АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний номер справи: 668/6331/15-к
Провадження: № 11-кп/791/149/16 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 286 ч.1 КК України Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

представника потерпілого: ОСОБА_8

адвоката: ОСОБА_9

адвоката: ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 27 листопада 2015 року відносно:

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 27 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 4 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 не обирався.

Позов прокурора залишено без розгляду.

Позовні вимоги законного представика потерпілого задоволено частково.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 15.05.2014 р. близько 15:30 год., керуючи технічно справним автомобілем «Subaru Impreza», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по вул. Молодіжній, зі сторони вул. Тираспільська в напрямку пр. Ушакова в м. Херсоні, перебуваючи в районі ЗОШ №30, територія якої прилягає безпосередньо до дороги, будучи попередженим про можливу появу дітей з вказаної території дорожнім знаком 1.33 «Діти», порушуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, при виникненні небезпеки для руху у вигляді появи на проїжджій частині малолітнього пішохода, якого він мав об`єктивну можливість виявити, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості або зупинки автомобілю, внаслідок чого, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 2005 року народження, який перетинав проїжджу частину з ліва направо по ходу руху автомобіля. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує на незаконність вироку щодо нього через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що суд не дав належної оцінки його показанням, не зазначив про мотиви неврахування його показань.

Вказує також, що суд помилково визнав протокол слідчого експерименту від 18.09.2014 року з його участю в якості свідка недопустимим доказом з огляду на те, що його позиція є послідовною, він в ході досудового розслідування та судового розгляду підтримував показання дані в ході слідчого експерименту, а тому неврахування цих показань порушує його право на захист.

Невірними апелянт вважає і висновки суду про неспроможність його свідчень щодо швидкості руху та розташування автомобіля світлого кольору , який виїхав на проїзну частину та обмежував оглядовість дороги.

Обвинувачений також вказує на неналежну оцінку судом відеозапису події, яка фактично зводилася тільки до її перегляду без надання йому можливості надати свої пояснення , чим порушив принцип змагальності.

Помилковим апелянт вважає і висновок суду щодо стану дорожнього покриття в момент ДТП та вказує, що висновок про сухий стан дорожнього покриття спростовується наданою стороною захисту довідкою гідрометцентру , якій суд не дав вірної оцінки , як і в цілому відеозапису з місця події.

Стверджує, що суд не мав підстав приймати до уваги висновок автотехнічної експертизи № 5610 від 11.12.2014 року який зроблено з урахування вихідних даних, отриманих під час слідчого експерименту із ОСОБА_12 , який не був очевидцем події. За наявності у провадженні двох суперечливих висновків експертиз суд мав призначити комплексну експертизу, натомість обмежився допитом експертів і не усунув наявні суперечності.

Не усунувши суперечності у висновках експертиз, та, будучи обізнаним про наявність висновку складеного 17.11.2015 року за клопотанням сторони захисту, суд не дочекався його надходження стороні захисту та подання нею до суду, без його дослідження й оцінки, без усунення наявних суперечностей та невідповідностей, ухвалив незаконний обвинувальний вирок.

Вважає, що висновок про його винуватість суд побудував на припущеннях та недопустимих суперечливих доказах.

Крім того вказує, що суд мав повернути обвинувальний акт прокурору із підготовчого засідання, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України , так як взагалі не містить висунутого прокурором формулювання обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_7 , думку прокурора, представників потерпілого, які вказували на безпідставність апеляційних вимог обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та, обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла до наступного.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частинами 1,6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вбачається, що докази, надані сторонами кримінального провадження суд першої інстанції безпосередньо дослідив у повному обсязі, обставин, які б завадили сторонам скористатися своїми процесуальними правами у наданні інших доказів не встановлено.

Висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши такі докази:

Показання потерпілого ОСОБА_11 , допитаного в судовому засіданні у присутності психолога та законного представника, про те, що в день події він вийшов зі школи і направився на зупинку маршрутного таксі. Перед виходом на дорогу він впевнився у відсутності автомобілів, що рухаються і почав спокійним кроком переходити дорогу. Почувши звук автомобіля, почав прискорюватися , приблизно із середини дороги, потім відчув удар в правий бік. Звуку гальмування автомобіля не чув.

Показання свідка ОСОБА_13 про те, що навесні 2014 року він виходив із дитиною зі школи і на дорозі перед школою почув гуркіт автомобіля, який їхав в напрямку пр. Ушакова. Назустріч йому їхав автомобіль, який зупинився, і водій якого вийшов і почав кричати. Підійшовши ближче, побачив хлопчика, який лежав на узбіччі .

Показання свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що 15.05.2014 року він у власному автомобілі стояв на вул. Молодіжній. Попереду від його автомобіля переходив дорогу хлопчик, який виглянув на дорогу, подивився наліво та направо. Коли хлопчик переходив дорогу, десь за один метр до узбіччя його збив автомобіль « Субару», проте він побачив лише як хлопчика відкинуло на узбіччя від удару. Після того, як хлопець побачив автомобіль, він намагався перебігти дорогу.

Протокол слідчого експерименту, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_11 та його законного представника від 20.10.2014 року , з якого вбачається, що потерпілий вказав напрямок свого руху, відстань, яку пройшов з моменту виходу на проїзну частину, відстань, яку подолав з моменту початку бігу до моменту наїзду.

Протокол огляду місця події від 15.05.2014 року в якому зафіксовані відомості щодо місця ДТП, дорожньої розмітки, наявності дорожніх знаків, та ін.

Відеозапис події та протокол його огляду від 17.07.2014 року, з яких вбачається, що 15.05.2014 року легковий автомобіль сірого кольору здійснив наїзд на пішохода, який перетинав проїзну частину зліва направо відносно руху автомобіля.

Висновок судової автотехнічної експертизи № 5610 від 11.12.2014 року, з якого вбачається, що швидкість руху автомобіля «Субару» в умовах місця події згідно даним відеозапису становить близько 45 км/год. В умовах події дії водія автомобіля «Субару» при виявленні руху пішохода через проїзну частину регламентувалися вимогами п 12.3 ПДР, за наданими слідством вихідними даними водій автомобіля «Субару» мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода з моменту його появи в полі зору. Дії водія автомобіля «Субару», які не відповідали вимогам п 12.3 ПДР з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку із ДТП.

Висновок судово- медичної експертизи № 155 від 18.07.2014 року та висновок судово-медичної експертизи від 16.03.2015 року № 14 з яких вбачається, що у потерпілого виявлений закритий перелом правої стегнової кістки, який відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень по критерію тривалості розладу здоров`я і який утворився від дії тупих предметів не виключено під час наїзду автомобіля та наступного падіння 15.05.2014 року.

Сам обвинувачений в ході судового розгляду не заперечував факт наїзду на пішохода, проте зазначав, що не зміг попередити наїзд з огляду на мокрий стан дорожнього покриття та обмеження видимості дороги іншим автомобілем.

В сукупності показання потерпілого, свідків, обвинуваченого, а також дані зазначених вище письмових доказів дали суду підстави дійти вірного висновку, про те, що причиною ДТП і наслідків, що настали, були неправильні дії водія ОСОБА_7 , який у зоні дії дорожнього знаку 1.33 Діти з табличною 7.2.1 зона дії 200 м. мав бути особливо уважним, стежити за дорожньою обстановкою відповідно реагувати на її зміну, забезпечувати контрольований режим руху, приділяючи особливу увагу появі на дорозі дітей, таза наявності технічної можливості запобігти наїзду на пішохода не дотримався вимог п 12.3 ПДР.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого такі висновки суду не спростовують.

Так, суд обгрунтовано визнав недопустимим доказом і не прийняв до уваги дані слідчого експерименту від 19.08.2014 року, проведеного з ОСОБА_7 як зі свідком, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 87 КПК України в редакції, що діяла на час проведення слідчого експерименту, та положень ч. 3 ст. 87 КПК України в редакції, що діяла на час проведення судового розгляду докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому провадженні, є недопустимими.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження стороною захисту перед судом не було заявлено клопотань про проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_7 в якості обвинуваченого.

