Ухвала
іменем україни

26 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0000741 касаційні скарги прокурора та захисника на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

За указаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ковалівщини Коростенського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 135 КК на строк один рік; за ч. 2 ст. 286 КК на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
На підставі ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів остаточне покарання ОСОБА_6 визначено у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 100 000 грн та по 2000 грн компенсації витрат за правову допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь територіальної громади Коростенської міської ради 1797,75 грн витрат за лікування ОСОБА_10 .
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 06 червня 2015 року близько 02.30 год. у м. Коростені, керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ-210990 (державний номерний знак № НОМЕР_1 ) і рухаючись по проїзній частині вул. Грушевського у напрямку вул. Жовтневої, перетинаючи перехрестя із другорядною дорогою (вул. І. Франка), порушив вимоги пунктів 2.3б, 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_10 , якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив негайно заходів для безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого передньою правою частиною автомобіля наїхав на ОСОБА_10 , що спричинило смерть останнього.
Після вчинення ДТП ОСОБА_6 не виконав вимогу підпунктів «а», «г» п. 2.10 Правил дорожнього руху, оскільки не залишився на місці події, а з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин, залишив місце ДТП, не надавши допомоги потерпілому ОСОБА_10 , якого своїми діями поставив у небезпечне для життя та здоров`я становище, в силу чого останній був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження.

У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення шляхом звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, посилаючись при цьому на позитивні дані про його особу, стан здоров`я, матеріальне та сімейне становище, які, на думку скаржника, пом`якшують покарання. Зазначає, що цивільний позов потерпілих у кримінальному провадженні вирішено неправильно.

У скарзі прокурор просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного та виключити із мотивувальної частини та з кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК кваліфікуючу ознаку «порушення правил експлуатації транспорту», оскільки такого обвинувачення засудженому не пред`являлося і доказів вчинення таких дій у провадженні не міститься.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, обговоривши доводи, викладені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, скарга захисника частковому задоволенню на таких підставах.
Події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_6 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка діянь за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.

Доводи захисника про суворість призначеного покарання та про можливість звільнення ОСОБА_6 від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК та без позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, тому що покарання відповідає вимогам ст. 65 цього Кодексу, вчиненому й особі засудженого.

Суди при цьому врахували пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу засудженого, що позитивно його характеризують і підтверджуються відповідними документами, з чим захисник пов`язує свої касаційні вимоги, адже основне покарання призначено у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

Також при призначенні покарання, крім декількох пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих, у вироку правильно враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочинів, один з яких тяжкий, характер та спосіб злочинних дій. А тому доводи захисника про суворість покарання є необґрунтованими.

За таких обставин слід визнати, що призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів, а підстав для пом`якшення покарання чи звільнення від його відбування немає.

Доводи сторони захисту про неправильне вирішення цивільного позову суперечать змісту вироку місцевого суду, адже у ньому наведено переконливе обґрунтування стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілих моральної та матеріальної шкоди, а також витрат на правову допомогу, з посиланням на норми матеріального та процесуального права.

Доводи про те, що апеляційний суд мав підстави для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК, є необґрунтованими. Вказаний суд в ухвалі навів переконливі мотиви стосовно того, чому таке рішення є неможливим. Ухвала суду апеляційної інстанції у цій частині відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Разом з тим, як правильно вказано у скарзі прокурора, ОСОБА_6 не висувалося обвинувачення у порушенні правил експлуатації транспорту у межах кваліфікації його діяння за ч. 2 ст. 286 КК і доказів стосовно допущення таких порушень у провадженні немає. Проте, місцевий суд у вироку кваліфікував діяння засудженого і за вказаною кваліфікуючою ознакою, чим вийшов за межі судового розгляду, передбачені ст. 337 КПК. Апеляційний суд безпідставно не виправив цієї помилки місцевого суду під час перегляду вироку.

Отже, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 судами допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону (вихід за межі судового розгляду).

Тому вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду (оскільки він не виправив помилки нижчестоящого суду) на підставі ст. 438 КПК підлягають зміні шляхом виключення з кваліфікації діяння засудженого за ч. 2 ст. 286 КК кваліфікуючої ознаки «порушення правил експлуатації транспорту».

Така зміна вироку, на думку колегії судів, не впливає на вид, розмір та правильність призначеного ОСОБА_6 покарання.

З огляду на таке, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а скарга захисника частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.
Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити та виключити з кваліфікації його діяння за ч. 2 ст. 286 КК кваліфікуючу ознаку «порушення правил експлуатації транспорту».
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3