Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
17 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
Головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000399, щодо
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, працюючого, одруженого, раніше не судимого,
обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України,
на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року, з участю:
прокурора - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_5
захисника обвинуваченого - ОСОБА_7
потерпілих - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 /три/ роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 /два/ роки.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_5 змінено з особистого зобов`язання на домашній арешт, заборонивши останньому залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 17 год. 00 хв. до 8 год. 00 хв. наступного дня.
На ОСОБА_5 покладено додаткові обов`язки, а саме:
-прибувати за кожною вимогою до суду;
-не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;
-повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Вирок в частині обрання запобіжного заходу передано на виконання в Сарненський
відділ поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області.
Контроль за виконанням вироку в частині обрання запобіжного заходу покладено на прокурора, що здійснює процесуальне керівництво.
Строк дії вказаного запобіжного заходу визначено до набрання вироком законної сили.
ОСОБА_5 роз`яснено, що працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 вирішено обчислювати з моменту виконання вироку.
Також судом вирішено питання речових доказів та стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно вироку суду, ОСОБА_5 04 вересня 2014 року приблизно о 08 год. 15 хв., керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по вул.Березовій, м.Дубровиця, Рівненської області, поблизу буд.№95, зі сторони вул.Макаренка в напрямку вул.Поштової, м.Дубровиця в порушення підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.9 та пункту 10.10 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, для забезпечення безпеки руху за допомогою до інших осіб не звернувся, на ділянці дороги з обмеженою оглядовістю, де заборонений рух заднім ходом, розпочав рух заднім ходом та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка знаходилась на проїзній частині.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді масивної поєднаної тупої травми голови та грудної клітки з розтрощенням черепа, руйнуванням речовини головного мозку, чисельними переломами ребер, правої ключиці, правої лопатки, остистих паростків грудних хребців, з ушкодженням серця, легень, які в своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та є небезпечними для життя в момент їх заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв`язку з фактом настання смерті ОСОБА_10 , яка померла на місці події.
У прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали, у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_10 , перебуває порушення водієм ОСОБА_5 Правил дорожнього руху України, а саме: п.10.9 згідно якого, під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб та п.10.10, згідно якого, забороняється рух транспортних засобів заднім ходом на ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи недостатньою видимістю.
Суд визнав ОСОБА_5 винним за ч.2 ст.286 КК України, у порушенні правил безпеки дорожнього руху, або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.
Не погодившись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку.
Зокрема, у поданій апеляційній скарзі, він, вважаючи оскаржуваний вирок суду ухваленим з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити у зв`язку з недоведеністю наявності у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Також просить дослідити під час апеляційного розгляду : протокол огляду місця події від 4.09.2015 року; протокол огляду автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; висновок експерта №216 від 29.09.2014 року. Крім того, просить витребувати з Дубровицької центральної районної поліклініки (34100, м.Дубровиця Рівненської області, вул.Воробинська,180) відомості про наявність душевного захворювання у ОСОБА_11 .
Свою позицію мотивує тим, що на його думку дорожньо транспортна пригода сталася з виключно з вини потерпілої ОСОБА_10 . Стверджує, що не бачив самого потрапляння потерпілої під автомобіль, однак виходячи з наявних фактичних даних, побудував дві можливих версії пригоди.

Перша з них полягає у тому, що ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, необачливо і в порушення вимог ПДР України вирішила перебігти дорогу перед його автомобілем, що сталося, коли він дивився в ліве бокове дзеркало заднього виду й тому він її не бачив, однак при цьому впала в безпосередній близькості від автомобіля і внаслідок чого на неї стався наїзд. Вказує, що невизнання ним вини у цьому випадку, ґрунтується на тому, що якби він у такій ситуації й побачив падіння потерпілої на дорожнє полотно, то все рівно не мав би технічної змоги уникнути наїзду на неї, оскільки це сталося дуже близько від автомобіля. Зазначає, що така версія пригоди узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які суд навів у вироку. Разом з тим, на думку обвинуваченого, показання вказаних свідків суд виклав не зовсім вірно. Наведені у вироку твердження суду що покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 стверджують його вину вважає хибними. Разом з тим, на думку обвинуваченого ОСОБА_5 , покази останніх лише підтверджують факт його наїзду на ОСОБА_10 під час руху заднім ходом. На думку обвинуваченого, за вказаної версії пригоди, доказом його вини у скоєному міг бути лише висновок про наявність у нього, за такої дорожньої ситуації, технічної змоги уникнути наїзду на потерпілу, питання щодо чого, всупереч заявленому клопотанню стороною захисту, судом з`ясовано не було.

