Справа № 11-168/12 Головуючий у І інстанції Гордієць Л.В.
Провадження № 11/2590/168/2012
Категорія - ст. 121 ч. 1 КК України Доповідач Оседач М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2012 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_1

суддів Шахової О.Г., Антипець В.М.

при секретарі - Терешко В.В.

з участю прокурора Басюка С.В.

захисників - адвокатів ОСОБА_2, ОСОБА_3

засудженого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальну справу за апеляціями прокурора, який затверджував обвинувальний висновок, засудженого ОСОБА_4, захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 грудня 2011 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, одружений, який має на утримані двох малолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_3, працюючий охоронцем СТОВ АПК"Злагода", який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше не судимий,

засуджений: за ч.1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 146 КК України до 3 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 189 КК України до 2 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 289 КК України до 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 до відбування призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Постановлено судом стягнути із засудженого ОСОБА_4 на користь: комунального лікувально-профілактичного закладу "Прилуцька центральна міська лікарня" за лікування потерпілого ОСОБА_5 2234 грн. 35 коп.; потерпілого ОСОБА_6 12 735 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; держави 337 грн. 68 коп. за проведену по справі судово-балістичну експертизу.

Доля речових доказів вирішена відповідно до вимог ст.81 КПК України.

Вироком суду ОСОБА_4 визнаний винним і засуджений за те, що він, 19 червня 2011 року, близько 17 години, перебуваючи на посаді охоронця служби охорони СТОВ АПК "Злагода", при виконанні своїх функціональних обов'язків, на автошляху між с. В.Дорога та с. Калинівка, Ніжинського району, Чернігівської області за підозрою в розкраданні майна (рослин маку) СТОВ АПК "Злагода", затримав громадянина ОСОБА_5, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_5, якому умисно, деревяною битою наніс декілька ударів в лівий бік тулубу, внаслідок чого ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

В той же день, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_4 зв'язав руки ОСОБА_5 пластиковим хомутом і на службовому автомобілі НОМЕР_1,, доставив до зернового точку, що розташований в с. Безуглівка, Ніжинського району, Чернігівської області та належить СТОВ АПК "Злагода", де затриманого ОСОБА_5 з корисливих мотивів, незаконно позбавив волі, тобто закрив в клітку з металевих прутів, в якій раніше тримались собаки та яку закрив на замок.

В подальшому, ОСОБА_4 з метою отримання 12 000 грн. за звільнення ОСОБА_5, зателефонував матері затриманого - ОСОБА_7 та з погрозою обмеження прав, свобод та законних інтересів відносно її сина ОСОБА_5, з корисливих мотивів, почав вимагати гроші в сумі 12 000 грн. за звільнення її сина ОСОБА_5 Близько 7 год. 30 хв. 20 червня 2011 року остання привезла та передала дану суму грошей ОСОБА_4, після чого, він, отримавши вказану суму грошей, звільнив затриманого з металевої клітки близько 8 години. Таким чином, ОСОБА_4 незаконно позбавив волі громадянина ОСОБА_5 з корисливих мотивів з 19.00 годин 19 червня 2011 року до 08.00 годин ранку 20 червня 2011 року, тобто громадянин ОСОБА_5 був незаконно позбавлений волі на протязі 13 годин.

Того ж дня, 19 червня 2011 року, в період часу з 18-00 годин по 20-00 годину, ОСОБА_4, маючи умисел на вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом та доводячи свої злочинні наміри до кінця, пошкодивши скло водійських дверцят автомобіля НОМЕР_2, котрий у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АІС № 172717, належить ОСОБА_8, яким видана нотаріально посвідчена довіреність з правом передоручення на розпорядження та користування вказаним автомобілем громадянину ОСОБА_9, в свою чергу останнім видана нотаріально посвідчена довіреність серії ВРВ № 628152, на ім'я ОСОБА_6 на право володіння, користування та розпорядження вказаним автомобілем, строком до 24.09.2011 року, проник у вказаний автомобіль, який останній залишив неподалік будинку № 1 по вул. Радянська с. Кравчиха, Ніжинського р-ну, Чернігівської області. В подальшому ОСОБА_4, всупереч волі ОСОБА_6 заволодів вищевказаним транспортним засобом, вартістю 44 717 грн. 00 коп., після чого шляхом буксирування перемістив вказаний транспортний засіб з місця, де його залишив ОСОБА_6 до одного з приміщень тракторної бригади СТОВ АПК "Злагода", яка розміщена в с. Велика Дорога, Ніжинського району, Чернігівської області, а через декілька днів ОСОБА_4 даний автомобіль продав невстановленій слідством особі за 5 000 грн.

