Справа № 363/2891/16-к
У Х В А Л А
05 серпня 2016 року Ірпінський міський суд Київської області у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в:
До Ірпінського міського суду з Апеляційного суду Київської області після зміни підсудності надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню внесеному 08.03.2016р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000264 по обвинуваченню ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив про відповідність обвинувального акту вимогам закону та у зв`язку із цим можливість призначення його до розгляду. Потерпілий підтримав думку прокурора.

Такої ж думки були захисник ОСОБА_7 та обвинувачені. Захисник ОСОБА_6 вважав, що обвинувальний акт не містить конкретизованого обвинувачення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Також у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.10.12 № 223-1430/0/4-12 зазначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, якщо цей документ містить положення, що суперечать одне одному, до нього не долучено передбачені законом додатки.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, в тому числі, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною першою статті 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваному він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 20.04.2006р. у справі І.Н. та інші проти Австрії, п.34).

В рішенні від 25.07.2000 р., у справі «Маттоціа проти Італії» зазначено: «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому(рішення від 01.03.2001р. по справі «Даллос проти Угорщини, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54).

Вивчивши обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному 08.03.2016 р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000264 по обвинуваченню ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, оскільки він не містить у собі належним чином сформульованого, зрозумілого обвинувачення кожного з обвинувачених та містить протиріччя.

Так, обвинувачення кожного з обвинувачених повністю ідентичні, в той час, коли у фактичних обставинах вчинення правопорушення вказуються, що обвинувачені вчиняли різні дії.

Ні в обвинуваченні, ні при викладенні фактичних обставин вчинення правопорушення не вказано коли саме відбулась попередня змова обвинувачених на вбивство ОСОБА_11 і про що була домовленість, хоч це має принципове значення для кваліфікації дій, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Крім того, в обвинувальному акті вказано, що всі тілесні ушкодження, завдані ОСОБА_11 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, в той час, як при переліку цих ушкоджень частина з них є легкими тілесними ушкодженнями. До того ж, при посиланні на те, що тілесні ушкодження є легкими міститься вказівка, що вони могли сприяти настанню смерті.

Також міститься вказівка на те, що у причинному зв`язку з настанням смерті є тілесні ушкодження, відмічені п. 1и), в той час, як перелік тілесних ушкоджень, зазначених в обвинувальному акті, не містить такого пункту з описом тілесних ушкоджень.

Не зазначено також, хто саме з обвинувачених наніс тілесні ушкодження, що знаходяться у причинному зв`язку із смертю ОСОБА_11 . Не вказано хто, чим, в який спосіб наніс той чи інший удар.

Отже, у зв`язку із наведеним обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України і підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Разом з цим, прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинувачених, оскільки такий строк спливає. Вказував, що існують ризики того, що ОСОБА_9 зможе продовжити злочинну діяльність, а ОСОБА_10 зможе уникнути від суду. Потерпілий підтримав клопотання прокурора.

Захисник ОСОБА_7 заперечувала проти клопотання прокурора, вважала за можливе змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_9 на домашній арешт. Обвинувачені підтримали думку захисника. Захисник ОСОБА_6 залишив вирішення даного клопотання на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників провадження, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

В судовому засіданні встановлено, що під час досудового провадження обвинуваченому ОСОБА_9 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого закінчується 06.08.2016 р.

Суд вважає, що залишаються ризики, які спонукають суд продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, а саме: перебуваючи на волі, він зможе вчинити інше кримінальне правопорушення. До такого висновку суд дійшов, враховуючи, що ОСОБА_9 звинувачується у вчиненні злочину під час іспитового строку, визначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2015 р.

Тому суд вважає за доцільне продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою на 60 днів.

Жоден із більш м`яких видів запобіжних заходів не забезпечить запобіганню зазначеного ризику.

З цих же підстав суд не приймає до уваги думку захисника, щодо можливості обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Також судом встановлено, що під час досудового провадження обвинуваченому ОСОБА_10 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого закінчується 07.08.2016 р.

Суд вважає, що залишаються ризики, які спонукають суд продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, а саме: перебуваючи на волі, він зможе ухилятися від слідства та суду. До такого висновку суд дійшов, враховуючи, що ОСОБА_10 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в Ірпінському регіоні не має постійного місця проживання, що ускладнить його виклик та розшук.

Тому суд вважає за доцільне продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою на 60 днів.

Жоден із більш м`яких видів запобіжних заходів не забезпечить запобіганню зазначеного ризику.

З цих же підстав суд не приймає до уваги думку обвинуваченого ОСОБА_10 , щодо можливості обрання йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту. До того ж, суду не надано жодних доказів наявності у ОСОБА_10 житла в Київській області.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 327, 331 КПК України, суд, -

у х в а л и в:
Повернути прокурору обвинувальний акт кримінальному провадженню внесеному 08.03.2016р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000264 по обвинуваченню ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зазначені в ухвалі недоліки обвинувального акту прокурору усунути протягом 15 днів.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується в скоєнні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, на 60 днів.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується в скоєнні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, на 60 днів.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою діє з 05.08.2016 р. по 03.10.2016 р. включно.

На ухвалу в частині повернення обвинувального акту може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Київської області через Ірпінський міський суд на протязі семи днів з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали буде складено у строк до п`яти днів і проголошено 10.08.2016 р. о 08год 30хв.

С у д д і:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Суддя: ОСОБА_1