Справа № 183/1283/16
№ 1-кп/183/444/16
В И Р О К
іменем України
20 вересня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000709 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хренів, Іваничівського району Волинської області, громадянина України, із середньою-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 за мобілізацією у військовому званні «сержант», демобілізованого з 07 червня 2015 року, працюючого на Волинському ливарному заводі на посаді «Електрозварювальник», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

20 червня 2014 року ОСОБА_4 призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_4 . 25 червня 2014 року наказом № 133 командира військової частини НОМЕР_1 , сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду - снайпера роти снайперів військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 .
Таким чином, сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем та відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, 07 жовтня 2014 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.
25 жовтня 2014 року сержант ОСОБА_4 самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_1 , заявив про себе та продовжив нести військову службу.
Таким чином, сержант військової служби за мобілізацією ОСОБА_4 07 жовтня 2014 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та незаконно знаходився за її межами до 25 жовтня 2014 року.
Дії сержанта ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинувачені. Також пояснив, що 20.06.2014 року його було призвано на службу до Збройних Сил України, яку проходив в 25 десантній бригаді. 07.10.2014 року після повернення із зони АТО, він з іншими військовослужбовцями попросили у командира відпустку, на що командиром було відмовлено. Не дочекавшись дозволу командира, він 06.10.2014 року поїхав додому до дружини і повернувся до частини 25.10.2014 року. Додому поїхав самовільно через тяжкі сімейні обставини. У скоєному він щиро кається, шкодує, що вчинив злочин.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Отже, суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, доведена в повному обсязі і його умисні дії вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 2 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Суд приймає до уваги негативну характеристику за місцем служби ОСОБА_4 від 13 листопада 2015 року, надану прокурором.
Однак, суд враховує наявну в матеріалах провадження характеристику на ім`я ОСОБА_4 , видану за місцем його мешкання, датовану 22 січня 2016 року, згідно з якою останній за місцем мешкання характеризується позитивно.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, який не є тяжким (злочин середньої тяжкості), враховуючи дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання, роботи та служби характеризується позитивно, свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, є учасником антитерористичної операції по забезпеченню її проведення, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також відсутністю обставин, які обтяжують покарання, дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання у виді штрафу у вказаному вище розмірі буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 2 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 1 700,00 грн. на користь держави.

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1