УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
за участю прокурора засудженого при секретарі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні 14 липня 2016 року в м. Києві кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 березня 2014 року за ч. 3 ст. 28 і ч. 2 ст. 203-2 із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 170 000 гривень з конфіскацією грального обладнання. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно визначено покарання у виді штрафу в розмірі 170 000 гривень та за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року покарання у виді 3 років позбавлення волі і штрафу у розмірі 132 000 гривень з розстрочкою виплати на строк 1 рік по 11 000 гривень за один місяць, виконувати кожен вирок самостійно. Вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2012 року, за яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 595000 гривень виконувати самостійно. Звільнено від покарання на підстав п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році»,

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 1 місяць без конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 березня 2014 року у виді штрафу та остаточно визначено

ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 1 місяць зі сплатою штрафу в розмірі 170 000 гривень та 132 000 гривень із розстрочкою виплати на строк 1 рік по 11000 гривень за один місяць.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2014 у виді штрафу у розмірі 170 000 гривень та штрафу у розмірі 132 000 гривень з розстрочкою його виплати на строк 1 рік по 11 000 гривень за один місяць виконувати самостійно.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 17 червня 2015 року близько 01:00 год, маючи умисел на заволодіння чужим майном, біля будинку № 12 по вулиці Замполіта Біляєва у м. Дніпропетровську незаконно заволодів автомобілем «ЗАЗ 110247», який належав ОСОБА_7 , спричинивши потерпілому шкоду на суму 25209,16 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року вирок щодо засудженого залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що судом його дії неправильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК України за кваліфікуючою ознакою повторність, оскільки ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 серпня 2014 року його було звільнено від призначеного покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 березня 2014 року на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році». Також вважає, що суд безпідставно призначив йому остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого на підтримання поданої скарги, думку прокурора про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, перевіривши кримінальне провадження та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості у незаконному заволодінні транспортним засобом потерпілого ОСОБА_7 у касаційній сказі засудженого ОСОБА_5 не заперечується.

Доводи засудженого щодо неправильної кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 289 КК України за кваліфікуючою ознакою повторність, є безпідставними.

Питання про погашення чи зняття судимості щодо осіб, для яких застосовано амністію, вирішується відповідно до положень ст. ст. 88-91 КК України, виходячи із терміну фактично відбутого винним покарання.

Такими, що не мають судимості, відповідно до положень ст. 89 КК України, зокрема, визнаються особи які засуджені до позбавлення волі за злочин середньої тяжкості якщо вони протягом 3 років із дня відбуття покарання не вчинять нового злочину.

При перевірці встановлено, що ОСОБА_5 до постановлення щодо нього вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року за скоєння ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, був засуджений: 1) 22 листопада 2013 року за ч. 1 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та штрафу в розмірі 132 000 грн.; 2) 5 березня 2014 року за ч. 3 ст. 28 і ч. 2 ст. 203-2 із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 170 000 гривень з конфіскацією грального обладнання, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно визначено покарання у виді штрафу в розмірі 170 000 гривень та за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року покарання у виді 3 років позбавлення волі і штрафу у розмірі 132 000 гривень з розстрочкою виплати на строк 1 рік по 11 000 гривень за один місяць, виконувати кожен вирок самостійно. Вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2012 року, за яким призначено покарання у виді штрафу в розмірі 595000 гривень виконувати самостійно та звільнений від покарання на підстав п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

На думку колегії суддів, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 на момент учинення злочину 17 червня 2015 року в силу ст. 89 КК України мав не погашену судимість та згідно ч. 1 ст. 88 КК вважався особою, що має судимості, а тому в діях засудженого кваліфікуюча ознака повторність не є зайвою.

Також доводи засудженого про безпідставність призначення йому остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України, вчинив після постановлення щодо нього вироку від 5 березня 2014 року, відбуваючи покарання за яким він, ураховуючи ухвалу Бердянського міськрайонного суду від 29 серпня 2014 року, вважається таким, який повністю відбув лише основне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, але повністю не відбув основні покарання у виді штрафу у розмірі 170 000 грн. та 132 000 грн. з розстрочкою виплати на строк 1 рік по 11000 грн. за один місяць, які були призначені йому за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, виконання яких було визначено самостійним, а тому суд дійшов правильного висновку про необхідність застосування ст. 71 КК України.

Підстав для скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, як про це порушено питання в касаційній скарзі, не встановлено.

Покарання засудженому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст.65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу засудженого та пом`якшуючих покарання обставин. Призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи, наведенні у касаційній скарзі засудженого аналогічні доводам його апеляційної скарги, були предметом перевірки апеляційним судом та вони обґрунтовано визнанні безпідставними. Суд 2-ї інстанції навів у ухвалі переконливі мотиви про відсутність підстав для задоволення скарги засудженого.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою зміну або скасування судового рішення, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 434-436 КПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року щодо нього без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3