Справа № 368/1260/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1399/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 17.11.2016

УХВАЛА
Іменем України
17 листопада 2016 року. м. Київ.

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 , за участю прокурора ОСОБА_6 розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 6 жовтня 2016 року про відмову в задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

До Кагарлицького районного суду Київської області із клопотанням звернувся засуджений ОСОБА_7 та просив суд застосувати до нього ст. 82 КК України і замінити призначене покарання на більш м`яке, а саме громадські роботи чи штраф. Свою заяву засуджений мотивує тим, що він був засуджений Сквирським районним судом Київської області до 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки. З 06.04.2016 року він відбуває покарання у Кагарлицькій виправній колонії. Згідно ухвали Апеляційного суду Київської області йому було зараховано строк попереднього ув`язнення з 09.12.2015 року до моменту набрання вироком законної сили. За час відбування покарання він був неодноразово заохочений за сумлінну працю адміністрацією установи. На даний час відбув третину строку покарання. Потерпілим ним було відшкодовано матеріальні збитки у повному обсязі. Вважає, що мета покарання досягнута. Він виправився і заслуговує призначення більш м`якого покарання.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 6 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Свою ухвалу суд першої інстанції обґрунтував тим, що засуджений ОСОБА_7 хоча і визнав свою вину, однак, як видно з пояснень з боку потерпілих, він себе не коректно, не вибачався. Суд також врахував тяжкість наслідків, що настали та розмір шкоди, заподіяної злочином. Вважає, що звільненням засудженого ОСОБА_7 з місць позбавлення волі, який на думку суду першої інстанції не довів своє виправлення, не буде досягнута мета кари.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заміна невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке, а саме громадські роботи чи штраф, є неспіврозмірним вчиненому злочину і суспільно небезпечним наслідкам, які настали в результаті скоєння злочину.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, застосувати до нього вимоги ст. 82 КК України та призначити йому більш м`яке покарання передбачене ст.ст. 53, 56, 57 КК України.

Свої апеляційні вимоги він обґрунтовує тим, що матеріальні збитки ним відшкодовані у повному обсязі. Він згоден відшкодовувати і моральні збитки потерпілим, але для цього йому потрібна гідно оплачувана праця та можливість працювати. Він працює в установі, але за виконану роботу потерпілим не відраховують кошти. Необґрунтованість рішення суду першої інстанції полягає на його думку в тому, що ним виконанні всі умови необхідні для застосування ст. 82 КК України. Не враховано, що ним вчинено необережний злочин під впливом невідворотних факторів, наявність пом`якшуючих обставин, зазначених п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 66 КК України, наявність у нього малолітньої дитини 2015 року народження, якій необхідна моральна та матеріальна батьківська турбота, тяжкий стан здоров`я одинокої онкохворої матері проживаючої в зоні посиленого радіоекологічного контролю, бажання добровільно сплачувати відсотки при застосуванні виправних робіт.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням ( поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках встановлених законом.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Суд розглядаючи питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким з належною повнотою дослідив та перевірив наявні в матеріалах справи докази та відповідно до вимог чинного законодавства дійшов до обґрунтованого висновку про те, що клопотання не підлягає до задоволення, оскільки застосування до засудженого ОСОБА_7 положення ст. 82 КК України, - заміни покарання більш м`яким у виді громадських робіт чи штрафу, на даній стадії відбування покарання буде суперечити реалізації принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин, даним рішенням суду не виконається мета кримінального покарання - як її каральної так і виправної складової, тобто, на думку суду, застосування положень ст. 82 КК України до засудженого ОСОБА_7 у виді заміни покарання з позбавлення волі на громадські роботи чи штраф, є не обґрунтованим, та передчасним на даному етапі відбування покарання.

На думку, колегії суддів, суд правильно дійшов до висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів своє виправлення та заслуговує на заміну покарання більш м`яким.

Щодо доводів засудженого що судом не враховано пом`якшуючих обставин, то вони є необґрунтованими, оскільки заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Суд під час розгляду клопотання в повній мірі дотримався вимог закону і колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність поданого клопотання.

Те, що засуджений працює в установі підтверджується матеріалами справи, однак його твердження про те потерпілим не відраховують кошти є не зовсім коректним, оскільки установа виконання покарань може відраховувати кошти на погашення шкоди потерпілим, якщо засуджений подав відповідну заяву про перерахування зароблених коштів на користь потерпілих.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для скасування чи зміни ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 6 жовтня 2016 року не вбачається.

Керуючись ст.ст. 376,404,405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого - залишити без задоволення.

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 6 жовтня 2016 року про відмову в задоволення клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4