Справа № 523/5627/16-к
В И Р О К
Іменем України

04.08.2016 року м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

за участю прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

адвоката-захисника - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса обвинувальний акт разом із долученими до нього документами по матеріалам кримінального провадження №0001486 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, громадянина України, українця, маючого середню освіту, одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого: 15.10.2010 року Суворовським районним судом м.Одеси за ст.187 ч.4 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився 19.02.2016 року по відбуттю строку покарання,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.2 КК України,

ВСТАНОВИВ:
06.03.2016 року, приблизно о 03 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись неподалік від бару «Манте-Крісто», розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Дніпропетровська дорога, 86, діючи з корисливих мотивів, умисно, з метою відкритого викрадення чужого майна, побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в руках якого знаходився мобільний телефон, який він визначив предметом свого протиправного умислу. Реалізуючи свій злочинний намір, який направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_6 підбіг ззаду до ОСОБА_7 та різким рухом руки вирвав у останнього з рук мобільний телефон марки «Самсунг», модель «А5», в корпусі чорного кольору, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 , вартістю 7499 грн.
Після чого, разом з викраденим майном з місця скоєння правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні свою вину в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за викладених в обвинувальному акті обставин визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, не оспорював обставин скоєння кримінального правопорушення, та пояснив, що дійсно 06.03.2016 року, повертаючись від своїх родичів в нічний період часу, на вул.Дніпропетровська дорога в м.Одесі він побачив раніше незнайомого йому чоловіка, як потім виявилось ОСОБА_7 , у якого вирвав з рук телефон, який в послідуючому здав до ломбарду.

Однак, обвинувачений зауважив, що дуже шкодує про скоєне, того дня він посперечався з дружиною, дізнався, що його матір хвора, на той момент йому дуже потрібні були грошові кошти. Та, в послідуючому, усвідомивши протиправність своїх дій, сприяв проведенню досудового слідства, розповів про обставини скоєного, викупив телефон з ломбарду та повернув його потерпілому. Вказав, що при проведені слідчої дії його впізнання, просив пробачення у потерпілого за вчинене. Та, даючи свої покази в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_6 просив не позбавляти його волі, та надати можливість допомагати матері, яка потребує лікування, та офіційно працевлаштуватися.
Так як, ОСОБА_6 свою вину визнав повністю, підтвердив обставини скоєння злочину, погодився на спрощену форму судового розгляду, а саме просив не досліджувати докази, які він не оспорює, що передбачено ст.349 ч.3 КПК України, наслідки застосування якої роз?яснені учасникам розгляду справи, суд, з?ясувавши думку учасників процесу, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням характеризуючих матеріалів кримінального провадження.
Аналіз всіх даних, покладених в обґрунтування обвинувального акту, дозволяє суду дійти висновку про винність обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому злочинного діяння, і зазначені докази суд вважає належними, допустимими, достовірними і достатніми для постановлення вироку.

Давши оцінку і проаналізувавши всі дані, здобуті в ході судового слідства, та надані стороною обвинувачення матеріали в судовому засіданні, суд, приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення і кваліфікує його дії за ст.186 ч.2 КК України за ознаками відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, у відповідності зі ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку, особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Обставин, які згідно ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

До обставин, які згідно ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд відносить повне визнання своєї провини обвинуваченим, щире каяття у вчиненні злочину і сприяння в його розкритті, а також позитивну характеристику ОСОБА_6 , що дана інспектором Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 .

При призначенні обвинуваченому покарання судом враховується особа обвинуваченого, його вік та стан здоров`я. Крім того, приймається до уваги його сімейний стан, що є одруженим з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка хворіє, обвинувачений має утриманні матір ОСОБА_10 , 1973 року народження, яка також важко хворіє (інформація про стан здоров`я обвинуваченого, його дружини та матері міститься в матеріалах кримінального провадження).

