АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/780/16 Справа № 710/111/16-к Категорія: ч.1 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Шполянського відділу Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 червня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Голятин Міжгірського району, Закарпатської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого продавцем-консультантом ПП ОСОБА_10 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням із встановленням іспитового строку один рік.

Відповідно до п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь:

- потерпілої ОСОБА_8 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди

- на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 245 (двісті сорок п`ять) грн. 52 коп.

- потерпілої ОСОБА_8 процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 3000 (три тисячі) грн. та 210 (двісті десять) грн. витрат, пов`язаних із прибуттям до місця судового провадження.

Вирішено долю речових доказів у відповідності до положень ст.100 КПК України.

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що приблизно о 07 год. 55 хв. 03 липня 2015 року ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ВАЗ 21011, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Слобідська в м. Шпола Черкаської області, в порушення вимог п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 14.2 в) «Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані»; п. 14.6 а) «Обгін заборонено на перехресті» Правил дорожнього руху України, при здійсненні обгону попутного транспортного засобу виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем ЗАЗ-110307, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 , в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого крайового перелому внутрішнього виростка правої стегнової кістки, перелому правої таранної кістки, рани правого колінного суглобу, рани та садин лівого колінного суглобу, забою грудної клітки. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 170 від 04.09.2015 року переломи відносяться до категорії середньої важкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалості розладу здоров`я, інші тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 4/399 від 06.11.2015 року в дорожній обстановці, яка склалася на момент ДТП, водій автомобіля ВАЗ-21011 державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 10.1; 14.2 в); 14.6 а) Правил дорожнього руху. Порушення ОСОБА_7 вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та отриманням потерпілою ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які відносяться до категорії середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпіла ОСОБА_8 , прокурор Шполянського відділу Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Потерпіла просить скасувати вирок і направити справу на новий судовий розгляд в іншому складі суду, мотивуючи свої вимоги тим, що судом не було проведено попереднє слухання і відсутні протоколи судових засідань.

Прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю покарання призначеного судом, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, і постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки. Відповідно до п.п.2,3,4 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати останнього не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання та періодично з`являтись у кримінально-виконавчу інспекцію для реєстрації.

В обґрунтування вимог апеляції прокурор вказує, що судом не враховано повною мірою дані про особу ОСОБА_7 , який посередньо характеризується, його відношення до вчиненого, ту обставину, що він навмисно перешкоджаючи встановленню істини свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, та з метою уникнення від відповідальності надав покази, які суттєво відрізнялися від показів потерпілої і свідків, що свідчить про небажання обвинуваченого давати правдиві покази та нести справедливе покарання, не відшкодував збитків потерпілій, які він їй завдав у зв`язку із скоєнням кримінального правопорушення, не надав першої допомоги потерпілій після ДТП. Вказані обставини у сукупності свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд, оскільки суд першої інстанції при розгляді справи не врахував фактичних обставин ДТП та можливості потерпілої застосувати екстрене гальмування. Крім того, розмір моральної шкоди є завищеним та підлягає до зменшення, а тому вирок суду в цій частині підлягає до скасування з постановленням нового рішення про направлення цивільного позову для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора Шполянського відділу Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , не заперечувала проти вимог потерпілої, а апеляцію обвинуваченого ОСОБА_7 просила залишити без задоволення, обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляцію, а апеляційні скарги прокурора та потерпілої залишити без задоволення, міркування потерпілої ОСОБА_8 , яка визначившись з своїми вимогами в судовому засіданні підтримала апеляцію прокурора та просила її задовольнити, заперечували проти апеляції обвинуваченого, апеляцію прокурора підтримала, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Висновок суду, щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він визнаний винним та засуджений при обставинах наведених у вироку, підтверджений зібраними у кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчиненні злочину .

Не зважаючи на часткове визнання своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, вина ОСОБА_7 підтверджується дослідженими та оціненими судом першої інстанції доказами, а саме:

- показаннями потерпілої ОСОБА_8 про обставини ДТП, згідно яких на відстані 50 м вона побачила, як на смугу її руху виїхав автомобіль «ВАЗ» під керування ОСОБА_7 , що рухався зі швидкістю до 100 км/год. Вона почала гальмувати і звертати на обочину. Автомобіль «ВАЗ» не гальмував, внаслідок чого відбулось зіткнення та вона отримала тілесні ушкодження;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який дав аналогічні показанням потерпілої та підтвердив, що водій ОСОБА_7 не намагався уникнути зіткнення та взагалі не гальмував. Після ДТП він підбіг до «Таврії». Потерпіла перебувала в шоковому стані та кричала від болю. У неї було роздроблене коліно. Він викликав швидку допомогу і міліцію;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , згідно яких вона була пасажиркою автомобіля ОСОБА_7 , і підтвердила обставини скоєння ДТП, зокрема, те, що ОСОБА_7 їхав з високою швидкістю, обганяв автомобілі, почав здійснювати обгін та виїхав на зустрічну смугу, їхавши лоб у лоб з автомобілем потерпілої не тормозив, не встиг звернути з дороги і відбулось зіткнення передніми водійськими частинами автомобілів;