25 серпня 2011 року відповідно до постанови Прилуцького міськрайонного суду працівниками міліції проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 в селі Припутні, вул. Берегова, 9, Ічнянського району Чернігівської області. В ході проведеного обшуку працівниками міліції в спальній кімнаті в металевому ящику було виявлено та вилучено 11 набоїв до малокаліберної гвинтівки, які ОСОБА_4 незаконно носив, зберігав та придбав без передбаченого законом дозволу.

В поданих апеляціях:

- засуджений ОСОБА_4 просив змінити вирок, перекваліфікувавши його дії з більш тяжких статей обвинувачення, застосувати щодо нього Закон України " Про амністію" або ж застосувати ст.. 75 КК України. Зазначає, що судом не взято до уваги всі обставини і докази по справі, що призвело до винесення суворого та несправедливого вироку. Вважав, що судом не вірно кваліфіковано його дії за ч. 1 ст. 121, за ч. 1 ст. 189, ч. 2 ст. 146 КК України, з врахуванням того, що після затримання ним ОСОБА_5, останнього було притягнуто до кримінальної відповідальності за ст.ст. 308 та 309 КК України, що вказує на те, що тілесні ушкодження були спричинені при затриманні ОСОБА_5, як злочинця. Вказував, що при затриманні ОСОБА_5, з метою відчинення дверцят та затримання останнього, він розбив скло бокових дверцят, що підтверджував сам затриманий. Апелянт стверджував, що при затриманні ОСОБА_5, в телефонній розмові з його матірю він повідомив про пошкодження автомобіля і вона запропонувала відшкодувати витрати по ремонту автомобіля і передала кошти на ремонт автомобіля, а не за звільнення сина.

Зазначав при цьому, що позбавлення волі ОСОБА_5 було здійснено не з метою отримання грошових коштів, а для передачі його правоохоронним органам.

Вважав, що суд, не звернув уваги на порушення органами досудового слідства норм кримінально процесуального законодавства, зокрема, що з моменту порушення кримінальної справи та протягом подальшого тривалого часу з ним не проводилися ніякі слідчі дії. На його ж думку, судом при призначенні покарання не в повній мірі враховано, те що в ході досудового слідства ОСОБА_5 в повному обсязі було відшкодовано матеріальні та моральні збитки, не взято до уваги норми п. 2, 3 ст. 65 КК України та не вмотивовано можливість застосування ст.ст. 69, 75 КК України, зокрема не взято до уваги обставини, що помякшують покарання - щире каяття, відшкодування нанесених збитків, позитивні характеристики, знаходження на утриманні двох малолітніх дійте і те, що він раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.

- захисник ОСОБА_3 вважаючи вирок суду незаконним і прийнятим з порушенням норм КК та КПК України, а призначене ОСОБА_4 покарання суворим, несправедливим і таким, що не відповідає тяжкості вчинених злочинів і його особі просив вирок суду змінити і застосувавши ст.ст. 69, 75 КК України звільнити його підзахисного від відбування покарання з випробування. Вважав, що покарання ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 289 КК України обрано з порушенням норм ст. 69-1 КК України, оскільки останній вину визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та добровільно відшкодував шкоду завдану потерпілому ОСОБА_6 Зазначав, що судом не враховано те, що тілесні ушкодження ОСОБА_5 ОСОБА_4 заподіяв при його затриманні, як злочинця, виконуючи свої функціональні обовязки, не вмотивувавши належно свої висновки в цій частині вироку та не мотивував відхилення його клопотання про застосування Закону України "Про амністію". Автор апеляції стверджував, що суд, в порушення норм КПК, не вказав у вироку, які обставини визнає такими, що помякшують або обтяжують покарання, також не враховано позиції потерпілих, які звернулися до суду з заявами про відсутність претензій до ОСОБА_4