В свою чергу, при призначені обвинуваченому покарання судом враховується те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак в той же час приймає до уваги відношення самого обвинуваченого до скоєного ним протиправного діяння та його поведінку після вчиненого. Адже обвинувачений ОСОБА_6 скоївши злочин, усвідомив протиправність своїх дій, розкаявся у скоєному, сприяв здійсненню досудового розслідування по матеріалам кримінального провадження та встановлення істини по справі, не ухилявся від слідства, сам приходив до слідчого, викупив з ломбарду раніше зданий ним викрадений мобільний телефон, який в послідуючому було повернуто потерпілому ОСОБА_7 . Крім того, як було встановлено в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 попросив пробачення у потерпілого за скоєне у відношенні останнього кримінальне правопорушення. Будучи допитаним і в ході судового слідства, обвинувачений ОСОБА_6 давав свої визначальні покази, в яких добровільно висвітлював обставини скоєного ним кримінального правопорушення, які є послідовними та відповідають обставинам, що викладені в обвинувальному акті та відповідно пред`явленому йому обвинуваченні.

При призначенні обвинуваченому покарання судом також враховується і думка потерпілого ОСОБА_7 , який звернувся до суду із заявами, в яких зазначив, що шкода йому відшкодована, матеріальних претензій до обвинуваченого ОСОБА_6 він не має, цивільний позов заявляти не буде, вирішення питання стосовно міри покарання обвинуваченому залишив на розсуд суду.

Окрім цього, приймаючи рішення стосовно визначення міри покарання обвинуваченому, судом враховується і його особисті життєві обставини та психологічно-емоційний стан. Адже, ОСОБА_6 лише звільнившись із місць позбавлення волі, не встиг адаптуватися до нормального життя в соціумі, знайти відповідне місце працевлаштування для можливості забезпечення своєї родини, в цей час посварився із дружиною, дізнався про важку хворобу його матері, про що раніше не знав, яка потребує тривалого та дороговартістного курсу лікування, розуміючи вимушену необхідність в грошових коштах, допустив скоєння злочинного діяння з метою отримання грошей для лікування матері, проте, будучи особою, яка вже знаходилась під вартою та перебувала в місцях позбавлення волі, швидко усвідомив протиправність своїх дій, не бажаючи продовження протиправного шляху, щиро покаявся у скоєному та добровільно відшкодував завдані збитки.

В той же час, при призначенні покарання суд враховує, що відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно ж до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Зазначене узгоджується із положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно п.1 ст.5 Конвенції зазначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».

Злочин вчинений обвинуваченим ОСОБА_6 є дійсно суспільно небезпечним, оскільки посягає на право власності особи. Однак мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності.
На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку скоєного, дані про особу обвинуваченого, його вік, обставини скоєного кримінального правопорушення, наслідки суспільно-небезпечного діяння, відшкодування шкоди, відсутність у обвинуваченого будь-яких намірів уникнути від кримінальної відповідальності, беручи до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства, і вважає можливим застосувати до нього дію ст.75 КК України, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням.

У той же час, відповідно до вимог ст.76 п. 2, 3, 4 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого для встановлення факту його виправлення, суд вважає за необхідне покласти на засудженого обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти в зазначений орган про зміну місця проживання або роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Питання про долю речових доказів по даним матеріалам кримінального провадження, суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, враховуючи положення ст. 5, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", та керуючись ст.ст. 370, 373-374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.2 КК України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

У відповідності до ст.ст.75, 76 п.2, 3, 4 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

Зобов`язати ОСОБА_6 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти до кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання чи роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Міру запобіжного заходу у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 у виді домашнього арешту скасувати.

Речові докази по матеріалам кримінального провадження - мобільний телефон марки «Самсунг А5» чорного кольору (згідно постанови про долучення речових доказів від 16.03.2016 року) - вважати повернутим за належністю потерпілому ОСОБА_7 .

Речові докази по матеріалам кримінального провадження - інформаційний накопичувач-диск «МАМБА», серії №07041814 (згідно постанови про долучення речових доказів від 16.03.2016 року) зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1