- рапортом оперативного чергового Шполянського РВ УМВС майора міліції ОСОБА_13 від 03.07.2015 року, про скоєння ДТП (а.с. 2);

- даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03.07.2015 року та фототаблицями до нього (а.с. 3-6);

- даними схеми до протоколу огляду місця події від 03.07.2015 року щодо розміру гальмівного шляху автомобілів, згідно якого гальмівний шлях автомобіля ВАЗ 21011, державний номерний знак НОМЕР_1 , відсутній (а.с. 7);

- даними протоколу огляду предмету від 05.07.2015 року, згідно якого було оглянуто автомобілі, учасників ДТП (а.с.50);

- даними висновку експерта № 170 від 04.09.2015 року щодо тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 , частина яких відноситься по ступеню тяжкості до категорії середньої важкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалості розладу здоров`я, а інші тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження могли утворитись внаслідок ДТП (а.с. 55);

- даними висновку експерта № 4/399 від 06.11.2015 року стосовно механізму скоєння ДТП, згідно якого з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП є невідповідність дій водія автомобіля ВАЗ 21011 державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам п.п. 10.1; 14.2 в); 14.6 а) Правил дорожнього руху України (а.с. 58, 59).

Вірною є і кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Сукупність досліджених та оцінених судом першої інстанції доказів, дані яких узгоджуються між собою, вказує на винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Твердження обвинуваченого в його апеляційній скарзі про те, що потерпіла ОСОБА_8 також винна в настанні дорожньо-транспортної пригоди, оскільки могла застосувати екстрене гальмування колегія суддів вважає безпідставними та тактикою захисту обвинуваченого, яка спрямована на уникнення від відповідальності за скоєний ним злочин.

Крім того, вказані доводи апелянта спростовуються висновком експерта № 4/399 від 06.11.2015 року, згідно якого, у випадку, коли зустрічний транспортний засіб до моменту зіткнення не був загальмований вирішення питання про наявність у водія іншого транспортного засобу технічної можливості запобігти зіткнення шляхом гальмування втрачає сенс, оскільки зменшення швидкості та навіть повна зупинка автомобіля ЗАЗ 110307 не виключала зіткнення із зустрічним автомобілем ВАЗ-21011, який до моменту зіткнення не гальмувався.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого, щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про стягнення з нього на користь потерпілої моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., оскільки дана сума є завищеною.

Відповідно до положень ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Таким чином, враховуючи надані потерпілою квитанції та чеки, що підтверджують розмір матеріальних витрат на її лікування, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди в сумі 50 000 грн., оскільки внаслідок ДТП потерпіла отримала тілесні ушкодження, які спричинили тривалий розлад здоровя, та у зв`язку з цим вона зазнала певних змін у її житті. Крім того, колегія суддів вважає що суд першої інстанції вірно врахував той факт, що обвинувачений не цікавився станом здоров`я потерпілої, не допомагав у витратах на лікуванні та навіть не вибачився, що також призводило до негативних переживань, порушення сну та нервозності.

Як убачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій було визначено з урахуванням конкретних обставин провадження, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, він відповідає ступеню завданих їй фізичних та моральних страждань, і вважати його необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав немає.

При цьому судом було дотримано вимог статей 23, 1167, 1168 ЦК України, статей 127-129 КПК України та рекомендацій, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Колегія суддів при призначенні покарання також враховує, що у відповідності до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого і за змістом ст.65 КК України, таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 достатньо виконав вимоги ст.ст. 50,65,66,67 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має молодий вік, вину у вчиненні злочину визнав частково, завданих збитків потерпілій не відшкодував, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за відсутності пом`якшуючих чи обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив останньому покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням із встановленням іспитового строку один рік, - яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги прокурора, які підтримала в судовому засіданні і потерпіла ОСОБА_8 , та які фактично зводяться до призначення більш суворого покарання не заслуговують на увагу, оскільки були належним чином досліджені та оцінені судом першої інстанції, інших підстав для погіршення становища обвинуваченого під час апеляційного розгляду колегія суддів не вбачає та прокурором не наведено.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 червня 2016 року відносно ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, будь-яких підстав передбачених ст.ст.408, 409 КПК України для його зміни чи скасування не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги прокурора Шполянського відділу Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 червня 2016 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Головуючий :

Судді :