- захисник ОСОБА_2М, в поданій апеляції просив вирок суду відносно ОСОБА_4 змінити з аналогічних підстав, зазначених в апеляції адвоката ОСОБА_3, вважаючи, що дії його підзахисного за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 146 КК України кваліфіковано неправильно, оскільки засуджений ОСОБА_4 заподіяв тілесні ушкодження з метою затримання злочинця і доставлення його відповідним органам влади, що і було ним зроблено. Також ОСОБА_4 незаконно позбавив волі ОСОБА_5 не з метою отримання матеріальних благ, а з метою його затримання і подальшої передачі правоохоронним органам, оскільки з допитів потерпілого ОСОБА_5 і потерпілої ОСОБА_7 вбачається, що кошти в сумі 12 000 грн. ОСОБА_4 вимагав на ремонт автомобілів, пошкоджених при затриманні ОСОБА_5

- прокурор, який затвердив обвинувальний висновок, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій засудженого, вважаючи, що призначене покарання не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок мякості просив вирок суду скасувати і постановити новий вирок, яким ОСОБА_4 визнати винним за предявленим обвинуваченням і на підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно до відбуття покарання призначити 7 років позбавлення волі. Вважав, що суд повинен був враховувати крім даних про особу винного й обставин, що помякшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, зокрема з вчинених злочинів, згідно ст. 12 КК України, 1 є тяжким злочином та решта 4 - середньої тяжкості.

Апеляційним судом по справі було призначене судове слідство, в ході якого допитано засудженого та досліджено матеріали справи.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_4, який частково визнавав свою вину та просив задовольнити його апеляцію, захисників ОСОБА_3 і ОСОБА_2, які підтримали подані ними апеляції та заперечували проти апеляції прокурора, думку прокурора щодо необхідності задоволення апеляції прокурора, який затверджував обвинувальний висновок та вважав апеляції інших учасників процесу безпідставними, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, викладені в апеляціях, провівши по справі часткове судове слідство, колегія суддів приходить до висновку, що всі апеляції слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність вини засудженого ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом ґрунтується на допустимих і достатніх, ретельно досліджених в судовому засіданні доказах, детально викладених у вироку, яким суд дав належну юридичну оцінку.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 свою вину в скоєнні зазначених злочинів визнав частково, та пояснив, що 19 червня 2011 року при затриманні особи, яка рвала мак на охоронюваному маковому полі та намагалася втекти на автомобілі "ВАЗ-211540", відбулося зіткнення вказаного автомобіля з його службовим автомобілем, внаслідок чого службовий автомобіль отримав пошкодження бамперу. В подальшому, він розбивши скло водійських дверцят і витягнув, як він дізнався пізніше, особу на призвіще ОСОБА_5, з автомобіля, а коли останній намагався втекти, він наздогнав його та підніжкою повалив на землю та завдав останньому декілька ударів деревяною палицею. Потім, після невдалих спроб зателефонувати до міліції, він звязав пластиковим хомутом руки ОСОБА_5 та доставив останнього і його автомобіль до зернового току, що належить СТОВ АПК "Злагода". Він вирішив посадити затриманого до клітки з металевих прутів, в якому раніше тримались собаки, до передачі його працівникам міліції, що в подальшому і зробив. При цьому зазначав, що він затримував ОСОБА_5, як злочинця, ніяких корисливих мотивів при отриманні грошей від матері затриманого наступного дня, він не переслідував. Також, 19 червня 2011 року він вирішив притягнути автомобіль ВАЗ-2113, який знаходився на ділянці дороги між с. Велика Дорога та с. Калинівка без власника, до ангару тракторного стану в с. Безуглівка Ніжинського району, оскільки вказаний автомобіль був раніше помічений біля охоронюваного макового поля. Не заперечував того факту, що за місцем свого проживання в металевому ящику раніше зберігав зброю і про існування набоїв не памятав.