Другою версією дорожньо транспортної пригоди вважає взагалі відсутність ОСОБА_10 , в момент наїзду на неї, на шляху руху його автомобіля, а потрапляння під нього збоку, коли задня частина автомобіля уже прослідувала повз неї. Тобто, що вона або внаслідок випадкового падіння, або умислу, потрапила лише під переднє колесо автомобіля. Стверджує, що він неодноразово і на досудовому слідстві, і в судовому розгляді, давав показання, що відчув як його автомобіль підскочив, тобто наїхав на перешкоду, лише один раз, і скоро перед собою побачив потерпілу. На думку обвинуваченого, це вказує на переїзд потерпілої лише переднім правим колесом автомобіля. Зазначає, що ці обставини повністю підтверджені висновком судово медичної експертизи №216 від 29.09.2014р. Дані про повторний переїзд травмованих частин тіла другим колесом автомобіля і, відповідно, додаткового травмування у висновку відсутні. З огляду на потрапляння потерпілої під автомобіль збоку, вважає, що можливості попередити такий наїзд у водія немає. На думку обвинуваченого, суд, в порушення вимог всебічності, повноти й неупередженості, умовчав про дану версію потрапляння потерпілої під автомобіль.

Також стверджує, що стосовно показань свідка ОСОБА_11 , які не узгоджують з наведеним, то йому стало відомо, що останній страждає тяжким душевним недугом епілепсією, й тому свідчення останнього можуть бути плодом хворобливої уяви, а не дійсного сприйняття реальної події.

Окремо вказує, що ключові вихідні дані, від яких прямо залежали висновки експерта, судом, в порушення вимог ч.2 ст.22 КПК України стосовно дотримання принципу рівності прав сторін кримінального провадження, надано експерту лише ті, які запропонував прокурор, а не захист. Зазначає, що не були запропоновані експерту альтернативні варіанти. Стверджує, що в ухвалі суд не вказав, по якій причині не бере до уваги вихідні дані, які запропоновані стороною захисту.

Вважає, що пряма вказівка експерта у своєму висновку про слідування невідповідності його ( ОСОБА_5 ) дій вимогам ПДР з заданого експерту комплексу вихідних даних, - свідчить про те, що вказаний висновок експерта був постановлений на недостовірних вихідних даних, а тому він є неприйнятним й повинен бути виключений з числа доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримку поданої ним апеляційної скарги, його та захисника адвоката ОСОБА_7 думку щодо скасування вироку суду з мотивів недоведеності наявності у його діях складу інкримінованого ч.2 ст.286 КК України кримінального правопорушення, заперечення прокурора проти вимог апеляційної скарги обвинуваченого, його та потерпілих прохання щодо залишення вироку суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої обвинуваченим апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Після оголошення апеляційної скарги сторона захисту відмовилась від заявлених вимог щодо дослідження процесуальних документів.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повиненне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зазначених вимог суд першої інстанції дотримався.

Висновок суду про доведення вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні й детально наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку.Невизнання вини обвинуваченим у скоєному колегія суддів розцінює як спосіб захисту останнього від пред`явленого йому обвинувачення.

Хоча ОСОБА_5 як на досудовому слідстві, так і в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді свою вину не визнав, однак в своїх показаннях не заперечував, що рухаючись заднім ходом автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter 313CDI» 04.09.2014 року по виділеній для проведення торгівлі вулиці Березовій м.Дубровиця, здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_10 . На його переконання це сталося випадково, оскільки потерпіла раптово з`явилась на дорозі та потрапила під колеса автомобіля. Рух автомобіля заднім ходом він контролював поглядами вліво та вправо у дзеркала заднього виду. Вважає, що потерпіла порушила ПДР, оскільки переходила проїзну частину в невстановленому місці. Просив виправдати.
З показань потерпілого ОСОБА_8 , чоловіка загиблої, які він давав в суді першої інстанції та підтвердив при апеляційному розгляді вбачається, що останній безпосереднім свідком пригоди не був, а 04.09.2014 року близько 08 год. його дружина пішла на базар. Згодом, близько 11 год. до нього приїхав брат ОСОБА_14 та повідомив, що на ринку м.Дубровиця його дружину переїхав автомобіль. Рух автомобілів на вказаній вулиці заборонений відповідними дорожніми знаками. Вказав, що матеріальна допомога обвинуваченим не відшкодована. Наполягав на суворому покаранні для обвинуваченого.

