Номер провадження: 11-кп/785/1066/16
Номер справи місцевого суду: 500/5526/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.08.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2016 року по кримінальному провадженню №000 2004 відносно
ОСОБА_9 , що народився м.Ізмаїл Одеської області ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, із середньою освітою, працюючого за наймом, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину 2001 р.н., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , або АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, а останній раз:
- 16.03.2009 р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 1 ст.121, ч. 3 ст. 185, ст. ст. 70, 71 КК України до 6 років позбавлення волі, звільненого 03.11.2014 р. за відбуттям строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,
та
ОСОБА_10 , що народився в м. Ізмаїл Одеської області ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, працюючого за наймом, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше неодноразово судимого, а останній раз:
- 08.02.2013 р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст.185, ч. 2 ст. 190, ст. ст. 70, 71 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого від відбування покарання 01.07.2014 р. на підставі ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.06.2014 р. в силу ст. 2 ЗУ «Про амністію в 2014 році»,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 27 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання:
за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 185 КК України у виді арешту на строк п`ять місяців;
за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки;
за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_8 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. До набрання вироком законної сили ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою. В силу ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_8 у строк покарання зарахований строк попереднього ув`язнення з 16 жовтня 2015 року до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Також вказаним вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_10 визнані винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.
11 травня 2015 року близько 01 години 20 хвилин ОСОБА_10 за попередньою змовою і спільно з невстановленою особою, знаходячись на АДРЕСА_4 на перехресті з АДРЕСА_5 , діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, таємно викрали кондиціонер марки БК-1500 вартістю 310 грн., який був закріплений на дерев`яному вікні будівлі колишнього розрахунково-касового відділу ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», розташованої по вул. Хотинська, 25, після чого поклали викрадене майно в ковдру, яку завчасно було надано ОСОБА_8 , який, діючи повторно, розумів протиправний характер дій ОСОБА_10 та іншої особи, чим сприяв їм у таємному викраденні чужого майна. Після цього, ОСОБА_10 та інша особа почали уносити з місця злочину в ковдрі викрадене майно, а ОСОБА_8 , розуміючи протиправний характер їх дій, приєднався до них та допоміг їм унести викрадене майно з місця вчинення злочину, чим також сприяв ОСОБА_10 та іншій особі у таємному викраденні чужого майна. Таким чином, своїми діями ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та інша особа спричинили ПрАТ «УДП» матеріальний збиток на вищевказану суму.
Крім того, 11 серпня 2015 року близько 17 години 30 хвилин ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, знаходячись на перехресті вул. 28 Червня та вул.Пушкіна у м. Ізмаїл Одеської області, повторно умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав велосипед марки «Україна» вартістю 530 грн., який був припаркований біля стіни будинку та належав потерпілому ОСОБА_11 , після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальний збиток на вищевказану суму.
Крім того, 28 серпня 2015 року близько 14:00 години ОСОБА_10 , знаходячись в приміщенні магазину «Зоологія», який розташований на просп. Леніна (на даний час просп. Миру), 5 у м. Ізмаїл Одеської області, повторно умисно, з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, таємно викрав зі столу продавця даного магазину мобільний телефон марки «Samsung» модель GTE-1182 вартістю 860 грн., який належить ОСОБА_12 , в якому знаходилися дві сім-картки: 1) оператора мобільного зв`язку «Лайф» № НОМЕР_1 вартістю 50 грн.; 2) оператора мобільного зв`язку «Київстар» № НОМЕР_2 вартістю 50 грн.; та на рахунку яких не було грошових коштів, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальний збиток на загальну суму 960 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Крім того, 05 жовтня 2015 року близько 17:00 години ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою відкритого заволодіння чужим майном, знаходячись навпроти будинку АДРЕСА_6 , і застосувавши відносно ОСОБА_13 насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, яке виразилося у зриванні з шиї потерпілої ОСОБА_13 ланцюжка, вчинив усі дії, які від нього залежали, спрямовані на відкрите викрадення ланцюжка потерпілої вартістю 1 610 грн. та кулона вартістю 460 грн., загальною вартістю 2 070 грн., спричинивши їй тілесне ушкодження у вигляді садна грудної клітини, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 403 від 07.10.2015 р. відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, але розпорядитися майном йому не вдалося з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпіла ОСОБА_13 підняла галас, після чого ОСОБА_8 був затриманий свідком ОСОБА_14 .
