Провадження № 1-кп/711/146/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,

за участі прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1)21.10.1987 р. Придніпровським районним судом м. Черкаси за ст. 229-6 ч.2 КК УРСР до позбавлення волі строком 2 роки, звільненого з місць позбавлення волі 05.08.1989 р. у зв`язку з відбуттям покарання;

2)05.02.1991 р. цим же судом за ст. 229-6 ч.2 КК УРСР до позбавлення волі строком 2 роки 3 місяці, звільненого з місць позбавлення волі 30.12.1992 р. у зв`язку з відбуттям покарання;

3)22.04.1994 р. цим же судом за ст.ст. 229-6 ч.2, 141 ч.2, 42 КК України (1960 р.) до позбавлення волі строком 2 роки 6 місяців;

4)09.03.1999 р. цим же судом за ст.ст. 140 ч.3, 17, 140 ч.3, 229-6 ч.2, 42 КК України (1960 р.) до позбавлення волі строком 4 роки, звільненого з місць позбавлення волі 03.11.2001 р. у зв`язку з відбуттям покарання;

5)09.07.2002 р. Черкаським районним судом Черкаської області за ст. 185 ч.2 КК України до позбавлення волі строком 2 роки із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік;

6)08.04.2005 р. цим же судом за ст.ст. 15 ч.2, 185 ч.3, 71 КК України до позбавлення волі строком 4 роки, звільненого 08.06.2006 р. на підставі постанови Вінницького міського суду від 31.05.2006 р. умовно достроково на 6 місяців 17 днів;

7)10.09.2009 р. Придніпровським районним судом м. Черкаси за ст.ст. 185 ч.3, 69 КК України до позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців, звільненого з місць позбавлення волі 22.07.2010 р. у зв`язку з відбуттям покарання;

8)28.01.2011 р. Придніпровським районним судом м. Черкаси за ст.ст. 185 ч.3, 263 ч.2, 70 КК України до позбавлення волі строком 3 роки, звільненого 11.11.2013 р. у зв`язку з відбуттям покарання;

9)06.10.2014 р. цим же судом за ст. 185 ч.2 КК України до позбавлення волі строком 4 роки із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки,

в скоєнні злочинів, відповідальність за які передбачена ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України, суд

встановив:

Раніше судимий за злочини, передбачені ст.ст. 140 і 141 КК України (1960 р.), ст. 185 КК України, підсудний ОСОБА_5 повторно вчинив умисні злочини за наступних обставин.

В середині вересня 2014 року (більш точна дата не встановлена) біля 13 години підсудний ОСОБА_5 , перебуваючи на території Центрального ринку, розташованого в м. Черкаси, вул. Смілянська, 41, підійшов до торгівельного місця № 153, де з метою відволікти увагу продавця ОСОБА_10 попросив її показати товар, що знаходився всередині кіоску, а коли остання відволіклась та не спостерігала за його діями, повторно таємно викрав з прилавку пару чоловічих кросівок «Найк» вартістю 200 грн, які належать потерпілому приватному підприємцю ОСОБА_7 , після чого з місця вчинення злочину зник.

Вказаними діями ОСОБА_5 повторно таємно викрав чуже майно, чим вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України.

Також біля 11 год. 45 хв. 13.10.2014 р. підсудний ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні магазину «Єва-1303А», розташованого в м. Черкаси, бульв. Шевченка, 305, вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, маючи намір повторно таємно викрасти чуже майно, взяв з вітрини торгового залу майно, що належить ТОВ «Руш»: дві пляшки шампуню «Хед енд Шолдерс» вартістю по 67 грн.60 коп. кожна; дві пляшки шампуню «Хед енд Шолдерс» (лід) загальною вартістю 136 грн.40 коп., а всього на загальну суму 271 грн. 60 коп., після чого приховав вказаний товар до внутрішньої кишені куртки і направився до виходу з магазину, але свій злочинний намір до кінця не зміг довести з причин, що не залежали від його волі, оскільки відразу за лінією каси розрахунку за товар та при перетині воріт контролю був затриманий працівником магазину, яка вилучила викрадене майно.

Цими діями підсудний ОСОБА_5 вчинив закінчений замах на повторне таємне викрадення чужого майна, тобто злочин, передбачений ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України.