Тому твердження обвинуваченого про те, що визнання судом недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту з його участю в якості свідка та не проведення судом слідчого експерименту з ним як з обвинуваченим порушує його право на захист та принцип змагальності є неприйнятними, оскільки суперечать вимогам кримінального процесуального закону та матеріалам кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежне дослідження судом відеозапису події є безпідставними, оскільки вбачається, що відеозапис був досліджений у судовому засіданні, як і протокол його огляду від 17.07.2014 року, і цим доказам була дана належна оцінка в сукупності з іншими доказами.

Не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду і твердження апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин події, неналежну оцінку пояснень та доводів обвинуваченого про неможливість уникнути наїзду на пішохода .

Вбачається, що доводи обвинуваченого про те, що у момент події дорожнє покриття було у мокрому стані, що серед іншого не надало йому можливості своєчасно відреагувати на появу на проїзній частині пішохода, були ретельно перевірені судом, і спростовані сукупністю зазначених у вироку доказів, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даними протоколу огляду місця події від 15.05.2014 року.

В ході апеляційного розгляду за клопотанням сторони захисту був досліджений висновок судової автотехнічної експертизи від 17.11.2015 року, доданої до апеляційної скарги обвинуваченим, відповідно до якого твердження обвинуваченого про мокрий стан дорожнього покриття є технічно неспроможними, оскільки спростовуються матеріалами відеозапису, та експертними дослідженнями.

Таким чином як докази, які були досліджені судом першої інстанції, так і докази, які були надані обвинуваченим до апеляційної скарги і були досліджені судом апеляційної інстанції спростовують твердження обвинуваченого про мокрий стан дорожнього покриття у момент події.

Довідка гідрометцентру від 18.09.2015 року, на яку посилається апелянт, про те, що у Херсоні у день події спостерігався слабкий дощ, такі висновки суду не спростовують , і мотиви з яких суд відхилив даний доказ наведені у вироку.

Перевірив суд і доводи сторони захисту щодо відсутності у водія «Субару» технічної можливості уникнути наїзду і належним чином мотивував свої висновки у цій частині.

Так суд підставно взяв до уваги і поклав в основу вироку висновок судової автотехнічної експертизи № 5610 від 11.12.2014 року, зміст якого відповідає положенням ст. 102 КПК України , містить детальний опис матеріалів які були отримані експертом, та які були використані ним, опис проведених досліджень, отримані результати , їх експертна оцінка та обгрунтовані відповіді на кожне поставлене питання.

Так, із висновку зазначеної експертизи, який був досліджений і судом апеляційної інстанції вбачається, що швидкість автомобіля «Субару» в умовах події становила близько 45 км/год., а показання водія ОСОБА_7 про рух із швидкістю 20 км/год. технічно неспроможні.

Аналіз певних параметрів розвитку події експертом проведено на підставі відеозйомки події, ( а саме щодо розташування усіх наявних автомобілів на відрізку дороги, можливого впливу на умови оглядовості з робочого місця водія автомобіля «Субару», лінії руху пішохода, відстань, яку пішохід подолав до моменту наїзду, та ін.) та на підставі наданих слідством вихідних даних, зокрема щодо лінії руху пішохода, відстані, яку пішохід пройшов з моменту виходу на проїзну частину, відстані, яку подолав з моменту початку бігу до моменту наїзду.

Вбачається, що зазначені дані отримані в ході досудового розслідування під час слідчого експерименту від потерпілого ОСОБА_11 , який у присутності законного представника потерпілого, педагога пояснив та з допомогою статиста продемонстрував лінію свого руху та інші параметри руху і у суду не було підстав ставити під сумнів законність отриманих від потерпілого даних обставин події, що свідчить про відсутність підстав визнавати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту в частині проведення його із потерпілим, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Відповідно висновку експерта, вихідні дані щодо розташування лінії руху пішохода, положення автомобіля світлого кольору, у цілому співпадають при зіставленні із їх взаємним розташуванням на дослідженому відеозаписі.

Отже посилання апеляційної скарги на неповне з`ясування обставин події, невідповідність вихідних даних, на підставі яких проведено зазначене вище експертне дослідження фактичним обставинам події є необґрунтованими.

