АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/496/16 Справа № 201/4038/16-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст.171 КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю скаржника- ОСОБА_6
представника скаржника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську матеріали за апеляційною скаргою скаржника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 березня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_9 від 18 лютого 2016 року, погоджене з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 , про арешт грошових коштів,-
В С Т А Н О В И Л А:
Не погоджуючись з рішенням, прийнятим слідчим суддею, скаржник ОСОБА_6 , з посиланням на вимоги ст.117 КПК України, ст.170 КПК України, ст.173 КПК України, ст.309 КПК України, ст.412 КПК України, ст.422 КПК України просить поновити строк на апеляційне оскарження вищевказаної ухвали з подальшим її скасуванням та постановленням нової ухвали, якою у задоволенні зазначеного клопотання слідчого, погодженого з прокурором- відмовити.
В обґрунтування своїх вимог особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що ухвала слідчого судді винесена з порушенням норм процесуального законодавства, а саме ст.370 КПК України, ст.372 КПК України. Так, слідчим суддею окрім доводів, що з метою встановлення відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення та з метою забезпечення відшкодування завданих збитків не навів, що суперечить положенням ст.370 КПК України, ст.372 КПК України.
Також, слідчим суддею не було взято до уваги те, що повідомлення про підозру в межах кримінального провадження у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення скаржнику та іншим особам не вручено, а сам ОСОБА_6 у січні 2015 року був допитаний лише у якості свідка.
Крім того апелянт зауважує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про заявлені зацікавленими особами цивільні позови про відшкодування збитків.
Не зрозумілим заявнику є й те, що за яких обставин сторона обвинувачення та суд дійшли до висновку про необхідність накладення арешту на грошові кошти скаржника в березні 2016 року за злочин, вчинений нібито у 2011-2014 роках, ще й при цьому необґрунтовано звинуватили особу у вчиненні тяжких злочинів, не довівши розмір вказаної шкоди жодними доказами, в тому числі актами податкових перевірок, висновками судово-економічної та судово-бухгалтерської експертиз.
Стосовно поновлення строку на апеляційне оскарження рішення слідчого судді, заявник вказує, що дане рішення судом постановлено без виклику власника рахунків, копію якого ним й досі не було отримано, а тому і вважає, що дана обставина є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження відповідно до ст.117 КПК України.
Скаржник ОСОБА_6 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав свою апеляційну скаргу, обґрунтовуючи її доводами, викладеними у скарзі, при цьому зазначив, що дійсно, на зазначеному картковому рахунку знаходяться грошові кошти, які надійшли з рахунків ТОВ «Фірма Дельта-Інвест», як фінансова допомога і ідуть на виплату заробітної плати працівникам, які бажали отримувати заробітну плату саме в конвертах.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи скаржника ОСОБА_6 та його представника- адвоката ОСОБА_7 , думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, а апеляцію ОСОБА_6 без задоволення, обґрунтовуючи свої доводи метою та завданнями, зазначеними у клопотанні, дослідивши надані судом першої інстанції та органом досудового розслідування матеріали проваджень, обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст.395 КПК України на ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Таким чином, виходячи з наведеного вище, а саме з того, що ухвала слідчого судді від 21 березня 2016 року постановлена без виклику скаржника /а.с.п.3-6/, отримана останнім з Єдиного реєстру судових рішень лише 18 квітня 2016 року, які б то не було дані про направлення даної ухвали та отримання її скаржником в іншу дату в матеріалах провадження відсутні /а.с.п.7-10/, колегія суддів вважає, що строк на подачу апеляційної скарги на зазначену ухвалу слідчого судді суду першої інстанції скаржником не було пропущено.
