АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/648/2016Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.1 КК Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

За участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , розглянула матеріали кримінального провадження № 0008806 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 30 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк, українець, громадянин України, освіта вища, не одружений, працює в «СП Тірос Інтернешнл» директором, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджений за ч.2 ст. 15 та ч.1 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді громадських робіт строком на 240 (двісті сорок) годин.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши апеляційну скаргу та матеріали кримінального провадження, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_10 засуджений за закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, яке, як видно з вироку, він вчинив об 1100 годині 10 жовтня 2015 року, перебуваючи в приміщенні ТОВ «Епіцентр К» по вул. Григоренка, 40 у місті Києві, де умисно з корисливих спонукань, з метою таємного викрадення чужого майна, переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшов до побутового відділу, взяв товар, який належить ТОВ «Епіцентр К», а саме: возик господарський «Берлін» ZZ302-В72, артикул 10312097, у кількості 1 шт., вартістю 157 грн. 50 коп.(ціна без ПДВ), на загальну вартість 189 грн. 00 коп. (ціна з ПДВ). В подальшому, з метою доведення своїх злочинних дій до кінця ОСОБА_7 , проходячи повз каси магазину не розрахувався за вказаний товар, але довести задум до кінця не зміг з причин, що від його волі і свідомості не залежали, оскільки був затриманий охоронцем цього ж магазину.

Не погодившись з вироком суду захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в обґрунтування якої зазначає наступне.

Виносячи обвинувальний вирок суд не надав належної оцінки показам свідків і тлумачив їх з обвинувальним ухилом. Так, свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомила, що є оператором відео спостереження та під час виконання своїх безпосередніх обов`язків помітила як ОСОБА_7 , взявши господарський возик пройшов повз касову зону не зупиняючись та не розрахувавшись за нього. Вона за допомогою радіозв`язку повідомила про це охорону внаслідок чого ОСОБА_7 було затримано. Однак, суд на цю обставину уваги не звернув і дані покази не були взяті до уваги, оскільки, саме в цій частині покази ОСОБА_11 є неправдиві, так як при дослідженні відеозапису, суд мав змогу переконатись, що ОСОБА_7 зупинявся біля кас та розраховувався за товар. Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не вказували в судовому засіданні, що вони були запрошені в якості понятих. Більш того, на пряме запитання надали відповідь, що ніхто їм, як понятим, права не роз`ясняв, вони лише підписали протокол.

Крім того, під час винесення вироку, суд не прийняв до уваги клопотання сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 10 жовтня 2014 року, оскільки він складений з порушенням норм КПК України.

Отже, на думку сторони захисту, вирок Дарницького районного суду міста Києва від 30 грудня 2015 року є незаконним, оскільки винесений з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому апелянт просить його скасувати з винесенням нового рішення, яким закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, виступи захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог, прокурора проти їх задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, в тому числі і матеріали відеозапису з камери спостереження ТОВ «Епіцентр К», провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи сторін в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Всупереч доводам апелянта, суд першої інстанції досить повно, об`єктивно, всебічно та неупереджено дослідив надані сторонами докази та доводи про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, які були покладені і в основу апеляційної скарги.

Ці докази суд повно та правильно виклав у вироку, проаналізував у їх сукупності, належно оцінив у плані відносності, допустимості, належності, достовірності та достатності для висновків по суті кримінального провадження і на цих підставах прийшов до висновку про вчинення ОСОБА_14 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 та ч.1 ст. 185 КК України, переконливо обґрунтувавши вказані висновки.

При цьому суд відхилив як надумані та такі, що не відповідають фактичним обставинам і не узгоджуються з іншими доказами показання ОСОБА_7 та розцінив їх як позицію захисту, що спрямована на ухилення від відповідальності за скоєне.

Свої висновки суд обґрунтував посиланнями на показання свідка ОСОБА_15 , касира, яка в судовому засіданні послідовно твердила, що ОСОБА_7 оплатив товари, які були у господарському возику, а на її пряме запитання про сам возик відповів, що цей возик належить йому. Лише після того, як ОСОБА_16 з возиком і товарами пройшов за касову лінію вона помітила на возику бірку магазину та викликала охорону.

Охоронець ТОВ «Епіцентр К» ОСОБА_17 в суді першої інстанції підтвердив, що касир покликала його і повідомила, що ОСОБА_7 оплатив не всі товари. У зв`язку з цим він підійшов до ОСОБА_7 , попросив надати чек, звірив його з товарами і встановив, що за возик господарський «Берлін» оплата не зроблена. На його пряме запитання з цього приводу ОСОБА_7 пояснив, що це його власний возик, із яким він зайшов у приміщення магазину, однак перевірка записів камер відеоспостереження однозначно показала, що ОСОБА_7 в магазин і торговий зал увійшов без будь-яких предметів, у тому числі і без возика, а сам возик узяв у приміщенні торгового залу з полиці, де розміщені товари.

