Справа № 308/4781/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

08.09.2016 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого - ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25 березня 2016 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Ужгорода, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючий - АДРЕСА_2 , громадянин України, українець, не одружений, не працюючий, раніше судимий 04.04.2011 року Ужгородським міськрайонним судом за ч.1 ст.317 та ч.2 ст.309 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 16.04.2014 року звільнений умовно-достроково від відбування покарання на строк 1 рік 4 місяці 26 днів,
засуджений за ч.2 ст.317 КК України і призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ст.ст.71, 72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ужгородського міськрайонного суду від 04.04.2011 року у виді 3 (трьох) місяців позбавлення волі і остаточно до відбуття ОСОБА_6 призначено покарання 4 (чотири) роки 3 (три) місяці позбавлення волі з конфіскацією майна.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді домашнього арешту залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту його затримання.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 1920, 34 грн. процесуальних витрат за проведення судово-хімічних та судово-дактилоскопічної експертиз.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст..100 КПК України.
Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим і засуджений за те, що він 18 березня 2015 року близько 15-ої години за місцем свого тимчасово проживання - в квартирі АДРЕСА_3 , за допомогою попередньо та спільно з ОСОБА_8 придбаних медичних препаратів, соди, паливно-мастильних матеріалів(бензину), соляної кислоти та сірників, кустарним способом, шляхом їх змішування та варіння, умисно, незаконно виготовив наркотичний засіб «Сідло», що містить в своєму складі наркотичну речовину, обіг якої обмежено- кодеїн. Вказану наркотичну речовину ОСОБА_6 розлив до трьох скляних баночок, з яких в подальшому набрав до пластикових шприців та передав один шприц з вмістом наркотичного засобу «Сідло» ОСОБА_8 , який разом з ним вжив попередньо виготовлений наркотичний засіб шляхом ін`єкційного його введення внутрішньовенно. Таким чином, ОСОБА_6 надав ОСОБА_8 приміщення вищевказаної квартири, яке перебувало в його тимчасовому користуванні, для вживання наркотичних засобів, повторно.
Того ж дня о 15.30 год. працівниками міліції з дозволу ОСОБА_9 проведено огляд приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого виявлено та вилучено: одноразовий шприц (2мл.) з наявною в ньому речовиною світло-жовтого кольору, яка відповідно до висновку судово-хімічної ескпертизи №18/191 від 31.03.2015 року є прекурсором, стосовно якого встановлюються заходи контролю соляною кислотою загальною масою 2, 2248 грама (2,2мл.) концентрацією 21%; три склянки баночки з нащаруванням речовини коричневого кольору, які відповідно до висновку судово-хімічної екпертизи №18/189 від 03.04.2015 року є слідами наркотичного засобу, обіг якого обмежено кодеїну та 19 одноразових використаних шприців, на 14-ти з яких відповідно до висновку судово-хімічної експертизи №18/220 від 08.04. 2015 року містяться сліди наркотичного засобу, обіг якого обмежено-кодеїну.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25.03.2016 року незаконний, оскільки висновок суду про його винуватість не відповідає фактичним обставинам справи. Вважає, що судом не взято до уваги тих фактів, що він немає жодного відношення до квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_10 , в ній не проживав, ключів від неї не мав. 18.03.2015 року він разом з ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за допомогою придбаних інгредієнтів виготовили в приміщенні вказаної квартири наркотичний засіб, оскільки вони всі були наркозалежними. Після цього ОСОБА_13 залишив приміщення власної квартири, а він і ОСОБА_12 вжили частину попередньо виготовленого наркотичного засобу шляхом ін`єкційного введення внутрішньовенно. Через деякий час ОСОБА_13 повернувся разом з працівниками міліції, які застосовували до нього фізичний та психологічний тиск, внаслідок чого змушений був визнати факт надання саме ним приміщення квартири АДРЕСА_3 , для вживання наркотичних засобів.
