Справа№ 490/2276/16-к
н/п 1-кп/640/461/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016 Київський районний суд м. Харкова у складі
головуючого - судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3
обвинуваченого - ОСОБА_4
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ольгополь Єланецького району Миколаївської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимого, одруженого, призваний 05.04.2014 року за мобілізацію Єланецьким РВК Миколаївської області, який проходив військову службу на посаді старшого стрільця 2-го відділення 4-го взводу 3-ї роти 1-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні солдат, зареєстрований та мешкає: АДРЕСА_1
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України, -
В С Т А Н О В И В :
05.04.2014 року ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби за мобілізацією. 19.09.2014 року солдата ОСОБА_4 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) від 19.09.2014 №46, зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого стрільця 2-го відділення 4-го взводу 3-ої роти 1-го батальйону оперативного призначення зазначеної військової частини.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно до положень ч. 1 п. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.
Відтак, з 05.04.2014, тобто з моменту призову на військову службу за мобілізацією, ОСОБА_4 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.
Згідно п. п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Про порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_4 достеменно було відомо, і до часу самовільного залишення військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
15.11.2014 року об 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби, самовільно без поважних причин залишив військову частину НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації ( АДРЕСА_2 ), та знаходився у місці постійного проживання в с. Ольгополь Єланецького району Миколаївської області, де проводив час на власний розсуд.
20.01.2015 року об 18 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 в пункт постійної дислокації ( АДРЕСА_2 ) та з 21.01.2015 року приступив до виконання службових обов`язків.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2015 року № 83 солдат ОСОБА_4 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та всіх видів забезпечення, звільнений з військової служби у запас та направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином, солдат ОСОБА_4 15.11.2014 року об 09 год. 00 хв., діючи умисно, будучи військовослужбовцем за мобілізацією, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно, без поважних причин перебував поза розташуванням військової частини до 18 год. 00 хв. 20.01.2015 року, тобто тривалістю понад один місяць.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 407 КК України визнав повністю та пояснив, що дійсно здійснив злочин, який йому інкриміновано та зазначено в обвинувальному акті, обставини злочину не спорював, пояснив причини та обставини скоєного.
Так, під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що він, дійсно 15.11.2014 року об 09-00 год., самовільно без поважних причин залишив військову частину НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації ( АДРЕСА_2 ), та знаходився у місці постійного проживання в с. Ольгополь Єланецького району Миколаївської області, а 20.01.2015 року об 18 год. 00 хв. прибув до військової частини НОМЕР_1 та з 21.01.2015 року продовжив виконання службових обов`язків. Також, обвинувачений пояснив, що залишив військову частину, оскільки в нього дома пройшов буревій і з даху будинку зірвало дах, на що він поїхав його ремонтувати і повернувся до частини вже після двох місяців відсутності.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування злочинів при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши їм положення ст.349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченого ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які нікім не оспорюються та розглядає справу на підставі ч.3 ст. 349 КПК України. Обвинувачений вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.
За таких обставин, суд вважає, що винність ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України доведена у повному обсязі.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне дії ОСОБА_4 кваліфікувати за ч.3 ст. 407 КК України, тому що він вчинив умисні дії, які виразилися у самовільному залишенні військової частини тривалістю понад один місяць.
Згідно ст. 65 КК України, особі, що вчинила злочин, призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки скоєного, пом`якшуючі покарання обставини, дані про особу обвинуваченого.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря - психіатра та нарколога не перебуває, військовозобов*язаний, звільнений з військової служби у запас 23.03.2015 року, одружений, з його слів має на утриманні двох малолітніх дітей 2012 та 2015 р.н., проживає за місцем реєстрації з сім*єю в Миколаївській області, за місцем служби характеризується задовільно.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховуючі всі обставини, встановлені судом, вважає за необхідне обрати йому покарання в межах санкцій статті, інкримінованої йому, а саме у вигляді позбавлення волі, не застосовуючи максимального покарання, визначеного санкцією даної статті.
Однак, в силу вимог ст. 75 КК України, суд вважає можливим звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього в силу п.2,3,4 ст.76 КК України обов`язки. Призначене покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Речових доказів та витрат по справі немає, запобіжний захід не обирався,
Керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, 475 КПК України, суд -
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання за ч.3 ст. 407 КК України - у вигляді 3 років позбавлення волі.
Звільнити ОСОБА_4 від відбуття покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 2 роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього в силу ст.76 КК України обов`язки: не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації, повідомляти кримінально-виконавчу інспекції про зміну місця проживання.
Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий ОСОБА_1