Оператор відеоспостереження ОСОБА_11 в судовому засіданні заявила, що камери відеоспостереження зафіксували, що ОСОБА_7 зайшов до магазину і в торговий зал без будь-яких предметів, у тому числі і без возика, біля каси 35 взяв сумку на колесах, поклав туди товари та направився до каси. В подальшому, в процесі з`ясування обставин, він твердив, що то його власний возик, хоча на ньому була бірка, що свідчила про приналежність до товарів, виставлених на продаж у магазині.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підтвердили, що були запрошені як поняті для вилучення господарського возика у ОСОБА_7 .

Саме ці показання свідків, які співпадали між собою в деталях, були логічними, послідовними, переконливими, не суперечливими та підтверджувались об`єктивними даними, зафіксованими в протоколах огляду місця події, прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також записами з камер відеоспостереження, суд правильно визнав достатніми для висновків по суті кримінального провадження і поклав в основу цих висновків, та обґрунтовано, всупереч міркуванням апелянта, не звернув уваги у вироку на дрібні неточності і розбіжності в показаннях свідків, які, на переконання судової колегії, викликані особливостями особистого сприйняття кожним зі свідків перебігу подій, які вони спостерігали з різних місць та в різних умовах, а також індивідуальними особливостями стилю викладення спостереженого кожним зі свідків.

В апеляційному засіданні ретельно переглянуті записи з камер відеоспостереження, які встановленим порядком були долучені до матеріалів кримінального провадження та досліджені і судом першої інстанції.

В результаті цього перегляду судова колегія, безпосередньо дослідивши вказані записи, наочно переконалася не лише в тому, що ОСОБА_7 увійшов до приміщення магазину і в торговий зал без будь-яких предметів, а і в тому, що він прицільно обрав саме возик господарський «Берлін», оглядав його, возив по торговому залу, помістив у нього товар, а саме клей вартістю 95 гривень 50 копійок та згодом направився до каси, де розрахувався, всупереч його твердженням і в апеляційному засіданні, без здачі лише за клей та вийшов за межу касової зони і лише потім був затриманий охоронцем.

При цьому колегія суддів звертає також увагу і на те, що спочатку ОСОБА_7 заявляв про належність возика йому, потім змінив свою позицію і став твердити, що не розрахувався за возика з неуважності, в апеляційному засіданні заявив, що дав касиру купюру 500 гривень, отримав здачу і вважав, що вона внесла в чек всі товари, в тому числі і возика, та просто не проконтролював записи у чеку.

До того ж ці його останні пояснення спростовуються переглядом запису камери відеоспостереження, де однозначно видно, що за придбаний клей ОСОБА_7 розрахувався без здачі, і це підтверджено копією чеку.

В силу викладеного, посилання апелянта на показання свідків в інших частинах цих показань є надуманими, неспроможними та не можуть бути взяті до уваги, як і його міркування про порушення правил складання протоколу огляду місця події, бо цей огляд проведено в приміщенні гіпермаркету «Епіцентр К», слідчим, за участі понятих, відповідно до положень ст. ст. 104, 105, 106, 223, 237 КПК України і в самому протоколі зафіксовано лише те, що у вказаному приміщенні перебуває ОСОБА_7 , а біля нього є возик господарський «Берлін» і за словами ОСОБА_7 цей возик він взяв на полицях, а також вказано на відсутність слідів порушення обстановки в приміщенні.

Таким чином, судова колегія визнає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про невідповідність показань ОСОБА_7 фактичним обставинам кримінального провадження, визнав його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та вірно кваліфікував його дії за ч.2 ст. 15 та ч.1 ст. 185 КК України, а тому апеляційну скаргу залишає без задоволення.

Покарання за вчинене ОСОБА_7 визначено в межах санкції ч.1 ст. 185 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, відомостей про особу винуватця, у відповідності до положень ст. ст. 50, 65-67 КК України, і є, в цілому справедливим та підстав для його пом`якшення не вбачається.

Отже, визнаючи вирок щодо ОСОБА_7 законним, обґрунтованим, вмотивованим та справедливим, не знаходячи приводів та підстав для його зміни чи скасування, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду міста Києва від 30 грудня 2015 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, вона може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: