АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/900/16 Справа № 202/4304/16-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду скаргу заявника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 р. про накладення арешту на майно, -
встановила:
Як стверджує орган досудового розслідування, невстановленими особами шахрайським шляхом на підставі фіктивних документів здійснено реєстрацію права власності на квартиру за адресою по АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 .
15 квітня 2016 р. органом досудового розслідування внесені відомості до ЄРДР за №00000050 за попередньою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190 КК.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 р. задоволено клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області та накладено арешт на квартири за вищевказаними з забороною відчуження, розпорядження та використання будь-яким особам вказаним майном.
Приймаючи таке рішення, суддя послався на наявність достатніх доказів, про те, що дане нерухоме майно набуте в результаті вчинення злочину, через що з метою запобігання ризику знищення, втрати, та його пошкодження, забезпечення відшкодування шкоди прийшов до висновку про необхідність застосування заходу забезпечення у виді арешту.
Таке рішення прийнято ще і тому, що вказане у клопотанні майно, відповідає критеріям, передбаченим ст. 167 КПК.
Представник заявника не згоден з рішенням суду. В апеляції просить його скасувати в частині накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , яка на праві власності, а саме договору купівлі-продажу від 9 липня 2016 р. належить ОСОБА_6 , та ухвалити нове, яким відмовити прокурору в задоволенні клопотання про накладення арешту на дане майно.
Вважає, що органом слідства та судом не доведено, що воно є предметом злочину та набуте в результаті його вчинення на підставі фіктивних документів.
Зазначає, що судом не враховано, що по даному провадженню підозра не пред`явлена, а норма кримінального закону, за якою відкрите провадження, не передбачає спеціальної конфіскації. Цивільний позов по провадженню не заявлений. Стверджує, що не доведено, що вказана квартира відповідає критеріям ст. 98 КПК та визнана речовим доказом.
Вважає, що накладення арешту на квартиру порушує право власності добросовісного набувача - ОСОБА_6 .
Вказує, що ухала не відповідає вимогам ст. 173 КПК, оскільки в останній не визначено порядок викання та спосіб інформування заінтересованих осіб.
Заявник, його представник, а також прокурор в засідання суду апеляційної інстанції не прибули. Про час, місце, та дату слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки продаставку SMS про виклик до суду на 5 серпня 2016 р. на 11 год., та про те, що дане повідомлення доставлено 3 серпня 2016 р. о 15 год. 04 хвил. одержувачам прокурору та представнику заявника ОСОБА_8 . Дані про поважність неявки до суду від укуазаних учасників не надійшло. Тому колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляцію за їх відсутністю відповідно до вимог ст. 405 КПК.
Заслухав суддю-доповідача, колегія суддів, перевіривши надані матеріали, та обговоривши доводи, викладені в апеляції, вважає, що вона не може підлягати задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про арешт майна, суд першої інстанції повинен керуватись вимогами ст. ст. 167, 170 КПК.

Відповідно до вказаних норм процесуального закону, слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині третій статті 167 цього Кодексу.

Про наявність таких підстав свідчать дані про сукупність підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Арешт майна також можливий у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні.

Арешт може бути застосовано до майна третіх осіб, з урахуванням частини другої цієї статті.

Як встановлено органом слідства 29 червня 2016 р. із «Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур» Дніпропетровської міської ради надійшла інформація щодо осіб, які надали завідомо підроблені документи для реєстрації майнових прав на нерухоме майно за адресами АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_1 .

У ході розгляду даних матеріалів встановлено, що 13 червня 2016 р. до відділу державної реєстрації майнових прав надійшла заява щодо реєстрації майнових прав на кв. АДРЕСА_4 , яку подано ОСОБА_9 . Разом із заявою надано свідоцтво про право власності на квартиру від 16 серпня 2002 р., видане УЖГ Дніпропетровської міської влади та відповідь про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_9 .

Під час розгляду вказаної заяви, реєстратору стало відомом, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 16 серпня 2002 р., реєстрацію не проходило, а відповідь з КП ДМБТІ від 30 жовтня 2015 р. щодо реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_9 не надавалась.

Вказані дані свідчать про те, що невстановленими особами було протиправно здійснено відчуження нерухомого майна шляхом шахрайства та можливого використання підробних документів.

Тобто надані органом слідства дані приводять колегію суддів до висновку про те, що житлове приміщення є предметом злочину, заволодіння яким є метою для одержання неправомірної вигоди, тому дані обставини являються підставами для накладення арешту на вказане майно, а рішення суду відповідає вимогам ч. 3 ст. 167 КПК.

Посилання заявника на те, що йому не пред*явлено про підозру, що не являється обвинуваченим чи засудженим, на переконання колегіії суддів, не приймається до уваги, оскільки житлове приміщення віднесене до доказу по кримінальному провадженню, тому арешт може стати перешкодою для подальшого відчуження вказаного нерухомого майна із володіння законного власника. Крім того, із суті ст. 170 КПК вбачається, що особами, на майно яких може бути накладено арешт являються не тільки підозрюваний, обвинувачений чи засуджений, а й треті особи.

Таким чином, сукупність даних, на які послався суд першої інстанції при накладенні арешту на майно приводить колегію суддів до висновку про їх законність і обгрунтованість. Підстав для задоволення апеляції заявника колегія не знаходить..
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-
постановила:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 липня 2016 р. про накладення арешту на кв. АДРЕСА_2 та на кв. АДРЕСА_4 з забороною будь-яким особам відчужувати вказане майно, розпоряджатися ним та викорстовувати без змін.
Ухвала вступає в силу з момента її проголошення, остаточна і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4