Ухвала
іменем україни

11 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, громадянина України, який зареєстрований по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого п. 9 ч. 2 ст.115 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

засуджено за ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 п. 3 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від покарання за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винним у злочині, вчиненому за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 в травні 2009 року звернувся до ОСОБА_8 з проханням позичити ОСОБА_9 грошові кошти. На вказану пропозицію ОСОБА_8 відповів згодою, за умови їх повернення з відсотками.

У подальшому, в період з травня по вересень 2009 року ОСОБА_9 періодично позичав у ОСОБА_8 різні суми коштів, повертаючи їх тільки частково, внаслідок чого, станом на вересень 2009 року сума боргу, що утворилася у ОСОБА_9 перед ОСОБА_8 склала приблизно 100 000 - 105 000 доларів США.

18 січня 2010 року ОСОБА_9 передав ОСОБА_8 частину боргу в сумі 15000 гривен, однак, у зв`язку з тим, що термін повернення боргу не влаштовував ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , у них виник злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_9 , для застосування психологічного впливу на останнього з метою повернення боргу.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_9 ОСОБА_7 , діючи умисно в інтересах третіх осіб, спільно із ОСОБА_8 , вирок суду щодо якого набрав законної сили, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, за допомогою засуджених за ч. 2 ст. 146 КК України ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вирок щодо яких набрав законної сили, утримували ОСОБА_9 проти його волі в різних квартирах міста Дніпропетровська та міста Запоріжжя, тобто незаконно позбавили волі останнього, в період з 29 січня 2010 року по 28 лютого 2010 року.

Так, 29 січня 2010 року приблизно о 11 год. ОСОБА_14 та ОСОБА_10 за грошову винагороду, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_7 і ОСОБА_8 прибули разом із ОСОБА_9 до квартири АДРЕСА_2 , де вказані особи незаконно утримували потерпілого в період з 29 січня 2010 року по 31 січня 2010 року. У зазначеній квартирі потерпілого ОСОБА_9 утримували шляхом фізичного впливу, а саме прив`язали скотчем до крісла, та на голову одягнули шапку, чим закрили очі потерпілому.

Після цього за вказівкою ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб, погоджено між співучасниками злочину, проти волі потерпілого зранку 31 січня 2010 року на невстановленому автомобілі перевезли потерпілого в квартиру АДРЕСА_3 для подальшого його утримання за вищезазначеною адресою. В період часу з 31 січня 2010 року по 01 лютого 2010 року потерпілого утримували, проти його волі з погрозами застосування фізичного впливу в квартирі АДРЕСА_3 за грошову винагороду.

В подальшому ОСОБА_10 з метою залякування для пришвидшення повернення боргу запропонував раніше знайомим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 допомогти в подальшому у здійсненні злочину за грошову винагороду, після чого останні погодились.

ОСОБА_10 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, згідно попередньої домовленості із ОСОБА_7 і ОСОБА_8 01 лютого 2010 року приблизно о 17 годині вивів із квартири за вищезазначеною адресою, потерпілого ОСОБА_9 та посадив у автомобіль марки «Ауді А-6», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_13 , після чого зазначені особи направились до міста Запоріжжя з метою подальшого незаконного утримання потерпілого. По прибуттю в місто Запоріжжя, ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою у групі осіб, згідно узгодженого плану завів потерпілого ОСОБА_9 до квартири АДРЕСА_4 . В період часу з 01 лютого 2010 року по 28 лютого 2010 року потерпілого ОСОБА_9 утримували проти його волі з погрозою фізичного насильства в квартирі АДРЕСА_4 , тобто незаконно позбавили волі на тривалий час.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 також обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого п.9 ч.2 ст. 115 КК України, однак суд прийняв рішення про визнання його невинуватим в цій частині та виправдав на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущене неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Зазначає на те, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б доводили наявність протиправних дій ОСОБА_7 щодо ОСОБА_9 . При цьому місцевий суд поклав в основу обвинувачення докази, які не були безпосередньо досліджені судом у зв`язку з чим вони є недопустимими.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженого, які підтримали подану касаційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_6 , обґрунтовуючи касаційні вимоги, посилається, у тому числі, і на однобічність і неповноту судового розгляду, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410, 411 КПК України, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин справи, встановлених судом.

