Ухвала
іменем україни

21 червня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000901 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року,

в с т а н о в и в:
Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та 11 грудня 2015 року ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок суду залишено без змін.

За вироком судуЛенінського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за те, що він незаконно переніс та зберігав за місцем свого проживання без передбаченого законом дозволу: 4 димові шашки з маркуванням «Ч»; 1 автомат АКС-74 № НОМЕР_1 ; 5 магазинів до АКС без патронів; 1 магазин на 45 патронів; 7 запалів до гранат маркування УЗРГМ-2 163-79, УЗРГМ-2 47-82, УЗРГМ-2 2-82, УЗРГМ-2 163-79, УЗРГМ-2 88-86, УЗРГМ-2 19-87, УЗРГМ-2 146-79; 3 гранати Ф-1; 6 упаковок патронів по 30 шт. калібру 5,45 мм; 1 фаєр червоний вогонь маркування 12*89; 1 світлошумову гранату маркування 254-7-69; 4 крупнокаліберних патрони без маркування; телескопічну палицю; детонатор для підриву тротилу з дротом; 197 патронів калібру 5.45 мм; 34 патрони з зеленим маркуванням; 2 патрони калібру 7.62 мм; 1 патрон без кулі; 1 патрон з пластиковою кулею, які він 09 березня 2015 року близько 00.00 год., перебуваючи в районі мосту через річку Лопань між вул. Гамарника та просп. Гагаріна в м. Харкові знайшов під мостом.
У касаційній скарзі з доповненням захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Аргументуючи свою вимогу зазначає, що цей суд при виборі заходу примусу належно не врахував пом`якшуючих покарання обставин (визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину) не зважив на те, що засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальність, на спеціальних обліках не перебуває, має на утриманні чотирьох дітей та непрацездатних батьків. Тому вважає висновки апеляційного суду про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Про день та час розгляду кримінального провадження у порядку касаційної процедури учасників цього провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у касаційному розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК участь засудженого в розгляді провадження судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст.424 цього Кодексу не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду провадження судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 263 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Так, зі змісту касаційної скарги випливає, що захисник фактично порушує питання про те, що суд не дотримався визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), виходячи із загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання.
Виходячи з положень ст. 50 КК України рішення суду про призначення заходу примусу, з-поміж інших завдань, має на меті виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання.
Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначення ОСОБА_7 покарання, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вчинене діяння відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів. Разом із цим суд зважив на конкретні обставини кримінального провадження, характер (зміст) протиправних дій засудженого (кількість вогнепальної зброї та бойових припасів, які він зберігав), особу засудженого як у загально соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки (за матеріалами провадження засуджений не заперечував своєї винуватості та щиро розкаявся, раніше не був судимий, за місцем проживання характеризується посередньо), й усі інші обставини, які мають правове значення. Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_7 , а відтак, і про неможливість досягти мети його виправлення та попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства.
Посилання захисника на неврахування судом апеляційної інстанції позитивних даних про особу засудженого, сімейного стану, всіх пом`якшуючих обставин, що є порушенням, на його думку, ст. 65 КК України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки визнання тих чи інших обставин, що пом`якшують покарання, є правом суду.

Колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції кримінального закону, за яким його засуджено, відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України. Цей захід примусу внесе корективи в соціально?психологічні властивості засудженого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Таким чином, ухвалений за наслідками апеляційного розгляду вирок відповідає положенням ст. 420 КПК України.
У контексті наведеного колегія суддів не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене засудженому покарання, внаслідок його суворості, про що йдеться у касаційній скарзі сторони захисту.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Вирок Апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3