Підсудний ОСОБА_5 винуватим себе не визнав і пояснив, що зазначених у вироку злочинів не вчиняв. Він в середині вересня 2014 р. на території Центрального ринку не спілкувався із потерпілим ОСОБА_11 та з продавцем ОСОБА_12 і не викрадав кросівки. 13.10.2014 р. він дійсно прибув до магазину «Єва», де вибрав 4 флакони шампуні, які поклав до внутрішніх кишень куртки, тому що їх було незручно тримати в руках і пішов до дверей, де був зупинений ОСОБА_13 і пояснив їй, що направляється до каси, після чого дійсно підійшов до каси, де касир Роздорожня визначила ціну товару і видала чек. Оскільки в нього було тільки 200 грн., а вартість товару була більшою, то він попросив відкласти товар, але касир повідомила, що таких послуг магазин не надає, а ОСОБА_13 тим часом викликала міліцію.

Вина підсудного ОСОБА_5 у вчиненні зазначених у вироку злочинів доведена наступними доказами.

Потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що він є приватним підприємцем і торгує взуттям, має декілька торгівельних місць (ларьків), розташованих на території Центрального ринку в м. Черкаси. В одному ларьку торгує він, а в іншому, розташованому неподалік ОСОБА_10 . В середині вересня 2014 р. до нього підійшов раніше незнайомий підсудний нібито для купівлі взуття, але по його поведінці потерпілий запідозрив, що той не має наміру щось купити і прогнав його. Підсудний підійшов до іншого ларька, де торгувала ОСОБА_12 , і коли та зайшла всередину ларька, взяв із вітрини пару спортивного взуття (кросівки «Найк» вартістю 200 грн.) і швидко покинув місце події. Потерпілий вияснив у ОСОБА_12 , що вона не продавала підсудному кросівки і той з вітрини викрав розпароване взуття.

Свідок ОСОБА_10 також пояснила, що за вказаних обставин до її робочого місця підійшов підсудний і попросив знайти якесь взуття, якого не було на вітрині. Вона зайшла всередину ларька, а коли вийшла, то помітила відсутність підсудного і пари кросівок «Найк» вартістю 200 грн. різного розміру з вітрини.

Згідно з накладною, яка була вилучена у потерпілого ОСОБА_7 під час досудового розслідування, він торгував спортивним взуттям (кросівками) вартістю по 200 грн.

Як потерпілий, так і свідок в судовому засіданні впевнено заявили, що пару кросівок «Найк» вартістю 200 грн. викрав саме підсудний, а не інша особа, і його вони впевнено упізнали під час судового розгляду.

Під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_14 вказав місце і спосіб викрадення спортивного взуття, які повністю співпадають з показаннями потерпілого і свідка (т.1 а.с.236). Незважаючи на те, що в судовому засіданні підсудний відмовився від своїх показань, суд вважає, що його показання під час досудового розслідування повністю узгоджуються з показаннями свідка і потерпілого, тому не бере до уваги показання підсудного про те, що він не вчиняв зазначеного злочину. Як зазначено вище, свідок і потерпілий були очевидцями вчинення злочину саме ОСОБА_14 , а не іншою особою. У суду немає підстав сумніватись в правдивості їх показань.

Під час досудового розслідування у особи, яка до часу судового розгляду померла, було вилучено кросівки 43 та 44 розміру і повернуто потерпілому. З показань потерпілого ОСОБА_11 встановлено, що він не зберіг цю пару взуття. Незважаючи на те, що суд не зміг дослідити речові докази, суду надано протокол їх огляду, з якого встановлено, що ці кросівки різного розміру вилучались, визнавались речовими доказами і передавались потерпілому на зберігання (т. 2 а.с. 31, 32). Та обставина, що предметом викрадення була пара взуття різного розміру, не впливає на кваліфікацію злочину.

Аналізуючи надані докази, суд вважає доведеним, що підсудний ОСОБА_5 повторно таємно викрав чуже майно потерпілого ОСОБА_7 , тобто скоїв злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що 13.10.2014 р. знаходилась в кабінеті в магазині «Єва» і спостерігала за поведінкою відвідувачів через монітор, підключений до камери відеоспостереження. Її увагу привернув підсудний, який сховав під куртку декілька флаконів з шампунем, тому вона вийшла в торгівельний зал і, побачивши, що підсудний пройшов мимо каси до виходу, де встановлені ворота контролю, перегородила йому дорогу. Після цього підсудний повернув до каси і виклав з-під куртки декілька флаконів, але вона сказала, що він виклав не весь товар, тоді він виклав решту. За її пропозицією касир ОСОБА_16 просканувала товар і вони дізнались вартість викраденого товару. Незабаром за її викликом прибули працівники міліції і затримали підсудного.

