А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

30.08.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційне провадження № 11-кп/777/469/16 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалений щодо нього вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.06.2016.
Вказаним вироком місцевого суду ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижня Ростока Воловецького району Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , визнано винуватим з призначенням йому покарання за ч.1 ст.366 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; на підставі ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, визначених п.2 ч.1 ст.49 КК України, ОСОБА_6 звільнено від призначеного йому покарання за ч.1 ст.366 КК України.
Згідно вказаного вироку ОСОБА_6 визнано винуватим в тому, що він 25.03.2008, біля 15 год., будучи службовою особою, обіймаючи посаду начальника гірничого цеху Кам`яницького кар`єроуправління Державного підприємства «Управління промислових підприємств державної адміністрації залізничного транспорту України», до обов`язків якого входила, згідно з наказом директора кар`єроуправління ОСОБА_7 № 62 від 18.02.2008, відповідальність за безпечне здійснення масових вибухів у відповідності до Єдиних правил безпеки при вибухових роботах в кар`єрі Кам`яницького кар`єроуправління, перебуваючи на території кар`єроуправління, з метою приховання допущеного ним того ж дня порушення вимог п. 4.5, 4.7, 4.11 посадової інструкції начальника гірничого цеху від 19.02.2008, розділів 1,2 інструкції з охорони праці № 8 для постових по охороні небезпечної зони при вибухових роботах від 08.05.2007, параграфу 130 розділу 2 «Загальних правил ведення вибухових робіт», «Єдиних правил безпеки при проведенні вибухових робіт», яке виразилося у непроведенні інструктажу з постовими під розпис в журналі реєстрації інструктажів з охорони постів безпечної зони, вніс до офіційного документа «Журналу реєстрації інструктажів з охорони постів безпечної зони при вибухових роботах» завідомо неправдиві дані шляхом підроблення підписів на 37-му арк. в графі 7 «особа, яку інструктують» від імені працівників Кам`яницького кар`єроуправління, яких він повинен був проінструктувати, але не проінструктував.
Того ж дня ОСОБА_6 з метою приховання неналежного виконання ним наказу директора Кам`яницького кар`єроуправління «Про призначення постових з охорони постів безпечної зони при вибухових робіт» від 24.01.2008 № 25 (далі наказ № 25), п. 4.5, 4.7, 4.11 посадової інструкції начальника гірничого цеху від 19.02.2008 розділів 1,2 інструкції з охорони праці № 8 для постових по охороні небезпечної зони при вибухових роботах від 08.05.2007, параграфу 130 розділу 2 «Загальних правил ведення вибухових робіт», «Єдиних правил безпеки при проведенні вибухових робіт», що виразилося у виставленні на межі небезпечних зон чотирьох постів охорони небезпечної зони, замість 28 таких постів, передбачених наказом № 25, власноручно підписав та видав керівнику масового вибуху начальнику Закарпатської дільниці БВР ДП «Західдорвибухпром» ОСОБА_8 офіційний документ «Повідомлення керівнику масового вибуху», передбачене розділом XI «Технологічної інструкції по веденню вибухових робіт при видобуванні рудних та нерудних місцезнаходжень корисних копалин відкритим способом».
Вищезазначений офіційний документ містив завідомо неправдиві відомості, які засвідчували факти, що в подальшому могли мати юридичне значення та були необхідною підставою для безпосереднього проведення вибухових робіт: інформацію про те, що ОСОБА_6 до проведення вибуху особи, виділені на охорону вибухонебезпечної зони, проінструктовані під розпис в журналі; особи, не зайняті підготовкою вибуху, виведені за межі вибухонебезпечної зони; механізми, обладнання відведено на безпечну віддаль; пости оточення вибухонебезпечної зони виставлено, хоча фактично вказаний перелік робіт ОСОБА_6 виконано не було.
Таким чином, як визнав доведеним місцевий суд, ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.366 КК України (в ред. 2001 року) внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалений щодо нього вирок від 06.06.2016 скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_6 посилається на те, що судом порушено норми як процесуального, так і матеріального права; всупереч вимог ст.ст. 94,370 КПК України не оцінено жодного дослідженого доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності; висновки суду містять істотні суперечності та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Всі докази, на яких ґрунтується вирок, суд не оцінив з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття обвинувального вироку, як цього вимагає процесуальний закон. Таким чином, на доказах, жоден із яких, а також їх сукупність не оцінені судом у визначеному законом процесуальному порядку.
Вказує, що визнаючи його винуватим в тому, що він підписав і видав завідомо неправдивий документ керівнику масового вибуху ОСОБА_9 , суд кваліфікував такі дії за ст.366 КК України як внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Такі висновки містять істотну суперечність, оскільки видача завідомо неправдивого документу і внесення до нього недостовірних відомостей це різні злочини.
Суперечливим вважає і висновок суду про внесення до Журналу неправдивих відомостей шляхом підробки підписів працівників підприємства, оскільки підробкою підпису особи жодних відомостей до документу не вноситься.
Крім того, предметом злочину, передбаченого ст.366 КК України є офіційні документи призначені засвідчувати події або факти, які мають юридичне значення і які виходять від службових осіб, що їх склали або видали від імені державних органів, а також підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності.
