Справа №489/3363/15-к 11.10.2016
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0004757, за спільною апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 та зміненою апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, мешкає в АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст.190 КК України.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 , відносно якого вирок не оскаржується.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_10 ,
обвинувачений ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_8 ,
законний представник обвинуваченого ОСОБА_11 ,
потерпіла ОСОБА_12 ,
представник потерпілої ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Потерпіла ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 в спільній апеляційній скарзі просять скасувати вирок в частині виправдання ОСОБА_7 за епізодом викрадення майна ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України та направити кримінальне провадження за даним епізодом на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
В зміненій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок та виключити епізод, за яким ОСОБА_7 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та з урахуванням виключеного епізоду призначити остаточне покарання ОСОБА_7 в межах мінімального строку.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визнано винними у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а ОСОБА_7 крім того, ще у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 190 КК України.
ОСОБА_7 призначено покарання: за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 190 КК України 100 годин громадських робіт.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.01.2016 р., остаточно призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28.03.2016 р. по 11.04.2016 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та виправдано за недоведеністю у вчинені злочину.
Ухвалено стягнути у відшкодування майнової шкоди з ОСОБА_11 та ОСОБА_9 в солідарному порядку на користь ОСОБА_13 32 792 грн., з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 10 498,95 грн.
Цивільний позов ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди в сумі 110 315,80 грн. та моральної шкоди в сумі 50 000 грн. залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів у справі.
Узагальнені доводи апелянтів.
В спільній апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 зазначають, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права.
Апелянти відмічають, що в ході судового засідання встановлено, що ОСОБА_7 та син потерпілої ОСОБА_5 01.09.2014 р. разом гуляли на території ЗОШ № 56 в м. Миколаєві, в той самий час, коли зникли ключі від квартири потерпілої. З ними був ОСОБА_14 , який нібито нікуди не відходив.
З показань свідка ОСОБА_15 вбачається, що ОСОБА_7 неодноразово звертався до нього з приводу закладання золотих виробів у ломбарди та розповідав про подорожі до м. Одеса для закладення золотих виробів, що спростовує покази ОСОБА_7 про те, що він не виїжджав за межі м. Миколаєва. Вказані протиріччя судом не усунуті.
Також судом не встановлено звідки у ОСОБА_15 взялись каблучки, закладені ним у ломбард за договорами № 48-9695 та № 48-9696 від 03.09.2014 р.
Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначає, що докази вини ОСОБА_7 у відкритому викраденні майна потерпілої ОСОБА_12 ґрунтуються лише на показах потерпілої ОСОБА_12 та повідомленні ПТ «Ломбард-скарбниця», що на його думку недостатньо для визнання ОСОБА_7 винним у вчинені даного злочину.
Апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції неповно досліджено повідомлення ПТ «Ломбард-скарбниця», яке покладено в основу обвинувального вироку загальна вага викрадених золотих виробів, зазначена в обвинувальному акті відрізняється від загальної та чистою ваги, зазначеною у повідомленні ПТ «Ломбард-скарбниця»
При висунені обвинувачення за даною статтею стороною обвинувачення не уточнено загальна чи чиста вага золотих виробів приймалась до уваги.
Крім того, повідомлення ПТ «Ломбард-скарбниця» не містить даних щодо довжини золотих ланцюгів, будь-яких інших особливих ознак, відповідно до яких можливо було б ідентифікувати дані вироби, як такі що належать потерпілій ОСОБА_12 . До того ж потерпілою ОСОБА_12 не надано будь-яких підтверджень про належність їй зазначених у довідці ПТ «Ломбард-скарбниця» золотих виробів, а тому висновки суду в цій частині зроблені на підставі припущень.
Також апелянт вважає, що покази потерпілої ОСОБА_12 не є об`єктивними та правдивими вони сформовані штучно на підставі матеріалів кримінального провадження та ґрунтуються на обвинувальній позиції слідства та прокуратури, покази ОСОБА_12 змінювались під час судового розгляду та суттєво відрізнялись від тих, що були надані під час досудового слідства, а саме дата вчиненого злочину (спочатку зазначала 02.03.2015 р. потім на початку лютого, потім знову зазначала, що 02.03.2015 р.), вага викрадених золотих виробів, кількість нападників (спочатку показала, що був один, а потім двоє), яких потерпіла спочатку показала що не розгледіла, а потім заявила, що може впізнати та в суді показала, що це були ОСОБА_7 та ОСОБА_9 які перебували за гратами, але ОСОБА_9 по даному епізоду не є підозрюваним, також апелянт зауважує на тому, що під час злочину потерпіла перебувала в стані алкогольного сп`яніння, проте на слідстві та в суді стверджувала, що чітко пам`ятає події злочину.
Враховуючи наведене апелянт вважає, що потерпіла ОСОБА_12 повідомила не про первісні відомості, що були в неї сформовані після вчинення відносно неї злочину, а з урахуванням доповнень та припущень, що стали їй відомі з матеріалів кримінального провадження.
Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги докази невинуватості ОСОБА_7 у вчинені даного злочину, а саме пояснення ОСОБА_9 та ОСОБА_16 , які заперечували факт вчинення ОСОБА_7 даного злочину, покази свідка ОСОБА_15 по даному епізоду, які свідчать про непричетність ОСОБА_7 до вказаного злочину.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
02.03.2015 р. приблизно о 22.00 години ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з невстановленою під час досудового розслідування особою, знаходячись поблизу буд. № 134 по вул. Космонавтів в м. Миколаєві, маючи умисел на заволодіння чужим майном, діючи повторно, відкрито, шляхом ривку заволодів майном ОСОБА_12 , а саме золотими ланцюгами один вагою 17,22 гр. довжиною 42 см. вартістю 8 696, 10 грн., другим вагою 3,57 гр. довжиною 35 см. вартістю 1 802,85 грн., чим завдав потерпілій ОСОБА_12 майнову шкоду на загальну суму 10 498,95 грн. З викраденим майном з місця скоєння злочину ОСОБА_7 та невстановлена особа зникли розпорядившись викраденим майном за власним розсудом.
10.03.2015 р., точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в кв. АДРЕСА_2 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, таємно, шляхом вільного доступу, викрав майно ОСОБА_13 , а саме золотий ланцюжок вартістю 12 625 грн., золотий браслет із пристебнутою перлиною білого кольору, вартістю 6 060 грн. та інші коштовності, а також грошові кошти в сумі 3 000 грн., завдавши потерпілій ОСОБА_13 майнову шкоду в розмірі 32 792 грн. З викраденим майном ОСОБА_7 та ОСОБА_9 місце події залишили, розпорядившись викраденим за власним розсудом.
У середині грудня 2014 року, точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, знаходячись на перехресті вулиць Космонавтів та Кірова в м. Миколаєві, під приводом тимчасового користування, взяв у ОСОБА_17 її мобільний телефон марки «Lenovo S960 Vibe X» вартістю 4 815 грн. В подальшому ОСОБА_7 розпорядився телефоном за власним розсудом, завдавши тим самим потерпілій ОСОБА_17 майнову шкоду на зазначену суму.
10.01.2015 р. приблизно о 18.00 годині ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, знаходячись поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Космонавтів, 142 в. м. Миколаєві під приводом тимчасового користування взяв у ОСОБА_17 її планшет марки «Samsung Tab2-85100» вартістю 4500 грн. В подальшому ОСОБА_7 розпорядився планшетом за власним розсудом, чим спричинив потерпілій ОСОБА_17 майнову шкоду на зазначену суму.
Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб та за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.