Свідок ОСОБА_17 також пояснила, що 13.10.2014 р. почула як ОСОБА_13 окриком зупинила біля виходу з магазину підсудного, який повернувся до каси і виклав з-під куртки 3 флакони шампуні. Арланова сказала, що у того ще прихований товар, і підсудний виклав ще 1 флакон. За вимогою ОСОБА_13 вона просканувала товар і вияснила вартість товару, який намагався викрасти ОСОБА_14 , але чек не видавала.

З протоколу огляду (т.1 а.с.208) встановлено, що в приміщенні кабінету в магазині «Єва», де був затриманий ОСОБА_13 підсудний ОСОБА_14 , знаходились відкладені 4 флакони шампуню «Хед енд шолдерс».

Судом оглянуто відеозапис з камери спостереження, на якому зафіксовано, що підсудний сховав під куртку товар і направився до виходу з магазину, куди підбігла ОСОБА_13 , після чого підсудний повернувся до каси.

Зазначені свідки спростували показання підсудного про те, що він мав намір придбати товар і просив продавця відкласти його. Як видно із відеозапису, підсудний ховав у внутрішні кишені куртки товар з вітрини, після чого попрямував із торгівельного залу мимо каси до виходу з магазину, але вийти з магазину не зміг, тому що дорогу йому перегородила свідок ОСОБА_13 , яка спостерігала за його діями. Далі підсудний змінив напрямок руху з виходу із магазину і направився до каси під впливом ОСОБА_13 . Із показань свідків встановлено, що підсудний не зразу виклав весь прихований товар. Свідок ОСОБА_16 не видавала підсудному чек як покупцю, а тільки за допомогою сканера визначила код товару та його вартість. Напередодні підсудний також виніс за межі магазину товар без оплати, але його наздогнала свідок ОСОБА_13 і відібрала цей товар, але до міліції про цей випадок не заявляла.

Під час досудового розслідування зі свідком ОСОБА_13 проведено слідчий експеримент, під час якого вона продемонструвала свої дії та дії підсудного ОСОБА_14 (т.1 а.с.212). Дані цієї слідчої дії повністю співпадають з даними, отриманими під час допиту свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_16 , а також при огляді відеозапису. На останньому зафіксовано дії підсудного, який, намагаючись діяти непомітно, сховав до внутрішніх кишень куртки декілька флаконів, після чого застебнув куртку на замок і направився до виходу з магазину, при чому каса залишилась праворуч. Після того, як дорогу йому перегородила жінка ( ОСОБА_13 ), підсудний направився до каси (т.1 а.с.204)

Дослідивши надані докази, суд вважає встановленим, що підсудний ОСОБА_14 з метою повторного таємного викрадення чужого майна вчинив усі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, тому що дії підсудного були помічені ОСОБА_13 , яка перешкодила йому вийти з магазину з товаром. Цим підсудний вчинив закінчений замах на повторне таємне викрадення чужого майна, тобто злочин, передбачений ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України.

Суду надано протокол впізнання особи за фотознімками (т.1 а.с. 245), за яким свідок ОСОБА_10 нібито упізнала підсудного. Цей документ судом не приймається як доказ, тому що в протоколі не зазначено осіб, чиї фотографії пред`явлено свідку для впізнання, і не зазначено особу, яку свідок начебто впізнала. На цих фотографіях обличчя неприродно видовжені, тому суд не може встановити, чи міститься серед них фотографія саме ОСОБА_14 .

Також ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що біля 10 год. 30 хв. в кінці серпня 2014 року (більш точна дата не встановлена) він, перебуваючи в приміщенні магазину «Фрі-райд», розташованого в м. Черкаси, бульв. Шевченка, 256, скористався тим, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрав чуже майно, що належить потерпілій ОСОБА_8 , а саме, взяв із вішалки на вітрині спортивні штани «Мармот» вартістю 1250 грн., які непомітно виніс за межі магазину. Ці його дії кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України.

Підсудний пояснив, що він не здійснював цього злочину.

