Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів: при секретарі за участю прокурораОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

розглянувши в м. Києві 13 серпня 2015 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 3 березня 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Путильського районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2014 року засуджено

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз: вироком Путильського районного суду Чернівецької області від 19 серпня 2014 року за ч. 1 ст. 125 КК України до 850 грн. штрафу,

- за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Вирок Путильського районного суду Чернівецької області від 19 серпня 2014 року, згідно якого ОСОБА_6 призначено покарання у виді штрафу в сумі 850 грн., за вчинення кримінального правопорушення передбаченого, ч. 1 ст. 125 КК України, вирішено судом виконувати самостійно.

Вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 3 березня 2015 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6, в частині призначеного покарання засудженому, скасовано.

Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначених за цим та попереднім вироком Путильського районного суду Чернівецької області від 19 серпня 2014 року, і остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та штрафу у розмірі 850 грн., який постановлено виконувати самостійно.

В решті вирок районного суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_6 засуджено за те, що він, 25 липня 2014 року, приблизно о 1 год. 00 хв., знаходячись в с. Дихтинець Путильського району Чернівецької області, з метою вчинення таємного викрадення чужого майна, проник через огорожу на присадибну ділянку громадянина ОСОБА_7, звідки викрав велосипед марки «АІСТ», ринкова вартість якого згідно висновку товарознавчої експертизи від 27 серпня 2014 року становить 400 грн. Після чого, ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду на зазначену суму.

В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі, вважає, що судами неправильно кваліфіковані його дії за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки вважає, що в його діях відсутня така кваліфікуюча ознака, як проникнення у інше сховище. Просить змінити судові рішення щодо нього, та перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, виключивши таку кваліфікуючу ознаку, як проникнення у інше сховище та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, оскільки він визнав свою вину, у скоєному щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував завдані злочином збитки.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_12, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги засудженого та просила залишити її без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Викладені у вироку висновки суду щодо доведеності винності ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, при встановлених у вироку суду обставинах, підтверджені розглянутими у судових засіданнях доказами, і є правильними та обґрунтованими.

Вина засудженого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується зібраними у встановленому законом порядку доказами, які досліджувались судом, які узгоджуються між собою та які суд дослідив у відповідності до вимог процесуального закону.

Судами правильно встановлені фактичні обставини справи та дана відповідна кваліфікація діям засудженого, які не були оскаржені учасниками процесу, в тому числі і засудженим ОСОБА_6 в апеляційному порядку.

Як убачається з вироку апеляційного суду, кримінальна справа розглядалась за апеляцією прокурора, в якій порушувалось питання про скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 у зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції кримінального закону, тобто при призначенні засудженому покарання не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме вимоги ч. 4 ст. 70 КК України.

Доводи касаційної скарги про те, що територія присадибної ділянки не є сховищем, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 22 Постанови пленуму Верховного суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під сховищем належить розуміти певне місце чи територію, що відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо).

Саме до таких сховищ відноситься присадибна ділянка потерпілого, що огороджена від вулиці та має замки на вхідних воротах, яка призначена в тому числі і для тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які зберігав потерпілий, що свідчить про призначення цієї території, що належить потерпілому ОСОБА_7, як сховища.

Крім того, якщо суб'єкт злочину поставив на меті заволодіння майном певного виду, місце знаходження якого зумовлює вибір конкретного способу посягання, реалізація якого передбачає входження, потрапляння у приміщення чи сховище, то фізичне опинення особи у такому сховищі, незважаючи на вільний доступ до нього, вважається незаконним, а вчинення крадіжки, як у даному випадку, слід кваліфікувати, як таємне викрадення чужого майна, поєднана з проникненням у інше сховище, оскільки засуджений переліз через огорожу та вчинив крадіжку.

Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо допущення апеляційним судом порушень кримінального закону в частині встановлення фактичних обставин справи та їх кримінально-правової оцінки, розцінюються колегією суддів як безпідставні, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій в разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо призначення ОСОБА_6 покарання, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та штрафу у розмірі 850 грн., який постановлено виконувати самостійно, колегія суддів апеляційного суду виходила з того, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, остаточне покарання йому призначається за правилами ч. 4 ст. 70 КК України.

Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначає засуджений у касаційній скарзі, не вбачається, як і не вбачається підстав для пом'якшення покарання та застосування ст. 69 КК України.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, які були б підставою для зміни судового рішення щодо ОСОБА_6, колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 3 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ________________ ________________

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10