанції в основу виправдувального вироку покладено докази, які свідчать про невинуватість обвинуваченої ОСОБА_6 , зокрема, послідовні та незмінні показання самої обвинуваченої як на досудовому слідстві так і в судовому засіданні суду першої інстанції, яка категорично заперечувала свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. При цьому зазначала, що діяла в межах своєї компетенції та у відповідності до чинного законодавства, оскільки відшкодування орендарем понесених орендодавцем витрат передбачено чинним законодавством. Зокрема вказувала, що з дозволу управління комунального майна Чернігівської облради вирішила здати в оренду вільні приміщення очолюваного нею підприємства, в зв`язку з чим у приватного підприємства «Експерт» замовила експертну оцінку майна, за що її підприємство провело відповідну оплату виконаних робіт. Після чого, надала оголошення в ЗМІ про можливу оренду приміщення, оскільки це є обов`язковою умовою при наданні приміщень в оренду, як і оцінка вартості майна, за друкування якого оплату повело їх підприємство. Вона попередила головного бухгалтера, що будуть внесені кошти на відшкодування витрат за експертну оцінку майна та друкування оголошення у ЗМІ. ОСОБА_10 передала їй спочатку 800 грн., а потім ще 3000 грн., з цих коштів вона взяла 1300 грн. з розрахунку оплати вартості витрат за експертну оцінку майна та друкування оголошення у ЗМІ про оренду майна, а остачу коштів в сумі 2500 грн. повернула ОСОБА_10 , після чого остання залишила її кабінет, а через декілька хвилин до кабінету зайшли представники правоохоронних органів.

Допитані у суді апеляційної інстанції свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили свої свідчення, які давали у суді першої інстанції.

Зокрема свідок ОСОБА_11 вказувала, що вона тимчасово виконувала обов`язки головного бухгалтера підприємства і ОСОБА_6 як керівник, попередила її, що від ОСОБА_10 мають надійти кошти на відшкодування витрат за експертну оцінку майна та друкування оголошення у ЗМІ про оренду майна, щоб правильно спланувала свій час щоб прийняти кошти від орендаря.

Із показань свідка ОСОБА_12 , вбачається, що остання працює бухгалтером підприємства і водночас виконує обов`язки касира та комірника. Зранку 17 квітня 2015 року її попередили, що цього ж дня орендар повинен принести оплату на відшкодування витрат за експертну оцінку майна та друкування оголошення у ЗМІ про оренду майна і щоб вона правильно спланувала свій робочий час.

Свідки ОСОБА_13 заступник начальника управління комунального господарства Чернігівської обласної ради та ОСОБА_14 начальник відділення управління комунального господарства Чернігівської обласної ради упевнено вказували, що ОСОБА_6 при передачі майна в оренду діяла в межах своїх повноважень і відповідно до встановленої практики передачі майна в оренду та відповідних нормативних актів, а саме: відшкодування витрат орендарем за проведення незалежної оцінки орендованого майна передбачено «Методикою оцінки об`єктів оренди» затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 629 від 10 серпня 1995 року, а відшкодування витрат орендарем за друк оголошення в засобах СМІ про можливість оренди майна передбачено «Положенням про порядок проведення конкурсу…» затвердженого рішенням Чернігівської обласної ради від 25 березня 2011 року. Крім того дані свідки підтвердили, що вони орієнтували директорів типографій області стягувати кошти за оголошення та за оцінку орендних приміщень з орендарів.

Слід зазначити і те, що сама ОСОБА_10 не заперечувала той факт, що завчасно попереджалась ОСОБА_6 про необхідність відшкодування зазначених витрат пов`язаних з передачею майна в оренду, а саме 500 грн. за оголошення в газеті та 800 грн. за оцінку орендного майна.

Судом першої інстанції у вироку надана належна оцінка показанням свідків з врахуванням їх логічності, послідовності та узгодження їх з іншими доказами.

Докази винуватості ОСОБА_6 , на які посилається орган досудового розслідування, ретельно перевірені судом першої інстанції та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги сторони обвинувачення, що доказом вини обвинуваченої є і те, що ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_10 не 872 грн. в відшкодування витрат на друк оголошення в ЗМІ, а лише 800 грн., та те що вона не передала отримані від останньої кошти в сумі 1300 грн. до каси підприємства, оскільки кошти до каси вона не встигла передати, оскільки до її кабінету через кілька хвилин після уходу ОСОБА_10 зайшли працівники правоохоронних органів, що і не дало їй змоги здати кошти в касу. А різниця в недоплаченій сумі про що стверджує апелянт може бути виставлена в будь-який момент після звірки з ОСОБА_10 , в рамках виконання господарської операції між двома суб`єктами комерційної діяльності, без обмеження в часі та не потребує строку для проведення такої компенсації.

Твердження апелянта щодо не врахування судом першої інстанції об`єкта оренди з площею оцінки всієї будівлі КП «Прилуцька міська друкарня» не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Для визначення вартості площі приміщення необхідно визначити вартість всієї будівлі згідно вимог п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1995 р. № 629 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 січня 2003 р. № 3), а саме оцінка об`єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об`єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

В матеріалах провадження є достатньо доказів того, що із запропонованих ОСОБА_10 3 800 грн. ОСОБА_6 взяла лише 1 300 грн., що відповідає вартості понесених підприємством витрат на оцінку майна та друк оголошення, а остачу коштів в сумі 2 500 грн. негайно повернула ОСОБА_10 , тобто маючи реальну можливість заволодіти коштами ОСОБА_10 в сумі 2 500 грн., остання не використала таку можливість, і такі її дії свідчать про те, що вона діяла виключно в межах чинного законодавства, яке регулює передачу майна в оренду.

За вказаних підстав, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що стороною обвинувачення не було доведено, що в діях ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України.

У колегії суддів немає обґрунтованих підстав ставити під сумнів висновок суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор перераховує докази, які, на його думку, повинні були в сукупності оцінені судом як такі, що підтверджують винуватість ОСОБА_6 і вважає, що суд допустив невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження.

Колегія суддів не може погодитись з такими доводами прокурора.

Зміст матеріалів кримінального провадження та вирок суду вказує на те, що суд першої інстанції повно, всебічно і ретельно дослідив всі докази, які були йому надані сторонами, дав їм оцінку, виходячи зі свого внутрішнього переконання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 ухвалено судом відповідно до вимог кримінального процесуального закону і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги прокурора немає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Чернігівської області залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3