Недивлячись на такі показання ОСОБА_4 його винність у вчиненні інкримінованих злочинів підтверджується сукупністю досліджених доказів.

Так, не зважаючи на не визнання ОСОБА_4 вини за ч. 1 ст. 121 КК України, його вина в умисному нанесенні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_5, що є небезпечними для життя в момент їх заподіяння, підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_5, даних в ході досудового слідства, з яких вбачається, що 19 червня 2011 року по дорозі з с. Калинівка до с. Хомівка він нарвав приблизно пів мішка рослин маку, які поклав до автомобіля "ВАЗ 2115", а коли він рухався на вказаному автомобілі в напрямку с. Велика Дорога, його було зупинено і чоловік, який в подальшому виявився ОСОБА_4, з застосуванням сили витягнув його з автомобіля і наніс декілька ударів деревяною битою.

Дані показання потерпілого ОСОБА_5 підтверджуються та узгоджуються з показаннями свідків, тому, на думку колегії суддів, суд вірно врахував їх при постановленні вироку.

Зокрема, свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що 19 червня 2011 року він приймав участь у затриманні ОСОБА_5 в ході якого автомобіль останнього ВАЗ 2115 був зупинений. Після зупинки автомобіля ОСОБА_5, ОСОБА_4 витяг останнього з автомобіля і потім він бачив, як ОСОБА_4 наніс удари битою по тілу ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_11, в ході досудового слідства показав, що коли ОСОБА_4 та ОСОБА_10 затримали громадянина ОСОБА_5 на автошляху між с. Велика Дорога та Калинівка, він бачив, як ОСОБА_4 деревяною битою бив ОСОБА_5, а в подальшому звязав йому руки пластиковою стрічкою. ( т. 1 а.с. 65-67)

Також вказані показання свідків та потерпілого узгоджуються з наступними доказами:

- висновком експерта № 434 від 26 серпня 2011 року про те, що у ОСОБА_5 мали місце тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота з розривом селезінки і рясною внутрішньою кровотечею, крововиливу грудної клітки зліва, закритої черепно мозкової травми з струсом головного мозку, крововиливів в область правого ока і правої вушної раковини, крововиливів обох кистей. Ушкодження виникли не менш ніж від пяти ударів. Тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота з розривом селезінки і рясною внутрішньою кровотечею, як небезпечне для життя, згідно статті "2,1,3" пункту Л "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень (т.1 а.с. 79-81);

- даними протоколу предявлення фотознімків для впізнання, де потерпілий ОСОБА_5 на фотознімку впізнав ОСОБА_4, як особу, яка деревяною битою наносила удари та спричинила йому тілесні ушкодження (т.1 а.с. 84).

Предметом ретельного дослідження в суді апеляційної інстанції були доводи засудженого та його захисників з приводу невірної кваліфікації в цій частині обвинувачення та необхідності перекваліфікації таких дій на ст.. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Такі доводи не знайшли свого підтвердження і є непереконливими з огляду на наступне.

В судовому засіданні апеляційного суду дійсно зясовано, що ОСОБА_5 вироком Ніжинського міськрайонного суду від 31 жовтня 2011 року був засуджений за скоєння злочинів, передбачених ч.2 ст. 308, ч.2 ст.309 КК України, тобто, за вчинення злочинних дій, які мали місце з його боку 19 червня 2011 року на території земельної ділянки макового поля СТОВ АК « Злагода ». Цей вирок набув чинності.