В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати як незаконний та необгрунтований, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину. На думку апелянта, в ході досудового та судового слідства не здобуто достатніх доказів вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.317 КК України, оскільки судом не враховано того факту, що у квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_6 знаходився у зв`язку з проведенням в ній ремонтних робіт, разом з власником цієї квартири ОСОБА_11 , який і сам був наркозалежним та мав вільний доступ у власне житло. При цьому звертає увагу на встановлення вироком Ужгородського міськрайонного суду 17.06.2015 року вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень? передбачених за ч.1 ст.309, ч.1 ст.317 КК України, вчинення яких мало місце за адресою АДРЕСА_2 - 30.03.2015 року. Захисник вказує і на те, що доказів належності ОСОБА_6 вилучених наркотичних засобів, які були вилучені в ході обшуку вказаної квартири, в яку мав вільний доступ її власник ОСОБА_13 , матеріали кримінального провадження не містять. Також захисник зазначає про незаконність вироку суду у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону в частині призначення ОСОБА_6 додаткового покарання в виді конфіскації майна, посилаючись на відсутність корисливого мотиву злочину, який інкримінований ОСОБА_6 . Адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі звертає увагу і на те, що судом першої інстанції також не взято до уваги стан здоров`я ОСОБА_6 , який страждає синдромом опіоїдної залежності, являється наркозалежним з психічними вадами та малозначність вчиненого ним діяння.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого - ОСОБА_6 , його захисника - ОСОБА_7 , які підтримали доводи поданих апеляційних скарги, думку прокурора про законність вироку суду першої інстанції та безпідставність поданих на нього апеляцій, провівши частково судове слідство, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції були дотримані.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються сукупністю доказів, досліджених як судом першої інстанції, та і апеляційним судом, та які наведено у вироку.
Так, в судовому засіданні показання обвинуваченого ОСОБА_6 були ретельно перевірені, який вину в кримінальному правопорушенні не визнав та показав, що в березні 2015 року допомагав ОСОБА_10 проводити ремонт ванної кімнати у квартирі, яка належить останньому, за адресою АДРЕСА_2 . Періодично він заходив до приміщення цієї квартири, щоб приготувати та вжити наркотичні засоби. 18 березня 2015 року він разом із знайомим ОСОБА_14 прийшли до належної ОСОБА_15 квартири, де втрьох за допомогою придбаних медичних препаратів виготовили наркотичний засіб «сідло», частину якого він з ОСОБА_12 вжили шляхом ін`єкційного введення внутрівенно, а ОСОБА_13 набравши у шприц приготовлений наркотичний засіб, повідомив, що йому потрібно вийти та продати цю речовину. Через деякий час до квартири, відкривши двері ключем, зайшли працівники міліції, якими було виявлено наркотичну речовину та шприци з її залишками. Працівника міліції він повідомляв, що не має жодного відношення до цієї квартири, ключів від неї не мав, перебував в ній виключно з дозволу власника квартири ОСОБА_15 , який після повернення до квартири разом з працівниками міліції умовив його, за винагороду, взяти вину на себе.
Однак, не дивлячись на такі показання обвинуваченого, із матеріалів кримінальної справи видно, що судом першої інстанції на їх підтвердження чи спростування з дотриманням, передбачених процесуальним законом положень судового розгляду справи, досліджено усі наявні докази у справі та дано їм належну правову оцінку.
Винуватість ОСОБА_6 саме у наданні приміщення, до якого він мав вільний доступ, з метою незаконного вживання наркотичних засобів, вчиненого повторно, підтверджено наведеними у вироку показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а також допитаних апеляційним судом в якості свідків працівників Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , понятих ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , протоколом огляду місця події від 18.03.2015 року, поясненнями експерта ОСОБА_20 , які були безпосередньо допитані та, або докази були досліджені в судовому засіданні і якими підтверджено його вину.
Зокрема, свідок ОСОБА_9 показав суду, що дійсно в березні 2015 року ОСОБА_6 проводив ремонт в належній йому квартирі за адресою АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим на протязі місяця проживав у ній. 18 березня 2015 року працівники міліції, посилаючись на скарги сусідів, попросили надати дозвіл на огляд його квартири. Після чого він віддав працівникам міліції ключі від власної квартири, сказавши, що там ОСОБА_6 проводить ремонт, а коли разом з ними прийшов до її приміщення, в ній знаходилися ОСОБА_6 і ОСОБА_12 , які вживали наркотичний засіб. Хто саме запросив до приміщення його квартири ОСОБА_21 йому не відомо.
Згідно пояснень даних суду першої інстанції свідком ОСОБА_8 , останній також підтвердив, що 18 березня 2015 року він зустрівся з ОСОБА_6 , який повідомив його що у квартирі за адресою АДРЕСА_2 проводить ремонт, куди і запросив його з метою спільного виготовлення та вживання наркотичного засобу, що вони і зробили, після чого до вказаної квартири зайшли працівники міліції та в присутності понятих виявили та вилучили залишки наркотичних речовин та шприци.
Разом з тим, допитані апеляційним судом за клопотанням сторони захисту свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 змінили свої показання на користь виправдання обвинуваченого ОСОБА_6 , а ОСОБА_9 у виправдання останнього заявив, що сам надав ОСОБА_8 приміщення квартири для вжиття наркотиків. Проте, ці їхні показання спростовуються наявними доказами, зокрема, свідченнями понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , які були присутні при огляді місця події 18.03.2015 року та працівників міліції ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які викривали даний злочин, про те, що в квартирі знаходилось двоє осіб, а ОСОБА_9 з`явився у квартирі пізніше.
Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка працівник Ужгородського ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_16 показав, що від мешканки будинку АДРЕСА_4 він отримав усне звернення з приводу того, що з квартири АДРЕСА_5 цього будинку чути запах бензину. Йому було відомо, що вказана квартира належить ОСОБА_10 , який раніше притягався до кримінальної відповідальності за вживання наркотичних засобів. Він за телефонував останньому, який в свою чергу повідомив, що у вказаній квартирі тимчасово проживає ОСОБА_6 у зв`язку з проведенням ремонтних робіт у ній.
Вказані учасники огляду місця події давали показання в судовому засіданні, як місцевого, так і апеляційного суду, з дотриманням вимог КПК України і такі є логічно послідовними, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами у справі. Підстав вважати їх неналежними чи недостовірними - немає.
Вина ОСОБА_6 в сукупності з показами цих свідків підтверджується також іншими доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема, протоколом огляду місця події від 18.03.2015 року - приміщення квартири АДРЕСА_3 , в ході якого було виявлено та вилучено : одноразовий шприц (2мл.) з наявною в ньому речовиною світло-жовтого кольору, яка відповідно до висновку судово-хімічної ескпертизи №18/191 від 31.03.2015 року є прекурсором, стосовно якого встановлюються заходи контролю соляною кислотою загальною масою 2, 2248 грама (2,2мл.) концентрацією 21%; три склянки баночки з нащаруванням речовини коричневого кольору, які відповідно до висновку судово-хімічної екпертизи №18/189 від 03.04.2015 року є слідами наркотичного засобу, обіг якого обмежено кодеїну та 19 одноразових використаних шприців, на 14-ти з яких відповідно до висновку судово-хімічної експертизи №18/220 від 08.04. 2015 року містяться сліди наркотичного засобу, обіг якого обмежено-кодеїну.
Цим обставинам судом першої інстанції дано належну оцінку і обґрунтовано визнано показання ОСОБА_6 про ненадання приміщення квартири АДРЕСА_6 , яке знаходилось у його тимчасовому користуванні, для виготовлення та вживання наркотичного засобу, безпідставними.
Суд обґрунтовано зазначив, що ці доводи обвинуваченого спростовуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а той факт що до квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_8 запросив ОСОБА_6 , в судовому засіданні не заперечував і сам обвинувачений.
Тому, апеляційний суд також вважає, що змінені показання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спрямовані на користь незаконного виправдання ОСОБА_6 , а не на встановлення об`єктивної істини у справі.