За епізодом викрадення 01.09.2014 р. майна у потерпілої ОСОБА_5 ОСОБА_7 виправдано за недоведеністю у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та законного представника, які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_8 та заперечували проти задоволення спільної апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_5 , який підтримав спільну апеляційну скаргу його та потерпілої ОСОБА_5 та просив відмовити у задоволені скарги захисника ОСОБА_8 , думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, потерпілу ОСОБА_12 , яка у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 просила відмовити, розгляд скарги потерпілої ОСОБА_5 та її представника залишила на розсуд суду, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, дослідивши повторно обставини, встановлені під час кримінального провадження допитавши потерпілу ОСОБА_12 , апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у таємному викраденні майна ОСОБА_13 за попередньою змовою з ОСОБА_9 та заволодінні майном ОСОБА_17 шляхом зловживання довірою (у середині грудня 2014 року та 10.01.2015 р.) за обставин, встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку. Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 та за ч. 2 ст. 190 КК України.
В цій частині вирок не оскаржується.
Суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, в якому він обвинувачується. Такий свій висновок суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 за епізодом відкритого викрадення майна ОСОБА_12 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст.186 КК України є правильною.
Такий висновок відповідає наведеним у вироку показанням потерпілої ОСОБА_12 про те, що саме засуджений за обставин, викладених у вироку, відкрито із застосуванням насильства, викрав у неї майно.
Крім наведених показань потерпілої, яка впізнала в суді обвинуваченого як особу, що вчинила відносно неї злочин, вина ОСОБА_7 доведена і іншими доказами, зокрема
- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.03.2015 р., відповідно до якого ОСОБА_12 повідомила про те, що раніше невідома їй особа шляхом ривку заволоділа належними їй двома золотими ланцюжками;
- повідомленням ПТ «Ломбард-скарбниця», за даними якого ОСОБА_15 неодноразово звертався до ломбардних відділень ПТ «Ломбард-скарбниця», у тому числі і 02.03.2015 р. з приводу закладу золотих ланцюгів вагою 3,57 гр. та 17,22 гр., які реалізовані;
- розпискою ОСОБА_12 про отримання нею від ОСОБА_18 золотої ладанки;
- показаннями свідка ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_19 неодноразово звертався до нього з приводу закладу до ломбардів золотих виробів. Квитанції про закладенні золоті вироби він віддав матері ОСОБА_20 .
Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_12 наполягала на тому, що саме ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вчинили відносно неї злочин останній тримав її, а ОСОБА_7 зірвав ланцюжки, вагу яких вона пом`ятає приблизно. Вона в цьому впевнена в повній мірі. Показання потерпілої є послідовними, аналогічними показанням, які вона надавала під час судового розгляду судом першої інстанції і сумніву не викликають.
Впевнені показання потерпілої ОСОБА_12 у сукупності з наведеними доказами спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про непричетність ОСОБА_7 до відкритого заволодіння майном ОСОБА_12 .
Вага і вартість належних потерпілій ОСОБА_12 золотих виробів встановлена на час вчинення відносно неї злочину.
Суд належним чином дослідив докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх належності, допустимості, достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення ОСОБА_7 та правильно, визнавши його винуватим, кваліфікував дії за зазначеним у вироку законом про кримінальну відповідальність.
Керуючись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 поза розумнім сумнівом, оскільки таке доведення випливає із сукупності ознак, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
При цьому, суд обґрунтовано, з наведенням належних мотивів, правильно відхилив доводи сторони захисту щодо непричетності засудженого до вчинення злочину, недопустимості та неналежності доказів, а також спростував доводи щодо невизнання вини ОСОБА_7 .
Що стосується доводів потерпілої ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 про безпідставність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю його вини за епізодом таємного викрадення майна ОСОБА_5 , то вони не заслуговують на увагу.
Виправдовуючи ОСОБА_7 за епізодом таємного викрадення майна ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов висновку, що докази, на які посилалась сторона обвинувачення, зокрема, показання потерпілої та свідка, які допитані судом безпосередньо, дані довідок про вартість 1 гр. золота та про курс гривни к долару, не підтверджують пред`явленого обвинувачення в цій частині, а інших доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 за епізодом таємного викрадення майна ОСОБА_5 не здобуто та не надано.
