АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/523/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.3, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 березня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретареві ОСОБА_5 , за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0001464 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року, яким

ОСОБА_8 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, офіційно не працює, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 , раніше засуджений: 29 лютого 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на три роки шість місяців, звільнений з місць позбавлення волі 25 листопада 2014 року умовно-достроково на один рік 1 місяць 14 днів,

засуджений за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки.

На підставі ст. 71 КК України до цього покарання приєднана частина покарання, не відбутого ним за попереднім вироком і остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки шість місяців.

Цим же вироком засуджений за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки шість місяців з приєднанням, відповідно до ст. 71 КК України, до цього покарання частини покарання, не відбутого за попереднім вироком та визначенням остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років також ОСОБА_9 , стосовно якого апеляційних скарг не подано.

За вироком з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 присуджено стягнути в рівних долях процесуальні витрати за проведення експертизи на загальну суму 2357 гривень 28 коп. на користь держави.

Справу розглянуто із застосуванням положень ст. 349 КПК України.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 визнаний винуватим у повторних, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 , викраденнях чужого майна, поєднаних з проникненням у приміщення, які, за вироком, вони вчинили у місті Києві; приблизно о 730 годині 31 січня 2015 року з приміщення дитячого садка АДРЕСА_2 , на загальну суму 540 гривень; приблизно о 2130 годині 21 березня 2015 року з приміщення дитячого садка АДРЕСА_3 , на загальну суму 3500 гривень; приблизно о 1350 годині 2 квітня 2015 року з приміщення дитячого садка АДРЕСА_4 , на загальну суму 1200 гривень; приблизно о 1030 годині 13 травня 2015 року з приміщення школи АДРЕСА_5 , на загальну суму 8500 гривень; приблизно о 1530 годині 19 числа того ж місяця з приміщення школи по АДРЕСА_6 , на загальну суму 7800 гривень; приблизно о 1030 годині 12 червня 2015 року з приміщення дитячого садка по АДРЕСА_7 , на загальну суму 2600 гривень; приблизно о 1830 годині 24 числа того ж місяця з приміщення дитячого садка АДРЕСА_8 , на загальну суму 195 гривень; приблизно о 800 годині 2 серпня 2015 року з приміщення дитячого садка АДРЕСА_9 , на загальну суму 5999 гривень; приблизно об 1140 годині 17 числа того ж місяця з приміщення дитячого садка АДРЕСА_10 , на загальну суму 300 гривень; приблизно о 1300 годині 31 серпня 2015 року з приміщення шкоди АДРЕСА_11 , на загальну суму 3900 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 не піддає сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони описані у вироку та юридичної кваліфікації скоєного ним за ч.3 ст. 185 КК України.

Водночас, посилаючись на повне визнання своєї провини та щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, він вважає призначене йому покарання занадто суворим і на цих підставах просить переглянути кримінальне провадження апеляційним порядком за його участю та заявляє про намір в апеляційному засіданні надати обґрунтовані докази за пом`якшення покарання.

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог з посиланнями на повне визнання і усвідомлення своєї провини, щире каяття, вчинення кримінальних правопорушень внаслідок скрутного матеріального становища,відсутність матеріальних претензій до нього, а також вважаючи, що за таких обставин суд був зобов`язаний призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.3 ст. 185 КК України, та прокурора, який заперечив можливість задоволення апеляційних вимог, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи сторін в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони описані у вироку та юридичної кваліфікації скоєного за ч.3 ст. 185 КК України, були зроблені цим судом в порядку застосування положень ст. 349 КПК України, ніким в апеляційному засіданні сумнівам не піддавались, порушень застосування положень ст. 349 КПК України не виявлено і скарг на такі порушення від учасників кримінального провадження не надходило, а тому ці висновки колегія суддів не досліджує та не оцінює, погоджуючись із ними.

Що ж стосується виду, міри покарання, можливості його пом`якшення із застосуванням положень ст. ст. 69, 75, 76 КК України, про що просить апелянт, то при вирішенні цих питань суд першої інстанції врахував, і це прямо вказано у вироку, ступінь тяжкості вчиненого, відомості про особу винуватця, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, що його пом`якшує, а саме щире каяття.

На цих підставах суд прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в умовах ізоляції його від суспільства.

Міркування апелянта про обов`язок суду за умови щирого каяття та відсутності матеріальних претензій до нього призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкцією правової норми, за якою його засуджено, не ґрунтується на чинному кримінальному законі.

Так, ст. 691 КК України передбачає, що за наявності обставин, які пом`якшують покарання, передбачених п. п. 1 і 2 ч.1 ст. 66 КК України, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

У цьому конкретному випадку суд першої інстанції вказав на щире каяття ОСОБА_7 , відсутність обставин, що обтяжують покарання, не визнав наявність обставини, передбаченої п.2 ч.1 ст. 66 КК України, тобто добровільного відшкодування заподіяних збитків і нічим не обґрунтував цієї позиції, хоча, за матеріалами кримінального провадження, і сам ОСОБА_7 це не піддавав сумнівам, у цьому конкретному випадку мова йде саме не про добровільне відшкодування у повному обсязі заподіяних збитків, а про відсутність претензій до нього з боку потерпілих.

До того ж, оскільки санкція ч.3 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, остільки призначене судом ОСОБА_7 за цією правовою нормою покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки не виходить за межі, визначені ст. 691 КК України.

Цим вироком ОСОБА_7 засуджений за вчинення значної кількості епізодів повторного таємного викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб та з проникненням у приміщення.

Ці кримінальні правопорушення він вчинив у період не відбутого строку покарання за попереднім вироком, у зв`язку з чим суд обґрунтовано застосував положення ст. 71 КК України при визначенні остаточного покарання.

За таких обставин, коли ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово засуджений за корисливі злочини та інші злочини, в період не відбутої частини покарання за попереднім вироком після звільнення від його відбування умовно-достроково, протягом порівняно короткого строку з 2 квітня по 31 серпня 2015 року - вчинив дванадцять епізодів тяжких злочинів, що вже саме по собі вказує на його стійку антисоціальну спрямованість та небажання стати на шлях виправлення, призначене йому з дотриманням вимог ст. 691 КК України покарання, як за вчинені кримінальні правопорушення, так і за сукупністю вироків, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості, а тому пом`якшенню, навіть з урахуванням доводів апеляційної скарги, не підлягає.

Втім, судова колегія визнає за необхідне зарахувати ОСОБА_7 попереднє ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням в строк відбування покарання відповідно до положень ч.5 ст. 72 КК України.

Що ж стосується засудженого цим же вироком ОСОБА_9 , то, за відсутністю апеляційного приводу, колегія суддів пояснює йому право звернутися за вирішенням цього питання до місцевого суду за місцем відбування покарання.

В силу викладеного апеляційну скаргу ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, - без змін.

Отже, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2015 року відносно нього залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_7 попереднє ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням у період з 31 серпня 2015 року по 9 березня 2016 року включно з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, вона може бути оскаржена касаційним порядком до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців від дня проголошення, а ОСОБА_7 , оскільки він утримується під вартою, - в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: