Номер провадження: 11-сс/785/1035/16
Номер справи місцевого суду: 520/8364/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.07.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2016 року,

встановив:
Старший слідчий Таїровського відділення Київського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , на підставі кримінального провадження №10000022 від 14.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно, а саме: автомобіль «Mercedes-Benz» 2006 модельного року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_2 ; один комплект ключів; записник підозрюваного ОСОБА_10 ; мобільний телефон «Самсунг» ІМЕІ НОМЕР_3 .

Своє клопотання слідчий мотивував достатніми підставами вважати, що зазначений автомобіль придбаний на кошти, якими ОСОБА_10 , зловживаючи довірою ОСОБА_11 , заволодів обманним шляхом.

Накладення арешту на один комплект ключів (не зазначено скільки ключів вилучено, чи це ключі від автомобілю, чи від дверних замків), на записник підозрюваного ОСОБА_10 та на мобільний телефон «Самсунг» ІМЕІ НОМЕР_3 , у клопотанні не мотивовано.

Ухвалою слідчого судді, з посиланням на приписи ст. 167, 170, 171, 172, 173 КПК України, клопотання слідчого задоволено з метою «забезпечення відшкодування шкоди, завданої діяннями підозрюваного ОСОБА_10 та унеможливлення зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна».

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначила, що з ухвала слідчого судді постановлена без достатніх підстав, оскільки вона не відноситься до осіб, зазначених у ст. 170 КПК України, а автомобілем володіє на законних підставах.

Посилаючись на безпідставність арешту автомобілю, ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на автомобіль «Mercedes-Benz» 2006 модельного року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_2 та на комплект ключів від нього, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого в частині накладення арешту на автомобіль та комплект ключів.

Прокурор в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, хоча про час та дату судового розгляду був повідомлений телефонограмою на номер: НОМЕР_4 , про що свідчить відповідна довідка працівника апарату Апеляційного суду Одеської області.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновків про таке.

Частинами першою та другою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Так, відповідно до змісту клопотання слідчого та ухвали слідчого судді, на автомобіль накладено арешт з метою «забезпечення відшкодування шкоди, завданої діяннями підозрюваного ОСОБА_10 та унеможливлення зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна».

Згідно з приписами ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Арешт може бути накладений на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (автомобілю «Mercedes-Benz» 2006 модельного року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_2 ) видно, що законним власником автомобілю є ОСОБА_7 (а.с. 15).

Також зі змісту клопотання випливає, що ОСОБА_7 у кримінальному провадженні не є підозрюваною та особою, яке несе цивільну відповідальність у передбаченому законом порядку.

У клопотанні та ухвалі слідчого судді не зазначено, що автомобіль «Mercedes-Benz» 2006 модельного року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_2 є речовим доказом у кримінальному провадженні

Аналіз правової ситуації, яка є предметом судового розгляду та співставлення її з приписами ст. 170 КПК України, показує, що у даному випадку не було законних підстав для накладення арешту на автомобіль, оскільки абзац другий частини десятої зазначеної норми закону містить пряму заборону на арешт майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача.

Доводи клопотання слідчого та ухвали слідчого судді, щодо того, що оформлення автомобілю на ОСОБА_7 здійснено з метою уникнення конфіскації майна, мають характер припущення і не є правовими.

До того ж, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію автомобілю, ОСОБА_7 є його законним власником з 12.01.2016 року, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 внесено до ЄРДР 14.03.2016 року.

Окрім того, згідно з приписами ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскільки підтверджуються матеріалами справи та засновані на приписах КПК України.

Окрім того, під час апеляційного розгляду справи встановлено істотне порушення кримінального процесуального закону, яке полягає у наступному.

З протоколу огляду місця події від 14.07.2016 року випливає, що об`єктом огляду був автомобіль «Mercedes-Benz» чорного кольору, 2006 модельного року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_2 . В процесі огляду було вилучено технічний паспорт на автомобіль, записник коричневого кольору з написом «2007», поліс обов`язкового страхування на ім`я ОСОБА_12 та мобільний телефон «Самсунг» ІМЕІ НОМЕР_3 .

Відповідно до приписів ч. 1 та 2 ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Статтею 233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Зі змісту матеріалів справи, доданих до клопотання слідчого видно, що автомобіль «Mercedes-Benz» фактично був затриманий вранці 13.07.2016 року і доставлений на територію Київського ВП ГУНП в Одеській області, а його огляд відбувся без добровільної згоди особи, яка ним володіє та без ухвали слідчого судді з 12 год. до 12 год. 30 хв. 14.07.2016 року.

Огляд автомобілю у такому порядку не був викликаний випадками, установленими ч. 3 ст. 233 КПК України, оскільки не був пов`язаний із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

Отже, майно, на яке накладено арешт, вилучено органом досудового розслідування з грубим порушення зазначених вище норм кримінального процесуального законодавства.

Відповідно до приписів ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Так, відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Отже, оскаржувана ухвала слідчого судді не відповідає зазначеним критеріям, оскільки висновки слідчого судді суперечать фактичним обставинам справи, а мотивувальна частина ухвали не містить жодного посилання на докази, якими обґрунтовується судове рішення про накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Згідно з приписами ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, у даному випадку є: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає задовленню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали.
Керуючись ст. 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422 КПК України, Апеляційний суд Одеської області, -

ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеської області від 18.07.2016 року про накладення арешту на майно, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою:

У задоволенні клопотання старшого слідчого Таїровського відділення Київського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №10000022 від 14.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно, а саме: автомобіль «Mercedes-Benz» 2006 модельного року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_2 власником якого є ОСОБА_7 ; один комплект ключів; записник підозрюваного ОСОБА_10 ; мобільний телефон «Самсунг» ІМЕІ НОМЕР_3 , - відмовити.

Вилучене майно повернути власникам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4