З пояснень потерпілого ОСОБА_9 , сина загиблої, які він давав в суді першої інстанції та підтвердив при апеляційному розгляді вбачається, що він безпосереднім свідком пригоди не був, однак 04.09.2014 року його повідомили в телефонному режимі про те, що їх матір на вулиці Березова потрапила в ДТП й необхідно приїхати на впізнання тіла. Ствердив, що завдану шкоду обвинуваченим не відшкодовано. При призначенні покарання наполягав на його суворості, погодившись з думкою прокурора.

Потерпілий ОСОБА_9 у заяві на адресу апеляційного суду зазначив, що підтверджує раніше дані показання щодо факту загибелі матері в ДТП та просить залишити в силі вирок Дубровицького районного суду.

Свідок ОСОБА_11 пояснював, що в той день, коли відбулась аварія, він торгував на своєму місці на базарі в м.Дубровиця. По обидва боки проїжджої частини були припарковані автомобілі, а по тротуару й проїжджій частині рухалися люди. Вказав, що бачив, як жінка зодягнена в червону куртку йшла по тротуару й починала переходити дорогу поміж автомобілів. Потім до нього підійшов покупець і він відвернувся, проте через декілька секунд почув крик, а коли поглянув у той бік, то побачив, що жінка за якою раніше спостерігав уже лежить на асфальті, а на відстані близько 2 метрів від неї, заднім ходом рухався автомобіль ОСОБА_5 . Побачивши це, він хотів бігти до водія ОСОБА_5 , щоб закричати чи подати жести, це робили й інші люди, однак водій ОСОБА_5 не чув та не бачив й продовжував рух. Після чого ОСОБА_5 правим заднім колесом, а потім й переднім, переїхав жінку.

Свідок ОСОБА_12 поясняв, що в день, коли відбулась подія ДТП за участю ОСОБА_5 був базарний день й більшість людей ходили по проїжджій частині. Близько 09 год., знаходячись у своєму автомобілі, він у дзеркалі заднього виду побачив, що під`їхав ОСОБА_5 , який, увімкнувши аварійний сигнал, почав здійснювати рух заднім ходом. Вказав, що для того, щоб не заважати ОСОБА_5 заїхати, він вийшов, щоб штовхнути свій автомобіль уперед. Зазначив, що в цей момент почув, що хтось ойкнув, хтось побіг дивитись туди, однак він, не звернувши на це особливої уваги, знову сів у свій автомобіль. Більше про дану подію нічого повідомити не зміг, оскільки знаходився від місця пригоди на відстані близько 45 м. і детально нічого не бачив.

Колегією суддів встановлено, що покази свідків є послідовними й узгоджуються з іншими письмовими доказами вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Так, з протоколу огляду місця ДТП від 04.09.2014 року вбачається, що місцем події, де сталася дорожньо транспортна пригода є вул.Березова в м.Дубровиця Рівненської області, поблизу буд.№95. Біля лівого краю проїзної частини стоїть автомобіль «Chevrolet Aveo» р.н. НОМЕР_2 . Біля правого краю проїзної частини стояв автомобіль «Volkswagen-LT» р.н. НОМЕР_3 . Попереду стояв автомобіль «ВАЗ 2107» р.н. НОМЕР_4 . Також на проїжджій частині виявлено труп ОСОБА_10 (арк.к.п. 9-11).

Відповідно до висновку експерта КЗ «Обласне бюро судово медичної експертизи» Рівненської обласної ради №216 від 29.09.2014 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_10 є масивна поєднана тупа травма голови та грудної клітки: з розтрощенням черепа, руйнуванням речовини головного мозку, чисельними переломами ребер, правої ключиці, правої лопатки, остистих паростків грудних хребців, з ушкодженнями серця, легень, що в короткий проміжок часу зумовило припинення функцій центральної нервової системи, зупинку серцевої діяльності та дихання, які в своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та є небезпечними для життя в момент їх заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв`язку з фактом настання смерті ОСОБА_10 . На підставі даних судово токсикологічної експертизи у крові ОСОБА_10 знайдено етиловий спирт в концентрації 0,82%, що відповідає легкій степені алкогольного сп`яніння (арк.к.п.96-99).

Згідно висновку експерта КЗ «Обласне бюро судово медичної експертизи» Рівненської обласної ради №145-мк від 22.09.2014 року вбачається, що слідів ковзання, характерних для виникнення під час первинного контакту пішохода з транспортним засобом, на ходових поверхнях підошв взуття ОСОБА_10 не виявлено. (арк.к.п.105-107)

З висновку експерта науково дослідного експертно криміналістичного центру в Рівненській області №242 від 20.09.2014 року та ілюстрованої таблиці до нього, вбачається, що на момент експертного дослідження робоча гальмівна система автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходилася у працездатному стані. (арк.к.п.116-120)
Відповідно до висновку експерта науково дослідного експертно криміналістичного центру в Рівненській області №243 від 24.09.2014 року та ілюстрованої таблиці до нього, - на момент експертного дослідження на автомобілі «Mercedes-Benz Sprinter 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявлені певні механічні пошкодження, однак за формою, розмірами та взаєморозташуванням вони не характерні для дорожньо транспортної пригоди, пов`язаної з контактуванням з пішоходом (арк.к.п.126-130).
На підставі даних протоколу проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_5 , з ілюстрованими таблицями (т.1 арк.217-229), в котрому зафіксовані зібрані дані та відомості про фактичні обставини дорожньо транспортної пригоди, за ухвалою суду було проведено інженерно транспортну експертизу. Згідно висновку експерта науково дослідного експертно криміналістичного центру № 3.1-375/15 від 29.07.2015 року вбачається, що в даній дорожній обстановці, водієві ОСОБА_5 , рух заднім ходом керованого ним автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був заборонений вимогами п.10.10 Правил дорожнього руху України. Якщо ОСОБА_5 вирішив відступити від наведених вище вимог, то під час виконання маневру руху заднім ходом, для забезпечення безпеки руху, у разі потреби, він повинен був звернутися за допомогою до інших осіб, щоб не створювати перешкод або небезпеки для руху іншим учасникам руху, тобто діяти у відповідності до вимог п.10.9 Правил Дорожнього руху. При заданому комплексі вихідних даних та в даній дорожній обстановці, в діях водія автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 вбачаються невідповідності вимогам п.10.10 та п.10.9 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з скоєнням даної дорожньо транспортної пригоди (т.2 арк.17-21).
З витребуваних за ініціативою суду з Дубровицької центральної районної поліклініки відомостей №245/01-16/16 від 29.01.2016 року про наявність душевного захворювання у ОСОБА_11 вбачається, що він перебуває на обліку у лікаря психіатра у зв`язку з розладами здоров`я внаслідок епілепсії.
Колегія суддів розцінює юридично вірними висновки суду щодо встановлення неправомірної (віктимної) поведінки ОСОБА_5 , який керуючи транспортним засобом порушив правила дорожнього руху та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , що спричинило смерть останньої.
Щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, зокрема тверджень апеляційної скарги обвинуваченого стосовно того, що на його думку пригода сталася з виключно з вини потерпілої ОСОБА_10 та наведених обвинуваченим двох версій дорожньо транспортної пригоди й обґрунтувань на їх підтримання, то такі покликання колегія суддів розцінює критично, останні у ході апеляційного розгляду провадження свого підтвердження не знайшли та спростовуються вище наведеними доказами вини ОСОБА_5 . Зокрема, як його показаннями, так і показаннями свідків і висновками експертиз.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті та особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особи винних. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримуючись вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) "Про практику призначення судами кримінального покарання", п.20, п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії тяжких злочинів, особу ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, ставлення ним до скоєного, наявність двох неповнолітніх дітей, а також категоричну думку потерпілих щодо виду і міри покарання обвинуваченому, й беручи до уваги незворотність тяжких наслідків вчиненого діяння смерть людини і те, що обвинувачений у вчиненому не розкаявся, і обрав ОСОБА_5 покарання в межах закону застосувавши мінімальний розмір покарання встановленого санкцією інкримінованої обвинуваченому статті КК України.

Таким чином, визнаючи ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів, які визначають кваліфікацію дій винної особи та які регулюють питання щодо наведення доказів на підтвердження встановлених ним обставин.

Доводи обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 , що при розгляді кримінального правопорушення судом першої інстанції були допущені істотні порушення кримінального та кримінального процесуального законів, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. За вимогами ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність. Які порушення закону визначаються істотними зазначено в ст.412 КПК України. Як вбачається із змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , на думку колегії суддів, останнім не наведено переконливих доводів щодо порушень кримінального та кримінального процесуального законів, як вважає обвинувачений, допущених судом, які б стали підставою для скасування чи зміни вироку.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченими в той же строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3