На даний вирок обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає вирок незаконним, просить його змінити та призначити йому більш м`яке покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, виправдати його за епізодом крадіжки кондиціонера від 11.05.2015 року, а також зарахувати у строк покарання його попереднє ув`язнення з 15.10.2015 року, тобто з дня його фактичного затримання, до дня вступу вироку в законну силу.
Обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що судовий розгляд кримінального провадження був проведений однобічно та з обвинувальним ухилом, а суд першої інстанції не взяв до уваги його показання, показання свідків та потерпілої, які його виправдовують.
Зокрема, за епізодом крадіжки кондиціонера ОСОБА_8 свою провину не визнає та вказує, що ОСОБА_10 вчинив даний злочин за попередньою змовою з іншою особою, яка ОСОБА_8 невідома. Вказану обставину підтверджують показання свідка ОСОБА_15 , однак суд на ці показання уваги не звернув.
За епізодом відкритого заволодіння майном ОСОБА_13 від 05.10.2015 року обвинувачений ОСОБА_8 визнає свою провину частково, вказує, що тілесних ушкоджень потерпілій не спричиняв та не мав умислу на заволодіння її золотим ланцюжком та телефоном, оскільки ланцюжок взяв випадково, а телефон йому довелось відібрати, оскільки ОСОБА_13 почала комусь телефонувати, невірно зрозумівши ОСОБА_8 . Обвинувачений також зазначає, що жоден зі свідків не бачив, щоб він зривав ланцюжок з потерпілої. Вважає, що потерпіла зі свідком обмовляють його.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про привід в судове засідання і допит свідка ОСОБА_16 .
ОСОБА_8 також зазначає, що під час досудового розслідування на нього здійснювався психологічний тиск.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити; думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і просила вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд висновку про таке.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим ч.3 ст.404 КПК України передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Обвинувачений ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі не погоджуючись з доведеністю його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, наполягав на тому, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та просив суд апеляційної інстанції дати належну оцінку обставинам справи, встановленим під час кримінального провадження.

Однак ні в своїй апеляційній скарзі ні під час апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 не звертався до апеляційного суду з будь-якими клопотаннями про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції, оскільки це суперечить такій засаді кримінального провадження як диспозитивність.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про правильність висновків суду першої інстанції на підставі аналізу обставин кримінального провадження, викладених в оскаржуваному вироку та доводів апеляційної скарги.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, правильність кваліфікації його дій та призначене йому покарання в апеляційній скарзі не оспорюються та повністю підтверджуються доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінальних правопорушень, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в усіх епізодах інкримінованих їм злочинів.
Зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні таємного викрадення кондиціонера від 11.05.2015 року підтверджується дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції доказами, а саме:
- показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , які він дав під час допиту в суді першої інстанції, відповідно до яких ОСОБА_10 пояснив, що 11.05.2015 року він йшов до ОСОБА_8 та по дорозі познайомився з невідомою особою ромської національності, яка запропонувала йому зібрати металобрухт поблизу закинутої будівлі та повідомила, що для полегшення його переміщення їм необхідно взяти ковдру. Разом з цією особою ОСОБА_10 прийшов до ОСОБА_8 , повідомив про їх намір забрати металобрухт та попросив у нього ковдру, на що останній надав їм ковдру, сказав, щоб вони йшли без нього, та повідомив, що дожене їх пізніше. Коли ОСОБА_10 з невідомою особою прийшли на місце, вони побачили кондиціонер, закріплений на вікні старої будівлі, який вони незаконно демонтували, поклали у ковдру та залишили місце вчинення злочину. По дорозі їм зустрівся ОСОБА_8 , який вирішив їм допомогти, однак вони були затримані працівниками міліції, а невідома особа втекла. При цьому ОСОБА_10 пояснив, що ні він, ні ОСОБА_8 не знали, що йдуть за кондиціонером;
- показаннями свідка ОСОБА_17 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що є дружиною обвинуваченого ОСОБА_8 11.05.2015 року до них прийшли ОСОБА_10 з невідомою особою, які пробули у них близько 1,5 години, після чого пішли. Приблизно через 15-20 хвилин ОСОБА_8 сказав, що піде за цигарками, однак повернувся лише наступного ранку та повідомив, що він допомагав ОСОБА_10 та іншій особі нести щось у ковдрі, та їх затримали працівники поліції;