Однак дії ОСОБА_4, як охоронця зазначеного ТОВ по затриманню ОСОБА_5, із заподіянням останньому тяжких тілесних ушкоджень не можна розглядати як заподіяння таких ушкоджень у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, оскільки зазначена норма закону передбачає комплекс певних вимог, за яких можлива реалізація цієї норми. Серед них є: мета затримання, необхідність заподіяння шкоди при затриманні, співмірність шкоди,заподіяної злочинцю при його затриманні.

Судом обєктивно встановлено, що виявивши злочинні дії ОСОБА_5 щодо незаконного поводження з наркотичними засобами та затримавши його, ОСОБА_4 не здійснив ніяких заходів для доставлення ОСОБА_5 в органи влади, а навпаки, переслідуючи інші цілі, позбавив затриманого на тривалий час свободи. Тобто, у всякому випадку затриманий повинен був при першій реальній можливості переданий органам влади. Твердження ОСОБА_4 у своїх поясненнях, що він намагався звязатись з органами внутрішніх справ щодо передачі ОСОБА_5, але по причині відсутності телефонного звязку він не зміг цього зробити, є непереконливими та неспроможними. Крім того, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу перебував на службі в органах внутрішніх справ, займаючи при цьому керівні посади, а тому не міг бути необізнаним щодо своїх дій в такій обстановці.

Є також обєктивно встановленим той факт, що після зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_5 він фактично не чинив ніякого опору охоронцям на чолі з ОСОБА_4, які переважали чисельно, а тому ці умови в їх сукупності свідчать про реальну можливість затримання злочинця без заподіяння йому тяжкої шкоди. Крім того, колегія суддів бере до уваги не співмірність такої шкоди, заподіяної потерпілому з боку ОСОБА_4, характеру та розміру посягання на матеріальні блага, яке мало місце з боку ОСОБА_5

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність в діях засудженого ОСОБА_4 ознак злочину, передбаченого ст.. 121 ч.1 КК України, в звязку з чим відхиляє доводи апеляцій в цій частині.

Одночасно колегія суддів знаходить доведеною вину ОСОБА_4 у незаконному позбавленні волі ОСОБА_5 вчиненими з корисливих мотивів і такі висновки підтверджуються показаннями потерпілого ОСОБА_5 даними ним під час досудового слідства, згідно яких, після його затримання, ОСОБА_4 наказав телефонувати його матері з вимогою доставлення грошових коштів в сумі 12 000 грн. на ремонт автомобіля. Потім ОСОБА_4 звязав йому руки пластиковим хомутом і відвіз до тракторної бази, де посадив його до вольєру з металевих прутів та розвязав руки. Наступного дня ОСОБА_4 знову звязав йому руки пластиковим наручниками і відвіз на місце, де він його затримав, а по дорозі вони заїхали до центральної контори "Злагода", де забрали його матір.

Дані показання потерпілого підтверджуються та узгоджуються з показаннями свідків.

Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показав, що 19 червня 2011 року близько 18 год. на точок в с. Безуглівка, Ніжинського району, де він працює охоронником в СТОВ АПК "Злагова", приїхав ОСОБА_4 з незнайомим чоловіком, якого в подальшому ОСОБА_4 закрив в металевий вольєр, де знаходилися раніше собаки.

Свідок ОСОБА_13 підтвердив, що 19 червня 2011 року близько 20 год., коли він заступив на чергування на тракторний стан СТОВ АПК "Злагода" в с. Безуглівка, Ніжинського району, Чернігівської області, на територію стану приїхав ОСОБА_4 та привіз молодого чоловік, якого закрив в металеву клітку, де раніше знаходилися собаки, потім дану клітку закрив на замок і наказав охороняти хлопця до ранку. З ранку ОСОБА_4 приїхав та забрав цього чоловіка, який весь цей час знаходився у клітці.

Такі показання свідків та потерпілого узгоджуються з дослідженими у суді першої інстанції доказами:

- постановою про визнання і долучення до справи речового доказу - семи пластикових хомутів, якими ОСОБА_4 звязкував руки ОСОБА_5 (т.1 а.с. 114).