Крім того, частиною 1 ст.131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п.7) ч.2 ст.131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді, постановленої згідно з вимогами ст.170 КПК України-ст.173 КПК України.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішення питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.94 КПК України, ст.132 КПК України, ст.173 КПК України повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1) ч.2 ст.170 цього Кодексу.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі- Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з вимогами п.1) ч.2 ст.171 КПК України арешт майна допускається в тому числі з метою збереження речових доказів, при цьому, згідно вимог ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, в тому числі ті, що містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
21 березня 2016 року, слідчий з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_9 звернувся з клопотанням, погодженим з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 , про арешт зазначених грошових коштів /а.с.п.1-2/, в якому, посилаючись на вимоги ст.170 КПК України, зазначив, що арешт на майно може бути накладений у тому числі й у випадку, якщо грошові кошти одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення і, обґрунтовуючи своє клопотання тим, що гроші, які надходять та знаходяться на зазначеному розрахунковому картковому рахунку набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, є доходами від нього та на які було спрямоване кримінальне правопорушення, з метою запобігання можливості розпорядження та відчуження винними особами майном, на яке було спрямоване кримінальне правопорушення та набутим в результаті кримінального правопорушення, а також з метою забезпечення можливо заявленого у майбутньому цивільного позову ставив питання про накладення арешту на зазначене майно, яке ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 березня 2016 року /а.с.п.8-9/, хоча й було задоволено, однак з посиланням на таку мету арешту, як необхідність забезпечення відшкодування завданих збитків та встановлення відомостей про обставини вчинення зазначеного кримінального правопорушення, з чим не може погодитися судова колегія виходячи з наступного.
При цьому слід відмітити, що відсутність повідомлення про підозру в кримінальному провадженні не позбавляє слідчого права звернутися з клопотанням про арешт майна для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні, про що йдеться в ст.170 КПК України, оскільки відповідно до вимог ст.214 КПК України, ст.223 КПК України, після внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування та проводять слідчі (розшукові) дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у кримінальному провадженні, а повідомлення про підозру, згідно з п.3) ч.1 ст.276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, а тому з огляду на зазначене, відсутність у ОСОБА_6 статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, не є перешкодою для вирішення питання про арешт майна, яке відповідає критеріям, зазначеним ст.170 КПК України, для забезпечення доказової бази у кримінальному провадженні на підставі вищевикладених положень чинного КПК України.
Також не звернув увагу слідчий суддя і на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про заявлені зацікавленими особами цивільні позови про відшкодування збитків до ОСОБА_6 , тобто недоведеність слідчим та прокурором такої мети арешту майна, як відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, безпідставно пославшись у своїй ухвалі на таку мету арешту майна, а також на взагалі не передбачену діючим КПК України таку мету арешту майна, як встановлення відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, тим самим істотно порушивши вимоги ст.370 КПК України.
Враховуючи, що при вирішенні питання про арешт зазначеного майна, слідчим суддею були порушені вказані вище норми кримінального процесуального закону, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 березня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_9 від 18 лютого 2016 року, погоджене з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 , на підставі вимог ст.412 КПК України- скасуванню, з постановленням, на підставі п.2) ч.3 ст.407 КПК України нової ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області, якою частково задовольнити апеляцію скаржника ОСОБА_6 .
Що стосується доводів апелянта в частині порушення слідчим суддею вимог кримінального процесуального закону, передбачених ст.170 КПК України-ст.173 КПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо окремих питань накладення арешту на майно з метою усунення корупційних ризиків при його застосуванні» № 769-VIII від 10 листопада 2015 року, який набрав чинності 11 грудня 2015 року і на день розгляду справи в суді втратив чинність, то виходячи з того, що відповідно до вимогч.1 ст.5 КПК України процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент прийняття такого рішення, в той час, коли на день постановлення ухвали діяла нова редакція ст.170 КПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року, зазначене скаржником, виходячи з усього, наведеного вище, не може бути підставою для скасування ухвали слідчого судді від 21 березня 2016 року, оскільки не ставить під сумнів висновки, колегії суддів, про необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт зазначених коштів виходячи з вимог ч.1, п.1) ч.2, ч.3 ст.170 КПК України та ст.173 КПК України, в редакції Закону, який діяв та діє на момент постановлення рішення.
На підставі наведеного вище, керуючись ст.170 КПК України, ст.173 КПК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року), ч.2 ст.376 КПК України, ст.405 КПК України, п.2) ч.3 ст.407 КПК України, ст.418 КПК України, ст.422 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Зупинити видаткові операції по зазначеним рахункам за винятком видаткових операцій, пов`язаних з перерахуванням грошових коштів по сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів) до бюджету або державних цільових фондів по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування та видатків, пов`язаних з виплатою заробітної плати.
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4