Провадження № 11-кп/792/490/15
Справа № 684/483/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
ВИРОК
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів
судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене 17 травня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000089 (об`єднане з № 0000061, № 0000099) за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Старосинявського районного суду Хмельницької області від 26 червня 2015 року,-

В с т а н о в и л а:
Вироком Старосинявського районного суду Хмельницької області від 26 червня 2015 року

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працює, раніше судимого:

-18 листопада 2008 року Старосинявським районним судом Хмельницької

області за ч. 1 ст. 296 КК України до штрафу в сумі 600 грн.; постановою Старосинявського районного суду Хмельницької області від 7 квітня 2009року штраф замінений на 200 годин громадських робіт, з яких відбув 76 годин;

- 22 квітня 2010 року Старосинявським районним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік обмеження волі,

-31 січня 2011 року Старосинявським районним судом Хмельницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 389, ч.1 ст. 70, ч.4 ст. 70, 71 КК України на 3 роки 10 днів позбавлення волі; звільнений 12 лютого 2013року згідно постанови Сокирянського районного суду Чернівецької області від 4 лютого 2013року умовно-достроково на 2 місяці 28 днів;

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання в виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців, покладено обов`язок, передбачений ст. 76 КК України, - повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили

ОСОБА_11 залишено попередній домашній арешт.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працює, раніше судимого:

-31 січня 2011 року Старосинявським районним судом Хмельницької області за ст.ст. 185 ч.3, 15 ч. 3, ч. 2 ст. 297 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі; звільнений 25 жовтня 2013року по відбуттю строку покарання,

-10 жовтня 2014 року Старосинявським районним судом Хмельницької області за ч. 1 ст. 395 КК України на 2 місяці арешту, звільнений 6 січня 2015року по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених

ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено покарання:

-за ч. 3 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі;

-за ч. 3 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_10 залишено попередній тримання під вартою.

Постановлено строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з 26 червня 2015 року, зараховано в строк відбуття покарання час тримання під вартою з 4 червня 2015 року по 25 червня 2015 року включно.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду, з метою викрадення майна обвинувачений

ОСОБА_11 9 квітня 2015 року біля 23 год. через хвіртку проник на територію господарства в АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_14 , звідки таємно викрав металеву кувальню вагою 91 кг по ціні 2 грн. 10 коп. за один кілограм, на загальну суму 191 грн. 10 коп.

17 травня 2015 року біля 13 год. ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , з метою крадіжки, через вхідні незамкнені двері, проникли в літню кухню жителя АДРЕСА_4 , ОСОБА_15 , звідки таємно, демонтувавши, викрали чавунну двохкомфорну плиту з дверцятами та колісниками загальною вагою 70 кг по ціні 2 грн.50 коп. за один кілограм, на загальну суму 175 грн.

ОСОБА_10 28 травня 2015 року біля 22 год. відкрив за допомогою куска жесті запірну клямку вхідних дверей, проник в житловий будинок жительки АДРЕСА_5 , ОСОБА_16 , де відкрито, в присутності потерпілої, заволодів її грішми в сумі 40 грн.

В своїй апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинувачених та правильності кваліфікації їх дій, просить вирок суду скасувати в зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, що в свою чергу потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі, а

ОСОБА_10 - за ч. 3 ст. 185 КК України - три роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 186 КК України - шість років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_10 покарання у виді шести років позбавлення волі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_11 неодноразово судимий, не працює, неодноразово притягувався до відповідальності за порушення правил адміністративного нагляду та негативно характеризується за місцем проживання, має слабкі соціальні зв`язки, вчинив два тяжкі злочини, та один з них - під час розгляду кримінального провадження щодо нього в суді, безпідставно не враховано обтяжуючу покарання обвинуваченого обставину - рецидив злочинів. Вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 судом не враховані обтяжуючі покарання обставини: рецидив злочину та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, також суд не в повній мірі врахував, що обвинувачений неодноразово судимий, негативно характеризується за місцем проживання, має слабкі соціальні зв`язки, притягувався до адміністративної відповідальності. Прокурор вважає, що за таких обставин призначення обвинуваченим покарання в виді позбавлення волі на мінімальний строк, визначений відповідними статтями кримінального закону, та звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням, свідчить про неправильне застосування судом кримінального закону та призначене покарання, яке є явно несправедливим внаслідок його м`якості. Вказує, що в мотивувальній частині вироку суду не відображені відомості щодо кваліфікуючих ознак, мотиву вчинення злочинів.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок суду щодо нього змінити, призначити йому покарання, з застосуванням ст. ст.69, 75 КК України. Вважає, що призначене йому судом першої інстанції покарання є надто суворим.

В своїх запереченнях захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення через її необґрунтованість, вважає, що вимоги прокурора врахувати обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною рецидив злочинів, суперечить положенням ч.4 ст. 67 КК України, та в обвинувальному акті щодо ОСОБА_10 не зазначено про існування обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, також в провадженні відсутні підстави для посилення покарання обвинуваченому, позаяк той заволодів незначною сумою коштів, потерпіла просила його суворо не карати, обвинувачений ОСОБА_10 розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Заслухавши суддю-доповідача обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримували апеляційну скаргу обвинуваченого, заперечували проти апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурора в підтримання апеляційної скарги прокурора, апеляційну скаргу обвинуваченого вважає необґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду щодо обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 скасуванню з ухваленням нового вироку, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_10 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що:

9 квітня 2015року біля 23 год. через хвіртку обвинувачений

ОСОБА_11 зайшов на подвір`я жительки АДРЕСА_3 , ОСОБА_17 , звідки таємно, повторно, викрав металеву кувальню вагою 91 кг. по ціні 2 грн. 10 коп. за 1 кг, загальною вартістю 191 грн. 10 коп.

17 травня 2015року біля 13год. ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , з метою вчинення крадіжки, через вхідні незамкнені двері, проникли в літню кухню жителя АДРЕСА_4 , ОСОБА_15 , звідки таємно, повторно, викрали чавунну двохкомфорну плиту з дверцятами та колісниками, загальною вагою 70 кг. по ціні 2 грн. 50 коп. за 1 кг, на загальну суму 175грн.

28 травня 2015року біля 22год. обвинувачений ОСОБА_10 з метою викрадення чужого майна прийшов на територію домогосподарства ОСОБА_16 по АДРЕСА_5 , відкрив з допомогою куска жесті запірну клямку вхідних дверей, проник в житловий будинок, де, повторно, відкрито в присутності потерпілої заволодів її грошовими коштами в сумі 40грн.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_11 повністю визнав себе винним у вчиненому, показав, що 9 квітня 2015року біля 23год. зайшов через хвіртку на територію господарства ОСОБА_17 по АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав металеву кувальню, вартість викраденого не оспорював; 17 травня 2015 року домовились з ОСОБА_10 вчинити крадіжку з літньої кухні потерпілого ОСОБА_15 , що в АДРЕСА_4 , через незамкнені двері зайшли до кухні, звідки демонтували та викрали чавунну двохкомфорну плиту з дверцятами та колісниками, розмір та вартість викраденого не оспорював.

Обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що 17 травня 2015року домовились з ОСОБА_11 вчинити крадіжку майна з літньої кухні ОСОБА_15 , в яку зайшли через незамкнені двері, звідки таємно викрали чавунну плиту в зборі з дверцятами та колісниками, розмір та вартість викраденого майна не оспорював; вказав, що з метою заволодіння чужим майном 28 травня 2015 року проник до будинку потерпілої ОСОБА_16 , відкривши з допомогою куска жесті запірну клямку її будинку по АДРЕСА_5 , в шафі почав шукати гроші та коли до нього підійшла потерпіла, сказав їй, щоб вона давала йому гроші, потерпіла передала йому 40 грн.

Такі ж показання обвинувачені підтверджували в апеляційному суді.

Потерпіла ОСОБА_17 підтвердила в суді першої інстанції факт вчинення крадіжки з території її будинковолодіння металевої кувальні, потерпілий ОСОБА_15 підтверджував в суді факт демонтажу та викрадення з літньої кухні чавунної плити, дверцят та колісників, потерпіла ОСОБА_16 вказувала, що біля 22год. почула шум в будинку, та незнайомий, який там перебував, російською мовою наказав потерпілій дати йому гроші та вона передала йому 40грн.

Відповідно до даних протоколів огляду місця події від 10 квітня 2015року та 17 травня 2015року зафіксовано факт відсутності металевої кувальні на території господарства ОСОБА_17 та чавунної двохкомфорної плити з дверцятами та колісниками в літній кухні потерпілого ОСОБА_15 .

Колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_11 за епізодом крадіжки майна потерпілої ОСОБА_17 , в порядку ч.2 ст. 404 КПК України, слід перекваліфікувати з ч.3 ст. 185 КК України на ч.2 ст. 185 КК України, та кваліфікувати як таємне викрадення чужого майна(крадіжка), вчинене повторно, за епізодом обвинувачення в крадіжці майна ОСОБА_15 його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення майна(крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Дії обвинуваченого ОСОБА_10 за епізодом крадіжки майна ОСОБА_15 слід кваліфікувати за ч.3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в приміщення, вчинене повторно, та за попередньою змовою групою осіб, та за ч.3 ст. 186 КК України як грабіж, вчинений повторно, поєднаний з проникненням до житла (за епізодом заволодіння майном ОСОБА_16 ).

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_11 за епізодом крадіжки майна потерпілої ОСОБА_17 колегія враховує наступне. Як видно з матеріалів кримінального провадження, металева кувальня, яку обвинувачений викрав з території господарства потерпілої, знаходилась на подвір`ї потерпілої. Кваліфікуючи такі дії обвинуваченого за кваліфікуючою ознакою - проникнення в сховище, орган досудового розслідування виходив фактично з того, що обвинувачений проник на територію подвір`я (що слідство вважає сховищем) через - хвіртку. Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 6 листопада 2009року «Про судову практику в справах про злочини проти власності» під сховищем слід розуміти певне місце чи території, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо.

З врахуванням вимог закону подвір`я потерпілої ОСОБА_17 , звідки обвинувачений ОСОБА_11 таємно викрав металеву кувальню, не можна вважати «іншим сховищем». В цьому конкретному випадку подвір`я потерпілої є обнесеною огорожею ділянкою землі, на якій розташований житловий будинок, і огорожа визначає тут лише межі території домоволодіння зі сторони вулиці та не є ділянкою землі, спеціально відведеною для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей.

З протоколу огляду місця події також не вбачається, що хвіртка на подвір`я потерпілої закривається на замок, що підтверджував в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_11 .

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував всі обставини справи, дані про особи обвинувачених, обставини, що обтяжують покарання.

Незважаючи на зазначення в обвинувальних актах певних обставин пом`якшуючими та обтяжуючими покарання обвинувачених, суд не дослідив таких обставин та не навів в вироку мотивів невирішення цього питання, що при призначенні покарання згідно положень ст. 65 КК України є обов`язковим, про таку необхідність вказує також п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 (з наступними змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання». Фактично суд лише перерахував певні обставини справи.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції не врахував обтяжуючих покарання обох обвинувачених обставин - рецидив злочинів, а обвинуваченого

ОСОБА_10 - ще і вчинення злочину щодо особи похилого віку, та вважає, що в порядку ч.2 ст. 404 КПК України, необхідно визнати пом`якшуючими покарання обох обвинувачених обставинами - визнання ними своєї вини, активне сприяння розкриттю злочинів, щире каяття обвинувачених. При цьому колегія суддів вважає, що в даному провадженні не може бути визнана обставиною, що пом`якшує покарання обох обвинувачених - добровільне відшкодування завданого збитку, позаяк той факт, що обвинувачені під час розслідування кримінальних проваджень добровільно видали органам досудового розслідування предмети, здобуті злочинним шляхом, що вказує на наявність в їх діях ознак активного сприяння розкриттю злочину. Для визнання обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого - добровільне відшкодування завданого збитку - необхідно, щоб спричинений збиток чи шкода відшкодовувались добровільно з ініціативи як самого винного, так і інших осіб до винесення обвинувального вироку та полягає в повному чи частковому відшкодуванні матеріального (майнового, фізичного) збитку або усуненні заподіяної нематеріальної (моральної шкоди) силами або засобами винного чи інших осіб, що діють від його імені або за його дорученням.

Твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_10 про неможливість визнання рецидиву злочинів обтяжуючою покарання обставиною, позаяк така обставина вже була врахована судом під час кваліфікації дій обвинувачених, як повторність, тому не може ще раз враховуватись під час призначення покарання, суперечить положенням ч.4 ст. 67 КК України. Визнаючи рецидив злочинів обтяжуючою покарання ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обставиною, колегія суддів враховує наступне. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 4 червня 2010р., якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом ч. 4 статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз врахувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує. Однак, як видно з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_11 був засуджений 18 листопада 2008 року вироком Старосинявського районного суду Хмельницької області за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, та 31 січня 2011року Старосинявським районним судом Хмельницької області за ч.2 ст. 389 КК України, а ОСОБА_10 - 31 січня 2011 року Старосинявським районним судом Хмельницької області за ч.2 ст. 297 КК України та 10 жовтня 2014року тим же судом - за ч.1 ст. 395 КК України, що в даному провадженні не утворює повторності , а вказує про рецидив злочинів.

Також колегія суддів погоджується з доводами прокурора про наявність обтяжуючої покарання обвинуваченого ОСОБА_10 обставини - вчинення злочину щодо особи похилого віку. Як видно з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_10 28 травня 2015року вчинив кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в момент вчинення кримінального правопорушення достовірно знав про похилий вік потерпілої, відкрито заволодів її грошовими коштами. Незважаючи на ті обставини, що про таку обставину не було зазначено в обвинувальному акті, колегія суддів відповідно до вимог п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року (з наступними змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання» визнає таку обставину обтяжуючою покарання обвинуваченого ОСОБА_10 .

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 колегія суддів враховує, що він вчинив тяжкий злочин та злочин середньої тяжкості; активно сприяв розкриттю злочину, розкаявся у вчиненому, що пом`якшує його покарання; рецидив злочинів, що обтяжує його покарання; а також дані про особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, негативно характеризується за місцем свого проживання, майно потерпілим, які в суді просили призначити покарання обвинуваченому згідно закону, повернуте, та йому слід призначити покарання в виді позбавлення волі. Враховуючи викладене, а також незначний розмір викраденого майна, позицію потерпілих, колегія суддів приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без відбування покарання, та його можливо звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що дасть можливість здійснювати належний контроль за його поведінкою.

Підстав для призначення ОСОБА_11 покарання, яке слід відбувати лише реально, прокурор в своїй апеляційній скарзі не наводить. При цьому колегія суддів враховує, що зважаючи на перекваліфікацію дій ОСОБА_11 (за епізодом крадіжки майна ОСОБА_17 ) обсяг обвинувачення зменшився, що в сукупності з вищевстановленими апеляційним судом обставинами та даними, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, даних про особу обвинуваченого, у колегії суддів є підстави вважати, що його виправлення та перевиховання можливе без відбування призначеного покарання; а твердження прокурора, що обвинувачений вчинив два злочини, не дають підстав для призначення покарання, що слід відбувати реально, та обвинуваченому призначене покарання за сукупністю злочинів відповідно до ч.1 ст. 70 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 колегія суддів враховує, що обвинувачений вчинив тяжкі злочини; повністю визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розслідуванню, що пом`якшує його покарання, обставини, що обтяжують його покарання - рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку; майно потерпілим повернуте, розмір викраденого, позицію потерпілих; що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, негативно характеризується за місцем проживання, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став та знову вчинив два умисні тяжкі корисливі злочини невдовзі після звільнення, та приходить до висновку, що йому слід призначити покарання в виді позбавлення волі, в межах мінімальних санкцій статей, що передбачають відповідальність за скоєне, та призначене за сукупністю злочинів покарання, з застосуванням принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим(яке слід відбувати реально) буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зважаючи на встановлені в провадженні дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше неодноразово засуджувався, негативно характеризується, вчинив умисні корисливі тяжкі злочини невдовзі після звільнення з місць позбавлення волі, що вказує про його підвищену суспільну небезпечність, небажання стати на шлях виправлення, колегія суддів вважає, що підстави для призначення йому покарання з застосуванням положень ч.1 ст. 69 КК України, про що той вказує в апеляційній скарзі, відсутні. Твердження обвинуваченого та його захисника, що незначний розмір грошових коштів, які були викрадені в потерпілої ОСОБА_16 , вказують про наявність підстав для призначення покарання йому за ч.3 ст. 186 КК України з застосуванням ч.1 ст. 69 КК України, не можуть бути прийнятими до уваги, зважаючи на доведений в суді умисел обвинуваченого на заволодіння грошовими коштами потерпілої, а ті обставини, що як видно з показань потерпілої в суді першої інстанції, це були всі кошти, що були в неї вдома, не вказує про наявність підстав для призначення більш м`якого покарання обвинуваченому.

Обгрунтованих підстав для призначення ОСОБА_10 покарання за ч.3 ст. 186 КК України в виді шести років позбавлення волі, та визначення остаточно покарання за сукупністю злочинів, в виді шести років позбавлення волі, прокурор в своїй апеляційній скарзі не навів, не навів таких і під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про наявність підстав для звільнення його від відбування призначеного покарання, на увагу не заслуговують, позаяк в провадженні відсутні докази, які б вказували на те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства. На думку колегії суддів, з врахуванням вищевказаних обставин, його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а підстави для застосування ст. 75 КК України, відсутні.

Керуючись ст. 404, 407, 414, 420 КПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а:
Апеляційну скарги прокурора задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Старосинявського районного суду Хмельницької області від 26 червня 2015року в частині засудження ОСОБА_11 , призначення йому покарання та звільнення від його відбування на підставі ст.ст. 75,76 КК України та в частині засудження ОСОБА_10 скасувати.

Визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, та призначити покарання в виді 1(одного) року 6(шести місяців) позбавлення волі.

Визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання в виді 3(трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_11 покарання в виді 3(трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк - 1( один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_11 повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання.

Визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186 КК України та призначити йому покарання:

за ч.3 ст. 185 КК України - в виді 3 (трьох) років позбавлення волі,

за ч.3 ст. 186 КК України - в виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_10 до відбуття покарання в виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_10 рахувати з 9 жовтня 2015року, зарахувати в строк відбуття покарання час перебування його під вартою з 4 червня 2015 року по 9 жовтня 2015 року включно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення судом апеляційної інстанції.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, а засудженим ОСОБА_10 - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді (підписи)
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2