Суду стороною обвинувачення надано наступні докази:

-показання потерпілої ОСОБА_8 про те, що восени 2014 р. в її магазині виявлено недостачу деякого товару, зокрема чоловічих штанів «Мармот», про що правоохоронні органи не повідомлялись. Через деякий час працівники міліції самі звернулись до неї і пояснили, що виявили особу, яка вказала, що здійснила крадіжку вказаного товару, після чого в магазині проведено слідчий експеримент, під час якого ОСОБА_14 вказав місце, звідки він викрав ці штани, що відповідало дійсності, незважаючи на те, що місце розташування товару на той час змінилось;

-показання свідка ОСОБА_18 , який підтвердив, що в магазині «Фрі-райд», де він працює, виявлено нестачу товару, в тому числі й чоловічих штанів «Мармот»;

-протокол слідчого експерименту, під час якого ОСОБА_14 вказав спосіб і місце викрадення ним вказаного предмета (т.1 а.с.236);

-протокол впізнання осіб за фотознімками про те, що потерпіла ОСОБА_19 начебто впізнала обвинуваченого ОСОБА_14 (т.1 а.с.247).

Суд вважає, що ці докази не доводять винуватість ОСОБА_14 у вчиненні вказаного злочину, виходячи з наступного. Потерпіла ОСОБА_19 і свідок ОСОБА_20 виявили пропажу частини товару тільки через значний проміжок часу і не можуть стверджувати, хто його викрав, а ОСОБА_14 можуть ідентифікувати тільки як відвідувача їх магазину. Впізнання особи за фотознімками проведено з порушеннями, аналогічними тим, які вказані судом вище. Слідчий експеримент є нічим іншим, як фіксуванням показань підсудного під час досудового розслідування, які ніякими іншими доказами не підтверджуються, тому суд не може визнати як доказ вказаний документ.

Враховуючи те, що безспірних доказів винуватості ОСОБА_14 у викраденні чужого майна потерпілої ОСОБА_19 суду не надано, а всі сумніви повинні трактуватись на користь обвинуваченого, суд виключає з обвинувачення зазначений епізод.

Призначаючи підсудному покарання за злочини, винуватість у вчиненні яких доведена перед судом, суд враховує дані про особу підсудного, тяжкість злочинів та обставини їх вчинення. Обтяжує покарання ОСОБА_14 рецидив злочинів, тому що він судимий за умисні злочини (ст. 229-6 КК України 1960 р., ст. 263 КК України) і вчинив нові умисні злочини, пом`якшує стан здоров`я підсудного, що підтверджено відповідною довідкою зі слідчого ізолятора.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує, що він вчинив злочини середньої тяжкості згідно з положеннями ст. 12 КК України, особу винного, який неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів та відбував покарання у вигляді позбавлення волі, але не виправився, вчинив новий умисний злочин через незначний період часу після звільнення від відбування покарання з випробуванням, тому вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів обрати остаточне покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 70 ч.4, 71 КК України.

При цьому судом враховуються особливості призначення покарання, визначені в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Підстав для скасування або зміни запобіжного заходу не встановлено, процесуальні витрати відсутні.

Вирішуючи питання про речові докази, суд керується положеннями ч. 9 ст. 100 КПК України. По кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_8 заявлено цивільний позов на 1250 грн., але суд залишає цей позов без розгляду, тому що винуватість ОСОБА_14 у вчиненні цього злочину не доведена.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 (два) роки 3 місяці.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком, більш суворим, призначеним вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 жовтня 2014 року, визначити покарання у вигляді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки.

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України, і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 (два) роки 3 місяці.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання у вигляді позбавлення волі за вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 жовтня 2014 року і остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки 4 місяці.

Строк покарання обчислювати з 12 грудня 2014 року. У відповідності до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк відбутого покарання термін попереднього ув`язнення засудженого з 12 грудня 2014 року по 29 листопада 2016 року у співвідношенні один день попереднього ув`язнення до двох днів позбавлення волі.

Запобіжний захід підсудному до вступу вироку в законну силу залишити тримання під вартою в Черкаському слідчому ізоляторі.

Речові докази у справі: диск з відеозаписом зберігати при матеріалах кримінального провадження, предмети викрадення залишити в розпорядженні потерпілих.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 залишити без розгляду.

Копію вироку вручити прокурору і підсудному негайно після проголошення. На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд м. Черкаси в установленому законодавством порядку на протязі 30 днів з дня проголошення вироку, а підсудним з дня вручення копії вироку.

Головуючий: ОСОБА_1