Оцінюючи правильність постановлених щодо ОСОБА_7 судових рішень з огляду на правильність застосування кримінального закону та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України та правильність кваліфікації його дій підтверджується зібраними по справі, дослідженими під час судового засідання і наведеними у вироку доказами у їх сукупності.

Зокрема, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_7 ,, судом був допитаний потерпілий ОСОБА_15 , який пояснив, що саме ОСОБА_7 , користуючись телефоном його сина призначив йому зустріч під час якої повідомив про наявність у сина боргових зобов`язань, а після того як було передано гроші в сумі 15 000 грн., син зник і через кілька місяців його знайшли мертвим.
Також судом було оцінено показання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , надані під час досудового слідства, які вказували, що вчинили викрадення ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_7 та іншими особами.
Оскільки вказані докази були отримані та оформлені згідно вимог КПК України 1960 року, за законодавством яке діяло на момент їх складання, і досліджені судом відповідно до п.8 Розділу «Перехідні положення» КПК України за клопотанням сторони обвинувачення на підставі ст. 358 КПК України, підстави вважати їх було отримано з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим вони є недопустимими, як на те вказує у своїй касаційній скарзі захисник, по справі відсутні.
При цьому доводи захисника про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не були допитані судом у зв`язку з чим було порушено право на перехресний допит не дають підстав для скасування судових рішень, оскільки судом вживались заходи для забезпечення їх участі при розгляді справи, однак було отримано дані, які вказують на те, що ОСОБА_10 помер, а ОСОБА_8 виїхав на територію, яка наразі непідконтрольна українській владі.
Крім того обставини вчинення злочину опосередковано підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 .
Доводи касаційної скарги захисника про те, що суд, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 , не взяв до уваги висновки викладені в мотивувальних частинах ухвал Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2011 року та 18 липня 2013 року щодо оцінки наявних по справі доказів, то вони також є необґрунтованими, оскільки вказаними судовими рішеннями справу було повернуто прокурору для доопрацювання, у зв`язку з чим викладені у них висновки не спростовують доведеність вини ОСОБА_7 .
При розгляді справи апеляційним судом були досліджені матеріали провадження, проаналізовані докази, якими суд першої інстанції обґрунтував доведеність вини ОСОБА_7 . Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином неправильного застосування кримінального закону та істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування судових рішень, судом касаційної інстанції не встановлено.
За таких обставин колегія суддів вважає, судові рішення законними та обґрунтованими і підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 434-436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Також було дано оцінку фактичним даним, які містяться у вироку Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2011 року щодо ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , яким їх було визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, та досліджено матеріали кримінальної справи №1-72/11. Крім того доведеність вини ОСОБА_7 підтверджується даними, які містяться в досліджених в судовому засіданні протоколах допиту ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , протоколах очної ставки за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , а також даними, які містяться в протоколах пред`явлення фотознімків для впізнання. Вказані докази були отримані та оформлені згідно вимог КПК України 1960 року, за законодавством яке діяло на момент їх складання, і досліджені судом відповідно до п.8 «Перехідних положень» КПК України за клопотанням сторони обвинувачення на підставі ст. 358 КПК України.

Таким чином суд, оцінивши докази по справі у їх сукупності прийшов до обґрунтованого висновку про те, що в діях ОСОБА_7 наявний склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а тому доводи касаційної скарги про те, що судом при кваліфікації дій засудженого було неправильно застосовано кримінальний закон є безпідставними.

Підстави вважати, що вказані докази, якими суд обґрунтував доведеність вини ОСОБА_7 за ч.2 ст. 146 КК України, були зібрані з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, як на те вказує у своїй касаційній скарзі захисник, у зв`язку із чим вони є не допустимими, по справі відсутні.