Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9,
суддів:ОСОБА_10, ОСОБА_11,
за участю прокурора ОСОБА_12,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 20 жовтня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року.

Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про речові докази.

За обставин установлених судом першої інстанції ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 03 вересня 2010 року близько 17.30 год., перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_1 на ґрунті особистих неприязних відносин, зумовлених побутовою сваркою, умисно заподіяв ОСОБА_8 не менше дев'яти ударів руками і ногами в голову та не менше одного удару в тулуб.

Після цього, ОСОБА_6 виштовхав ОСОБА_8 зі свого домоволодіння. При цьому ОСОБА_8 намагався чинити опір і руками упирався об вхідні двері будинку. ОСОБА_6, бажаючи подолати опір ОСОБА_8, зігнув у ліктях руки останнього за спиною, і, штовхаючи його руками в область лопаток, вивів чоловіка на вулицю зі свого будинку, після чого відпустив.

У результаті вчиненого потерпілому ОСОБА_8 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, від отримання яких потерпілийІНФОРМАЦІЯ_2 о 08.30 год. помер в обласній клінічній лікарні ім. Мечникова м. Дніпропетровська.

Апеляційний суд Дніпропетровської області, залишаючи без задоволення апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5 й частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасував і постановив щодо нього свій вирок від 10 червня 2015 року, яким засудив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць.

У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України й закриття кримінальної справи за відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину. Вказує на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, неналежну оцінку доказів, які, на його думку, є суперечливими, істотне порушення кримінально-процесуального закону. Також зазначає, що апеляційний суд при призначенні покарання врахував не всі обставини, які знижують ступінь тяжкості злочину й ступінь небезпечності засудженого для суспільства й безпідставно посилив ОСОБА_6 покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора про залишення без задоволення касаційних вимог захисника, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Про день та час розгляду справи у порядку касаційної процедури учасники кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, були поінформовані, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах про своє бажання взяти участь у розгляді справи. Крім того, відповідно до вимог ст. 394 КПК України 1960 року участь засудженого в розгляді справи судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ч. 2 ст. 383 цього Кодексу, не є обов'язковою. Вказане положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду справи судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухваленого місцевим судом, є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, а при вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 цього Кодексу.

Отже, касаційний суд не перевіряє вироки місцевих судів щодо неповноти і однобічності досудового та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, в виходить з обставин справи, встановлених судом.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені злочину, за який його засуджено, суд зробив на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, і детально викладених у вироку та є правильним.

Зокрема такого висновку суд дійшов на підставі аналізу змісту показань потерпілої, свідків, судово-медичного експерта; висновками судово-медичних експертиз, зміст яких детально відображено у вироку.

Усі ці дані в силу ст. 65 КПК України є доказами у кримінальній справі.

Порушень визначеного процесуальним законом порядку збирання і подання доказів, на підставі яких суд установив наявність суспільно небезпечного діяння та винність у ньому засудженого, колегія суддів під час перевірки справи не виявила.

За таких обставин сумнівів щодо об'єктивності оцінки доказів, покладених в основу обвинувального вироку й дотримання судом вимог ст. 67 КПК України1960 року, у колегії суддів немає. Отже висновки суду першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинення злочину є обґрунтованими. Натомість твердження в касаційній скарзі захисника щодо помилковості висновків та безпідставності засудження ОСОБА_6, переконливо невмотивовані та є неспроможними.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи кваліфікація діяння ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України є правильною.

Під час розгляду справи в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції засудженого та його захисника, дотримуючись положень глав 29, 30 КПК України 1960 року, ретельно перевірив усі доводи в апеляціях сторони захисту, аналогічні за змістом і суттю викладеним у касаційній скарзі, й мотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи, які ґрунтуються на матеріалах справи.

Покарання засудженому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого ним злочину (тяжкий), даних про винну особу, обставин, що впливають на покарання, і є справедливим. Тому твердження захисника щодо надмірної суворості призначеного ОСОБА_6 покарання не можна визнати слушними.

Обране судом покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Наведені в касаційній скарзі доводи не переконують у протилежному, а тому не свідчать про призначення надмірно суворого покарання.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень не встановлено.

У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та виправданими, а також і достатніми доводи касаційної скарги про скасування судових рішень на зазначених у скарзі підставах.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_9ОСОБА_10ОСОБА_11