Обвинувачений ОСОБА_7 наполягав на тому, що з квартири ОСОБА_5 нічого не крав.
Потерпіла ОСОБА_5 в суді першої інстанції стверджувала, що зникнення грошей та золотих виробів виявила 03.09.2014 р. Її син, якому виповнилось 7 років, познайомився з ОСОБА_21 коли став гуляти на вулиці з собакою, яка появилась у червні 2014 року. ОСОБА_21 намагався потрапити до квартири, в її присутності в кінці червня заходив до тамбуру з її сином, намагався роздивитись квартиру. Загубивши ключі від квартири, син казав, що ОСОБА_21 сказав йому зняти ключі з шнурка. Після викрадення грошей та золотих виробів, замок вхідної двері не був пошкоджений.
Свідок ОСОБА_22 суду пояснив, що познайомився із ОСОБА_21 минулого року. Перед тим як з квартири зникли речі, він загубив ключі. ОСОБА_21 попросив його зняти ключі, щоб подивитись спочатку ОСОБА_21 поклав ключі в кишеню, а потім поклав їх на парапет. Поклавши на парапет повідки, вони пішли пити воду, а коли повернулись, повідки лежали на місці, де вони їх залишили, а ключів не було. Він питав ОСОБА_21 про ключі, той казав, що не знає де вони. Там гуляв хлопчик, якого він не питав про ключі. Коли він загубив ключі, ОСОБА_21 проводив його до квартири. Він сказав мамі, що загубив ключі, казав, що ОСОБА_21 брав їх дивитись.
На підтвердження вини ОСОБА_7 таємного викрадення майна ОСОБА_5 стороною обвинувачення надані:
- протокол прийняття заяви від ОСОБА_5 про вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до якого з її квартири викрадені належні їй грошові кошти та золоті вироби;
- протокол огляду місця події, відповідно до якого оглянута кв. АДРЕСА_3 ;
- розпорядження Державної скарбниці України про вартість 1 гр. золота;
- повідомлення управління НБУ України в Миколаївській області про курс гривни к долару;
- повідомлення ПТ «Чесний ломбард ТОВ «МАСТ» і Компанія» про звернення ОСОБА_15 з приводу закладу двох каблучок.
Відповідно даним реєстру матеріалів досудового розслідування інших доказів причетності ОСОБА_7 до таємного викрадення майна ОСОБА_5 не надавалось.
Таким чином, відсутність достатніх доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, з урахуванням того, що відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, свідчить про те, що суд дійшов правильного висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та обґрунтовано виправдав його за цим епізодом.
В апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів, які б переконливо свідчили про те, що саме ОСОБА_7 таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_5 , а показанням потерпілої та свідків, на які посилаються ОСОБА_5 та її представник, суд дав належну оцінку.
Захисник ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд не допитав свідка ОСОБА_14 , не підтримав.
З огляду на наведене, вимоги потерпілої ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 про направлення кримінального провадження за епізодом таємного викрадення майна ОСОБА_5 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції для усунення протиріч в показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_23 з приводу поїздок обвинуваченого до м. Одеси, та допиту останнього з приводу каблучок, які він здавав до ломбарду, є безпідставними свідок Ростовцев судом першої інстанції допитаний і його показанням надана певна оцінка, а інших доводів, які б свідчили про наявність таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовними підставами для скасування оскаржуваного судового рішення у скарзі апелянтами не наведено.
Апеляційний суд погоджується із призначеним обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції покаранням, яке судом першої інстанції призначено з урахуванням вимог ст. ст. 65-67 КК України.
Отже апеляційний суд вважає, що підстав для зміни або скасування вироку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
спільну апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 та змінену апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді
_____________________ ______________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3