- заявою ОСОБА_5 про те, що 19 червня 2011 року близько 17 год. на автошляху між ОСОБА_14 та Калинівка, Ніжинського району Чернігівської області, ОСОБА_4 наніс йому тілесні ушкодження, а потім помістив в металеву клітку, де раніше знаходилися собаки і тримав там з 18.00 год. 19 червня 2011 року до 10.00 год. 20 червня 2011 року (т.1 а.с. 153);

- протоколом огляду місця події від 25 серпня 2011 року, де оглядом встановлено місце знаходження металевої клітки в якій тримався ОСОБА_5, що розташована на тракторному стані в с. Безуглівка, Ніжинського району (т.1 а.с. 154-155);

- протоколом відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_4, який на місці розповів, а потім показав як він особисто незаконно позбавив волі ОСОБА_5, тобто закрив металеву клітку, що знаходиться на території тракторного стану в с. Безуглівка, Ніжинського району та тримав в ній з 18.00 год. 19 червня 2011 року до 08.00 год. 20 червня 2011 року (т.1 а.с. 171-174);

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з кваліфікацією дій засудженого за ч.2 ст. 146 КК України, як незаконне позбавлення волі ОСОБА_5, вчиненого з корисливих мотивів.

Твердження засудженого та його захисників про відсутність в таких діях кваліфікуючої ознаки злочину - наявність корисливого мотиву є непереконливими, оскільки судом встановлено, що позбавляючи волі ОСОБА_5 засуджений діяв, переслідуючи мету отримання грошей від матері затриманого, які в подальшому і отримав, а отже, такі твердження слід розцінювати як намагання уникнути встановленої законом відповідальності за вчинений злочин з його кваліфікуючою ознакою.

Доведеність вини ОСОБА_4 у вимаганні грошей в сумі 12 000 грн. від потерпілої ОСОБА_7 з погрозою обмеження прав, свобод та законних інтересів її сина ОСОБА_5 підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_7, яка в ході досудового слідства показала, що 19 червня 2011 року їй зателефонував син - ОСОБА_5 та повідомив про його затримання працівниками охорони СТОВ АПК "Злагода" біля макового поля та необхідність передачі грошей в сумі 12 000 грн. за улагодження питання на його користь. Після чого вона розмовляла з чоловіком, який представився ОСОБА_4 котрий сказав, що при затриманні сина були пошкоджені автомобілі, на ремонт яких потрібні гроші в названій сумі. Розповівши про це своїй сестрі ОСОБА_15, остання у знайомих взяла у борг гроші в сумі 12 000 грн., а наступного в приміщенні контори СТОВ АПК "Злагода" вона передала ці кошти ОСОБА_4, однак останній обіцянку не стримав та передав сина працівникам міліції Ніжинського МВ УМВС.

Ці свідчення потерпілої підтвердила свідок ОСОБА_15О, яка під час досудового слідства показала, що 19 червня 2011 року її сестрі ОСОБА_7, яка напередодні приїхала до неї в гості, зателефонували і повідомили, що сина сестри затримали і потрібно 12 000 грн, після чого вона особисто дала останній зазначену суму.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показав, що 20 червня 2011 року він знаходився в службовому кабінеті контори СТОВ АПК "Злагода", що в с. Талалаївка, Ніжинського району, Чернігівської області та бачив, як ОСОБА_4 заходив з незнайомою жінкою та просив його вийти з кабінету.

Крім того, такі свідчення потерпілої та свідків підтверджуються даними, які містяться:

- в протоколі предявлення фотознімків для впізнання, де потерпіла ОСОБА_7 на фотознімку впізнала ОСОБА_4, який вимагав у неї гроші в сумі 12 000 грн. котрі вона передала йому в конторі СТОВ АПК "Злагода" в с. Талалаївка, Ніжинського району (т. 1 а.с. 87);

- в протоколі огляду місця події від 01 вересня 2011 року, яким є контора СТОВ АПК "Злагода" в с. Талалаївка, Ніжинського району, Чернігівської області, де ОСОБА_7 передала гроші ОСОБА_4 в сумі 12 000 грн. (т.2 а.с. 3);

- в протоколі відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_7, яка на місці розповіла, а потім показала як вона особисто передавала гроші в сумі 12 000 грн., які ОСОБА_4 вимагав за звільнення її сина, що мало місце 20 червня 2011 року в конторі СТОВ АПК "Злагода" в с. Талалаївка, Ніжинського району (т.2 а.с. 18-21).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність в діях засудженого складу злочину,передбаченого ч.1 ст. 189 КК України, а доводи апеляцій в цій частині не заслуговують на увагу.