- показаннями свідка та ОСОБА_18 , який в суді першої інстанції пояснив, що працює інспектором патрульної служби Ізмаїльського МВ, та влітку 2015 року здійснював патрулювання в м. Ізмаїлі. Від оперативного чергового вони отримали повідомлення про викрадення кондиціонеру та по гарячих слідах виявили трьох невідомих осіб, що несли кондиціонер. Коли до них наблизились працівники поліції, одна з осіб втекла, а інші дві - ОСОБА_10 і ОСОБА_8 були затримані;
- показаннями свідків ОСОБА_19 , який в суді першої інстанції пояснив, що працює інспектором патрульної служби Ізмаїльського МВ, та в теплу пору року 2015 року від оперативного чергового надійшло повідомлення про те, що на перехресті вул. Хотинської та вул. Дзержинського в м. Ізмаїлі троє невідомих несуть викрадений кондиціонер. В ході патрулювання були виявлені ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які несли в ковдрі кондиціонер та, побачивши працівників поліції, кинулись тікати, однак обидва були затримані;
- показаннями свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що працює сторожем у ПрАТ "УДП", і влітку 2015 року, точну дату вона не пам`ятає, вона була на вахті і почула гучний шум, а коли вийшла на вулицю, то побачила двох осіб, однією з яких був ОСОБА_10 , які щось несли у ковдрі, а також третю особу - ОСОБА_8 , яка стояла не перехресті і чекала їх. Свідок вийшла до вказаних осіб та запитала, що вони несуть, на що ті відповіли, що несуть металобрухт. Тоді свідок сказала, що викличе працівників міліції, повернулась до приміщення, де повідомила про те, що сталось, старшу зміни, яка викликала працівників правоохоронних органів;
- протоколами пред`явлення до впізнання від 21.05.2015 року та від 2.05.2015 року, згідно з якими свідок ОСОБА_15 впізнала ОСОБА_10 як особу, що несла кондиціонер та ОСОБА_8 , як особу, яка чекала на перехресті;
- протоколом слідчого експерименту від 29.05.2016 року, згідно з яким ОСОБА_8 показував працівникам поліції, яким чином допомагав ОСОБА_10 та невстановленій особі нести кондиціонер;
- протоколом слідчого експерименту від 18.05.2015 року за участю свідка ОСОБА_15 , згідно з яким остання показала, яким чином вона виявила крадіжку кондиціонера.
Вищевказані докази узгоджуються один з одним в частині спільного переміщення викраденого кондиціонера обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , в повній мірі доводять вину обвинуваченого ОСОБА_8 в його участі у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.
При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив та не взяв до уваги показання ОСОБА_8 та ОСОБА_20 про те, що вони не домовлялись про спільне викрадення кондиціонера, оскільки характер вчинюваних обвинуваченими дій та їх поведінка безпосередньо після вчинення злочину та під час затримання свідчать про узгодженість їх дій та наявність умислу на вчинення кримінального правопорушення. Крім того, як вірно вказано у вироку, показання обвинувачених є непослідовними та не співвідносяться з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
На підставі викладеного апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про непричетність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, а саме - за епізодом крадіжки кондиціонера від 11.05.2015 року.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом також належним чином встановлена та доведена вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.15 та ч.2 ст.186 КК України, а саме - закінченого замаху на відкрите викрадення майна ОСОБА_13 , вчиненого повторно.
Вина ОСОБА_8 у вчиненні даного злочину підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження, дослідженими в судовому засіданні та оціненими в сукупності доказами, а саме:
- показаннями самого ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції пояснив, що не мав умислу на викрадення ланцюжка потерпілої, а взяв його лише з метою недопущення його падіння з шиї ОСОБА_13 , оскільки він був не застібнутий. Однак потерпіла його невірно зрозуміла, почала кричати та за допомогою намагалась мобільного телефону викликати поліцію, після чого він відкрито заволодів і її телефоном. В цей момент до нього підійшли кілька чоловіків і затримали його до прибуття працівників поліції;
- показаннями потерпілої ОСОБА_13 , яка в суді першої інстанції пояснила, що 05.10.2015 року близько 17.00 години вона перебувала навпроти будинку №5 по просп. Леніна у м. Ізмаїлі, коли до неї на лавку підсів раніше незнайомий їй ОСОБА_8 та запропонував випити, на що вона відмовилась. Після цього він зірвав з неї золотий ланцюжок з кулоном, а коли вона спробувала викликати правоохоронців - забрав у неї мобільний телефон, а потім кинувся на неї з каменем. Дані події спостерігали свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_14 , які викликали працівників поліції. Викрадені у неї ланцюжок з кулоном та телефон ОСОБА_8 кинув на лавку. Зірвавши ланцюжок, обвинувачений подряпав її;