Журнал реєстрації інструктажів на підприємстві, а також письмове повідомлення однієї службової особи іншою щодо стану виконання робіт, на думку обвинуваченого, не є офіційними документами, оскільки не видаються від імені підприємства та не призначені посвідчувати події чи факти, що мають юридичне значення. Журнал реєстрації інструктажів взагалі ніким і нікому не видається, а повідомлення видається не від імені підприємства третій особі. Воно видається однією службовою особою іншій для фіксування певної стадії технологічних робіт, а не для посвідчення подій чи фактів, що мають юридичне значення.
Крім того зазначає, що посилання суду на те, що зазначені у повідомленні відомості про виконані роботи могли мати в подальшому юридичне значення, є помилковим, оскільки таке припущення суду не впливає на віднесення документу до офіційного.
Не відповідає обставинам кримінального провадження висновок суду про те, що обвинувачений підписав повідомлення керівнику масового вибуху, відомості про виконані роботи у якому не відповідали дійсності.
Він неодноразово пояснював, зазначав в апеляційних та касаційній скаргах про те, що підписав чистий бланк повідомлення, у якому жодних відомостей не було зазначено. Відомості вніс ОСОБА_8 , це підтверджено наявним в матеріалах кримінального провадження висновком судово-почеркознавчої експертизи.
Суд не навів у вироку жодного доказу, який спростовує його доводи захисту, а від оцінки висновку експертизи в цій частині ухилився.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого на підтримання апеляційної скарги, прокурора, який проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити без змін ухвалений щодо ОСОБА_6 вирок від 06.06.2016, як законний та обґрунтований, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи сторін, апеляційний суд визнає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, однак вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого; якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Відповідно до вимог ч.1,2 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Отже, законним є вирок, ухвалений судом за умови правильного застосування в ньому матеріального закону і дотримання в кримінальному провадженні кримінально-процесуального закону під час всіх стадій кримінального провадження.
Згідно п.20 ч.1 ст.7, ч.5 ст.27 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами. Під час судового розгляду забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч.1, п.7 ч.2 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такіпорушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
Судовим провадженням відповідно до п.24 ч.1 ст.3 КПК України є кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення.
Як встановлено апеляційним судом, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст.ст. 27, 103 п.2,3, 107 ч.4, 108 КПК України в частині повного фіксування судового провадження технічними засобами.
Так, в матеріалах кримінального провадження хоч і наявнідва технічні носії інформації, на яких зафіксовано перебіг судового засідання в суді першої інстанції, однак на одному з них відсутні аудіозаписи судового засідання, а на іншому - звукозапис відтворюється зі спотвореннями, що позбавляє можливості апеляційний суд встановити повний хід подій, які відбувалися в судовому засіданні місцевого суду.
Не прослуховуються належним чином аудіозаписи судових засідань:
1) від 16.09.2014 підготовче судове засідання не записане (пустий запис, диск в т.2, на а.п.16);
2) від 26.09.2014 відсутній запис з 00:00 хв. до 01:47 хв. (диск в т.2, на а.п.63);
3) від 06.11.2014 відсутній запис з 01:58:10 год. («думка прокурора», диск в т.2, на а.п.63);
4) від 28.09.2015, 22.04.2016 судове засідання не записане (пустий запис, диск в т.2, на а.п.63);
5) від 28.04.2015 допит свідка ОСОБА_10 відтворюється частково нерозбірливо, ймовірно внаслідок неналежного налаштування в місцевому суді звукозаписувального технічного засобу (диск в т.2, на а.п.63).
Журнал судового засідання від 26.09.2014 містить рукописні дописки іншої дати «-06.06.2016», що виконані невідомою особою не засвідчені секретарем судового засідання (т.2, а.п.21).
Також апеляційним судом встановлено наступне.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, крім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 (ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97) вказано нанеобхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу (бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього). Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення пп. «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення.
Так, на виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України слідчим в обвинувальному акті зазначено лише правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також встановлені ним фактичні обставини під час досудового розслідування; також міститься вказівка на те, що ОСОБА_6 саме підозрюється («повідомлено про підозру»), а не обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.
Таким чином, прокурором відповідно до вимог кримінального процесуального закону не висунуто ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні ним вказаного кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції на зазначені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону уваги не звернув, у підготовчому судовому засіданні не реалізував своє право прийняти рішення, передбачене п.3 ч.3 ст.314 КПК України, натомість за відсутності висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, ухвалив щодо нього обвинувальний вирок, що є неприпустимим.
В той же час, згідно вимог ч.4 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції, а також приймати відповідне рішення згідно ч.3 ст.314 КПК, що віднесено до компетенції місцевого суду.
Оскільки оскаржене судове рішення місцевого суду підлягає скасуванню, однак з інших ніж зазначено в апеляційній скарзі обвинуваченого підстав, його апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404,407,409,413,415,418,419 КПК України, апеляційний суд
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.06.2016, ухвалений щодо ОСОБА_6 , скасувати.

Призначити новий розгляд в тому ж суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню відповідно до ч.2 ст.424 КПК України не підлягає.

Судді: