Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючої ОСОБА_16,
суддів:ОСОБА_17, ОСОБА_18,
за участю прокурора засуджених: захисника засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 представника цивільного позивачаОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 22 вересня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 березня 2014 року.

Вироком Красноградського районного суду Харківської області від 29 листопада 2013 року засуджено:

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не має судимості,

за ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу;

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, такого, що не має судимості,

за ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу;

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

громадянина України, такого, що не має судимості,

за ч. 5 ст. 27 і ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу;

ОСОБА_10,

ІНФОРМАЦІЯ_4,

громадянина України, такого, що не має судимості,

за ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки

На підставі ст. 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на користь ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» в особі філіалу бурового управління «Укрбургаз» солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 51 081,08 грн., а також солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 - 65 308,72 грн.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати у справі.

Ухвалою апеляційного суду цей вирок було змінено, виключено вказівку про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов'язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки.

В решті вирок залишено без зміни.

За обставин, установлених судом і докладно викладених у вироку, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовим становищем, вчиненому повторно за попередньою змовою між собою та при пособництві ОСОБА_11, а ОСОБА_12 - у розтраті чужого майна, яке було йому ввірено та перебувало в його віданні.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, працюючи на посадах майстрів цеху бурового управління «Укрбургаз», будучи посадовими особами, наділеними організаційно-розпорядчими функціями, під час ремонту свердловин у 2011 році шляхом фальсифікації в облікових документах створювали надлишки дизельного палива призначеного для виконанні робіт, яке потім збували ОСОБА_7

Так, починаючи з 09 лютого 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свердловині № 509 поблизу с. Білуховки Карлівського району Полтавської області створили надлишок пального вартістю 7102,32 грн, яке 17 лютого 2011 року збули ОСОБА_7

Починаючи з 25 лютого цього ж року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свердловині № 509 створили надлишок пального вартістю 16 648,31 грн, яке 06 березня 2011 року збули ОСОБА_7

В період з 13 по 21 березня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час ремонту на вказаному об'єкті знову створили надлишок пального. При цьому вони умовились із ОСОБА_10 - водієм БУ «Укрбургаз» про крадіжку та продаж ОСОБА_13 дизельного пального.

Діючи узгоджено зі співучасниками, ОСОБА_10, будучи матеріально-відповідальною особою, 21 березня 2011 року у супроводі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на автомобілі перевіз пальне вартістю 24 540,54 грн на вул. Польову в с. Чутове Полтавської області, де передав його ОСОБА_13, розтративши ввірене майно.

Протягом 22-25 квітня 2011 року на тому ж об'єкті засудженими знову було створено надлишки пального вартістю 9903 грн, яке ОСОБА_5 продав ОСОБА_7

Крім того, під час ремонту свердловини № 516 поблизу с. Першотравневого Красноградського району Харківської області ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знову створили надлишок пального. Згідно спільної домовленості 23 травня 2011 року ОСОБА_7 залив у ємкості пальне вартістю 15 951,54 грн, однак під час його перевезення був затриманий працівниками міліції.

Таким чином, своїми спільними злочинними діями, вчиненими за попередньою змовою, вказані особи за період з 17 лютого по 25 травня 2011 року заволоділи майном філіалу бурового управління «Укрбургаз» ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» на загальну суму 75 146,44 грн, чим завдали цьому підприємству матеріальної шкоди на суму 150 292,88 грн.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і направлення справи на новий апеляційний розгляд у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального, істотним порушенням кримінально-процесуального законів та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених внаслідок м'якості. Вважає, що діяння ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 5 ст. 191 КК, оскільки в матеріалах справи міститься достатньо даних, які свідчать про вчинення засудженими злочинів у складі організованої групи. Вказує на необґрунтоване звільнення засуджених від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, оскільки суд не зазначив підстав, через які визнано необґрунтованою апеляцію прокурора

Засуджені ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора, у яких просять судові рішення залишити без зміни, вважаючи їх законними й обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу, пояснення засуджених, захисника та представника цивільного позивача про необґрунтованість скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до ч. 2 ст. 398 КПК 1960 року при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370-372 цього ж Кодексу. За змістом зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування судових рішень у касаційному порядку є істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального й невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину та кримінально-правова оцінка його діяння за ч. 3 ст. 191 КК в касаційній скарзі не оспорюється

Доводи прокурора про наявність у діянні ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ознак організованої групи, що потягло його неправильну кваліфікацію, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які зорганізувались у стійке об'єднання для вчинення цих злочинів, об'єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на здійснення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Визначальною рисою організованої групи є стійкість такого об'єднання. Групу можна визнати стійкою лише за умови, якщо вона є стабільною і згуртованою. Згуртованість групи проявляється у наявності постійних міцних внутрішніх зв'язків між учасниками групи, їх правил поведінки, організатора, чіткого визначення ролі кожного учасника, високого рівня узгодженості дій учасників, єдиного плану, в якому передбачено розподіл функцій учасників групи, і який доведений до їх відома. Стабільність групи проявляється у системності та детальній організації функціонування групи, здатності до заміни учасників, прикритті своєї діяльності, як своїми силами так і за допомогою сторонніх осіб, наявності для функціонування групи фінансових та інших матеріальних засобів.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на досудовому слідстві та у судовому засіданні, категорично заперечивши створення та функціонування організованої групи, стверджували, що питання економії палива вирішували лише між собою, їх дії були спонтанними, не запланованими та без будь-якого розподілу функцій. Ці їх показання узгоджуються з показаннями ОСОБА_14 і не спростовані іншими доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема й даними протоколів про результати проведення оперативно - технічних заходів, на що посилається прокурор у касаційній скарзі.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у матеріалах справи не міститься достовірних і належних доказів, які б вказували на стабільність, згуртованість, наявність єдиного плану та інші обов'язкові ознаки вчинення злочинів у складі організованої групи, а відтак кваліфікація діянь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 191 КК, а ОСОБА_7 - за ч. 5 ст. 27 і ч. 3 ст. 191 КК є правильною, з чим погоджується і колегія суддів.

Стосовно ж доводів прокурора про порушення щодо засуджених загальних засад призначення покарання, то такі, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 КК передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

У силу ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні засудженим покарання суд першої інстанції достатньою мірою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінально караних діянь, які згідно зі ст. 12 КК є тяжкими. За відсутності обтяжуючих обставин суд визнав пом'якшуючими покарання обставинами відсутність судимості та щире каяття у вчиненому кожного із засуджених, а також наявність у ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 неповнолітніх дітей.

З огляду на це суд призначив усім засудженим покарання у межах санкції закону, за яким їх засуджено.

Разом із тим, виходячи з конкретних обставин справи та даних про особи засуджених, зокрема, кожен з них позитивно характеризується, має сім'ю, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з призначенням максимального іспитового строку.

На думку колегії суддів, зазначені обставини дали суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 та попередження нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Переконливих аргументів щодо явної несправедливості призначеного основного покарання внаслідок м'якості в касаційній скарзі прокурора не міститься.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив без зміни вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та кримінально-правової оцінки дій засуджених, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення, При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено, а стосовно доводів апеляції прокурора, аналогічних доводам його касаційної скарги, наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується й колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судових рішень по справі, не виявлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 травня 2014 року щодо ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_15 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18