З матеріалів кримінального провадження та вироку також видно, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка, на яких і ґрунтуються висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину. Такі докази є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч. Оцінивши їх у відповідності до вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що у діях ОСОБА_6 міститься склад злочину, передбачений ч.2 ст.317 КК України, як надання приміщення, з метою незаконного вживання наркотичних засобів, вчинене повторно, а тому доводи в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника щодо однобічності, неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Посилання ОСОБА_6 у своїх показаннях та захисника ОСОБА_7 в апеляційних скаргах на те, що квартира не являється власністю ОСОБА_6 висновків суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину не спростовує, оскільки за змістом ст..317 Кримінального кодексу України, під наданням приміщення слід розуміти забезпечення можливості одній або кільком особам використати хоча б один раз приміщення для незаконного вживання, виробництва чи виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів. Надання приміщення з тією ж метою може мати, як правило, разовий характер, що і вбачається із діяння ОСОБА_6 .
Враховуючи викладене, твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про необґрунтовану кваліфікацію його дій за ч.2 ст.317 КК України не ґрунтується на вимогах закону і спростовуються наведеними доказами.
З цих же підстав є необґрунтованими і посилання обвинуваченого та захисників в апеляційних скаргах на нібито штучно створені працівниками міліції умови для викриття у вчиненні інкримінованого злочину. Для перевірки цих даних, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом допитано зазначених вище свідків, як сторони обвинувачення, так і захисту, які були присутні в якості понятих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а також ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Із показань свідків, які допитані безпосередньо апеляційним судом за клопотанням прокурора вбачається, що працівники міліції викрили злочин, вчинений ОСОБА_6 за повідомленням мешканки будинку, оскільки із приміщення квартири йшов різкий запах бензину. Крім того, за їх показанням такий запах зберігався і в момент проведення огляду місця події.
Показаннями цих свідків також підтверджено, що в квартирі ОСОБА_9 проводився ремонт ОСОБА_6 і він мав повний доступ і ключі до неї, а ОСОБА_9 в квартирі не проживав.
Ніхто із допитаних апеляційним судом свідків не підтвердив того факту, що мала місце провокація злочину з метою незаконного притягнення будь-кого до кримінальної відповідальності, а із матеріалів справи видно, що ОСОБА_6 висував різні версії про нібито вчинення працівниками міліції провокації цього злочину та обіцянок грошової винагороди, якщо він візьме злочин на себе.
Посилання обвинуваченого на застосування до нього недозволених методів досудового слідства з боку працівників міліції є безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо скарг ОСОБА_6 чи його захисника з цього приводу.
Відсутні в матеріалах кримінального провадження і дані про неможливість притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності через хворобу.
Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засідання, судом першої інстанції з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини, які могли мати істотне значення для правильного вирішення справи.
Об`єктивних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження доводів, викладених обвинуваченим та його захисником в апеляційних скаргах надано не було ні ним, ні захисником, і такі не були встановлені судом апеляційної інстанції.
Як видно із вироку при обранні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, його характеристику та, а також те, що ОСОБА_22 раніше притягався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочину, однак на шлях виправлення не став і в період іспитового строку вчинив новий злочин і призначив йому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.317 КК України та призначив покарання за сукупністю вироків на підставі ст..ст.71, 72 КК України.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність через призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, є обґрунтованими.
Відповідно до статті 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.
Як видно, вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у наданні приміщення для незаконного виготовлення та вживання наркотичний засобів , вчиненому повторно не із корисливих, а з інших мотивів безкоштовно надавши наркотичний засіб своїм знайомим для вживання шляхом ін`єкцій.
Таким чином, призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання за ч. 2 ст. 317 КК України у виді конфіскації майна, суд не врахував вимоги ч. 2 ст. 59 КК України, згідно з якою конфіскація майна встановлюється лише за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення, яким застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Відповідно до вимог ст. 407 ч. 1 п. 2 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має змінити вирок або ухвалу.
Таким чином, з вироку суду на підставі ч. 2 ст. 59 КК України підлягає виключенню призначення за ч. 2 ст. 317 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді конфіскації майна, а також призначення цього ж додаткового покарання за сукупністю вироків на підставі ст. ст. 71,72 КК України.
З врахуванням наведеного, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 до зміни.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 25 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 , в частині призначення покарання змінити.

Виключити із резолютивної частини вироку суду призначення ОСОБА_6 за ч.2 ст.317 КК України та на підставі ст..ст.71,71 КК України, додаткового покарання у виді конфіскації майна.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою у той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді: підписи
Згідно з оригіналом.

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області ОСОБА_1