- показаннями свідка ОСОБА_21 , яка в суді пояснила, що працює у кіоску навпроти ринку "Росинка" в м. Ізмаїлі та 05.10.2015 року близько 14.00 години, коли ОСОБА_21 знаходилась на роботі, то почула крики про допомогу та побачила, як невідомий чоловік хотів завдати удар каменем потерпілій ОСОБА_13 , після чого відібрав у неї мобільний телефон. Вона попросила свого чоловіка - ОСОБА_14 , щоб той допоміг жінці, після чого останній затримав ОСОБА_8 та посадив на лавку. Свідок чітко бачила, як ОСОБА_8 вийняв з кишені золотий ланцюжок і телефон потерпілої та викинув їх на лавку, з якої вони впали на підлогу. Також вона бачила подряпину на грудях потерпілої,
- показаннями допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_14 , який пояснив суду, що 05.10.2015 року він знаходився у своєї дружини на роботі, коли почув крики та побачив, що на жінку напав невідомий чоловік. Він пішов до них і затримав чоловіка, яким виявився ОСОБА_8 . Після цього ОСОБА_8 викинув з кишені золотий ланцюжок та телефон, які відібрав у ОСОБА_13 . Також він бачив подряпину на тілі ОСОБА_13 ;
- протоколом огляду місця події від 05.10.2015 року, згідно з яким під дерев`яною лавкою біля будинку АДРЕСА_6 був виявлений золотий ланцюжок з кулоном та мобільний телефон, викрадені в потерпілої ОСОБА_13 , а також зафіксоване тілесне ушкодження на тілі ОСОБА_13 у вигляді подряпини;
- протоколом пред`явлення для впізнання від 17.10.2015 року за участю потерпілої ОСОБА_13 , згідно з яким остання впізнала ОСОБА_8 як особу, яка 05.10.2015 року здійснила замах на відкрите заволодіння її майном;
- висновком судово-медичної експертизи №403 від 07.10.2015 року, згідно з яким виявлені на тілі ОСОБА_13 тілесні ушкодження відносяться до категорії легких та могли виникнути від дії тупого предмета, можливо з ребрами, яким міг бути ніготь пальця руки.
При цьому суд правильно критично оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що умислу на викрадення майна у ОСОБА_13 він не мав, оскільки вказані показання спростовуються викладеними вище доказами.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обрану обвинуваченим ОСОБА_8 позицію захисту, яка виразилась у наданні неправдивих показань з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення злочинів.
Враховуючи викладене апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_8 не було умислу на відкрите викрадення майна ОСОБА_13 .
Також апеляційний суд визнає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що на обвинуваченого ОСОБА_8 здійснювався психологічний тиск, оскільки ОСОБА_8 не зміг пояснити в чому саме полягав такий тиск та, крім того, під час досудового розслідування та судового слідства він не звертався з письмовими або усними скаргами на протиправні дії посадових осіб органу досудового розслідування, в матеріалах справи відсутні докази, які би підтверджували незаконність дій працівників поліції.
Крім того, апеляційний суд також визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вчинив дій, направлених на виклик в судове засідання, в тому числі доставку приводом, та допит свідка ОСОБА_22 .
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений подав до суду відповідне клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_22 , на підставі якого суд своєю ухвалою від 19.04.2016 року витребував з Ізмаїльського РВ ГУ ДМС України в Одеській області дані про реєстрацію та інші персональні дані свідка ОСОБА_22 , а також звернувся до органу міграційної служби з відповідним запитом (т.2, а.с.109, 111).
З відповіді Ізмаїльського РВ ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, що ОСОБА_22 за обліками адресно-довідкової картотеки зареєстрованим або знятим з обліку не значиться.
Вищевикладене свідчить про те, що суд першої інстанції здійснив усі можливі дії, направлені на задоволення клопотання обвинуваченого, однак з причин, що не залежать від суду, викликати та допитати свідка ОСОБА_22 у судове засідання не виявилось можливим.
Разом з цим в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 також ставить питання про пом`якшення призначеного йому покарання, однак не мотивує, в чому полягає його незаконність та суворість.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання виконав вимоги ст.65 КК України та рекомендації постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" та врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано не відніс до обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 його щире каяття, оскільки останній, заперечував встановлені судом фактичні обставини по другому епізоду обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги той факт, що ОСОБА_8 вже неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та небажання вести законослухняний спосіб життя.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для досягнення цілей покарання встановлених положеннями ст.50 КК України і не вбачає підстав для його зменшення.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 необґрунтованою в цілому, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407,418, 419, КПК України, апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 .
Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2016 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 - залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.
Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4