Проаналізувавши параметри розвитку події на підставі відеозапису та вихідних даних, наданих слідством експерт дійшов висновку про те, що водій автомобіля «Субару» мав технічну можливість запобігти наїзду на пішоходу з моменту його появи у полі зору за умови належного дотримання ним положень п 12.3 ПДР.

Експерт ОСОБА_15 в ході судового розгляду підтвердив свої висновки та зазначив які вихідні дані стали підставою для такого висновку.

Суд перевірив зазначений висновок експертизи з точки зору всебічності , повноти і об`єктивності та дійшов висновку, що він в сукупності з іншими доказами доводить винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч 1 ст. 286 КК України та належно обгрунтував свій висновок.

Не спростовує такі висновки суду і доданий до апеляційної скарги обвинуваченого та досліджений у суді апеляційної інстанції висновок судової автотехнічної експертизи від 17.11.2015 року, який було проведено за клопотанням сторони захисту , відповідно до яких наявність технічної можливості запобігти наїзду на пішохода поставлена у залежність від уповільнення при гальмуванні автомобіля «Субару», і при цьому експертом визначено, що при своєчасному застосуванні водієм екстренного гальмування і незмінності характеру руху пішохода після місця наїзду-на момент прибуття автомобіля «Субару» до лінії руху пішохода останній здолав би додаткову відстань, що залишилася і залишив б небезпечну зону - знаходився б поза межами проїзної частини, що технічно виключало б наїзд автомобіля на пішохода.

Досліджені судом першої інстанції та зазначені у вироку докази доводять, що з моменту появи пішохода у полі зору обвинувачений не здійснював екстренне гальмування, про що свідчить відсутність на місці події слідів гальмування, встановлена експертом неспроможність з технічної точки зору показань водія про зупинку автомобіля в момент наїзду на пішохода та ін.

Не можна прийняти до уваги і твердження апелянта про наявність у провадженні двох суперечливих висновків судової автотехнічної експертизи , оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції наданий стороною захисту висновок експертизи від 17.07.2015 року не може бути прийнятий до уваги, оскільки не ґрунтується на встановлених обставинах події, та побудований на даних стороною захисту неповних вихідних даних та показаннях обвинуваченого, які є технічно неспроможними , а тому не можна вважати, що такий висновок суперечить покладеному в основу вироку висновку експертизи від 14.12.2014 року.

Отримала оцінку суду і надана стороною захисту довідка від 07.08.2015 року, складена інспектором УДАІ про те, що ДТП сталася внаслідок переходу пішоходом дороги у невстановленому місці. Встановивши, що наїзд на пішохода стався в результаті недотримання обвинуваченим положень п 12.3 ПДР в зоні дії дорожнього знаку 1.33 Діти суд дійшов вірного висновку, що дії потерпілого ОСОБА_11 2005 року не знаходяться у причинному наслідковому зв`язку із настанням ДТП, і виклав мотиви неврахування цієї довідки.

Не є обґрунтованими і твердження апелянта про те, що суд з підготовчого судового засідання мав повернути обвинувальний акт прокурору, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки вбачається, що обвинувальний акт, який надійшов до суду на розгляд містить необхідні відомості про обвинуваченого та потерпілого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію з посилання на положення закону і статті та формулювання обвинувачення, дату, місце його складання, підпис слідчого та прокурора.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при дослідженні та оцінці доказів , як про те зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_7 не встановлено.

Судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження забезпечено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів.

Доводів про неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність при призначенні судом виду та міри покарання, а також про неправильне вирішення цивільного позову апеляційна скарга обвинуваченого не містить.

Разом із тим, на думку судової колегії суд, призначаючи вид та міру покарання дотримався визначених ст. 50, 65 КК України положень, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який характеризується позитивно, наявність на його утриманні неповнолітньої дитини, повне невизнання ним своєї вини , відсутність розкаяння, невжиття заходів спрямованих на відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілому, тобто відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання і призначив покарання у виді 4 місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку , що зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного вироку і закриття провадження у справі , як про те просить апелянт , а тому апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів.

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 27 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення із цього часу може бути оскаржена протягом 3-х місяців до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_4

підпис ОСОБА_3

копія вірна, ухвала набирає законної сили 13.04.2016 року

суддя ОСОБА_2