Зокрема, сам засуджений, як в суді першої інстанції, так і в засіданні апеляційного суду стверджував, що отримані від ОСОБА_7 гроші передбачались на ремонт автомобілів, які були пошкоджені при затриманні її сина. Про те, він ніяким чином не зміг пояснити, за яких причин отримані гроші були не оприбутковані по касі підприємства, з подальшим їх цільовим використанням і що перешкодило таким можливим діям. Навпаки, органами досудового слідства встановлено і знайшов своє підтвердження в суді першої інстанції той факт, що ОСОБА_4 ніяких дій по ремонту автомобілів за рахунок потерпілої не проводив, а провів заміну пошкодженого бамперу на службовому автомобілі за рахунок запчастини, які були вилучені ним в транспортному засобі, яким він незаконно заволодів та належав ОСОБА_6

Наведена версія апелянтів,з огляду на викладене, є такою, як намагання уникнути встановленої законом відповідальності.

Висновок суду про доведеність вини засудженого ОСОБА_4 у незаконному заволодінні транспортним засобом, тобто автомобілем НОМЕР_3, що належить ОСОБА_6 та у носінні, зберіганні, придбанні бойових припасів без передбаченого законом дозволу за обставин, встановлених судом ґрунтується на допустимих і достатніх, ретельно досліджених в судовому засіданні доказах, детально викладених у вироку, яким суд дав належну юридичну оцінку, що і не оспорюється ніким в апеляціях.

Оцінивши зазначені докази в їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав винним ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів і правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст. 121, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 289 КК України.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання засудженому ОСОБА_4, суд у відповідності з вимогами ст.65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, обставини справи, особу засудженого, який раніше не судимий, має позитивні характеристики з місця роботи та місця проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей, частково відшкодував завдану злочинами шкоду та думку потерпілих, на підставі чого обґрунтовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій визначених частинами статей за інкриміновані злочини, до того ж таке покарання визначено у мінімальному розмірі за більш тяжкою статтею, в звязку з чим твердження засудженого та його захисників про призначення надто суворого покарання позбавлені підстав..

Остаточне покарання ОСОБА_4 судом визначено вірно у відповідності до вимог статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових злочинів, в звязку з чим твердження прокурора про необхідність призначення засудженому більш суворого покарання слід визнати непереконливими.

Доводи захисника ОСОБА_3 про недотримання судом вимог ст. 69-1 КК України при призначенні покарання за ст. 289 ч. 1 КК України є необґрунтованими, оскільки засудженим не відшкодовано заподіяну шкоду потерпілому ОСОБА_6, що виключає застосування зазначеної норми закону.

Доводи засудженого ОСОБА_4, його захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про застосування Закону України "Про амністію у 2011 році" щодо ОСОБА_4 колегія суддів вважає позбавленими підстав з огляду на те, що в судовому засіданні вина останнього за ч.1 ст. 121, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 289 КК України повністю доведена, і злочин передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, а ст. 1 вказаного закону не передбачена можливість його застосування до умисних злочинів, які є тяжкими.

Вирок суду є законним, обґрунтованим і справедливим, підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень норм кримінально-процесуального закону при розслідуванні справи та її розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо засудженого судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляції прокурора, який затверджував обвинувальний висновок, засудженого ОСОБА_4, захисників ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_4В залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 грудня 2011 року щодо ОСОБА_4 - без змін.

СУДДІ:

М.М. ОСОБА_17 Шахова ОСОБА_18