Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 8 грудня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та захисника засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_5 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 3 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року.
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 3 березня 2015 року

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього певних обов`язків.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 1 липня 2007 року приблизно о 21.00 годині на території гаражного кооперативу, розташованого по пр-ту Трубників у м. Нікополі Дніпропетровської області, за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у сховище, а саме: до гаражу «Шиномонтаж», звідки викрали майно, що належить ПП « ОСОБА_9 » на загальну суму 8584 грн.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, істотним порушенням кримінально процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, внаслідок м`якості оскільки вважає, що ОСОБА_6 був безпідставно звільнений від відбування покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК, про що наводить відповідні доводи. Крім того, вважає що суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 377 КПК 1960 року, оскільки належним чином не проаналізував усі доводи поданої на вирок місцевого суду апеляції і при залишенні апеляції без задоволення не зазначив підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 порушує питання про скасування судових рішень та закриття справи в зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та істотним порушенням кримінально процесуального закону. Заперечуючи правильність оцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, стверджує про недоведеність винуватості засудженого у вчиненні зазначеного злочину. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що досудове та судове слідство проведено не повно та не об`єктивно, не досліджені всі обставини справи, які мають суттєве значення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що судом порушено вимоги ст. ст. 323, 334 КПК України 1960 року, оскільки суд належним чином не обґрунтував вирок, а докази, на які посилаються суди, здобуті із порушенням встановленого законом порядку і є недопустимими. Крім того, вважає, що на вказані порушення апеляційний суд не зважив й ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, на підтримання касаційної скарги прокурора та заперечення щодо касаційної скарги захисника, захисника, який підтримав свою касаційну скаргу та заперечує проти касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ст. 398 КПК 1960 року, касаційний суд вправі скасувати або змінити вирок, ухвалу у разі виявлення: істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильного застосування кримінального закону; невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Однак не вправі втручатись у судові рішення на підставах однобічності або неповноти слідства, чи невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо неповноти й однобічності слідства, а також невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Переглядаючи справу, суд виходить із фактичних обставин, установлених у вироку.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК України 1960 року, просить доказам по справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої і апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Разом з тим, перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновки суду про винуватість засудженого у вчиненні злочину, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового слідства та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку відповідно до вимог ст. 67 КПК України 1960 року. Вирок суду відповідає вимогам ст. ст. 332 - 335 КПК України 1960 року, є законним та вмотивованим.

Суд навів у вироку мотиви, чому він взяв за основу вироку одні докази, та чому відкинув інші. Оцінка усіх зібраних по справі доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності та їх достатності для постановлення вироку. В основу обвинувального вироку судом покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Так, судом правильно зроблений висновок на підставі показань потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про обставини вчинення ОСОБА_6 злочину, які вони давали на досудовому слідстві та в судовому засіданні, та які є послідовними і такими, що узгоджуються між собою, а також на підставі інших доказів по справі зміст яких детально відображено у вироку.

Дії засудженого вірно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України.

Посилання в касаційній скарзі захисника на те, що вирок суду фактично не відповідає вимогам ст. ст. 323, 324, 334 КПК 1960 року, є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 КПК України 1960 року у мотивувальній частині обвинувального вироку має бути викладено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину та наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду.
Всупереч доводам захисника в касаційній скарзі, зі змісту вироку вбачається, що суд, відповідно до вимог названої норми закону, у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, мотиви його вчинення, зазначив дії і роль засудженого. Крім того, вказані обставини було перевірено й апеляційним судом при розгляді апеляцій на вирок місцевого суду. Будь-яких порушень кримінально-процесуального закону, а саме вимог ст. 334 КПК 1960 року, апеляційним судом не встановлено, а стосовно доводів захисника, аналогічних викладеним у касаційній скарзі, наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості.

Крім того, об`єктивність оцінки наведених у вироку доказів, на що звертав увагу захисник засудженого, було перевірено апеляційним судом, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено. Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних доказів у колегії суддів немає.

Одночасно не ґрунтуються на матеріалах справи доводи щодо порушення судом 299, 300, 308 КПК України 1960 року, оскільки, як убачається з протоколу судового засідання, суд дотримався встановленого порядку дослідження доказів по справі, а допит свідків здійснювався у відповідності до вимог Закону.

Що ж стосується доводів касаційної скарги прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, то такі, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд, приймаючи рішення, у мотивувальній частині вироку зобов`язаний навести обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку суду та матеріалів кримінальної справи, ці вимоги суд виконав та в достатній мірі обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Так, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки та звільняючи його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно, частково відшкодував заподіяну шкоду.

Таким чином, суд, при призначенні засудженому покарання в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, особу винного, конкретні обставини справи і правильно дійшов висновку про можливість звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене засудженому є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України. Підстав вважати його надто м`яким, про що йдеться у касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд, розглядаючи справу щодо ОСОБА_6 , дотримався вимог ст. 377 КПК України 1960 року, належним чином проаналізував усі доводи поданих на вирок місцевого суду апеляцій, на кожний з них дав вичерпну відповідь і обґрунтовано залишив вирок без зміни. Усі наведені прокурором та захисником в апеляціях доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірені й спростовані.

Тому, доводи касаційних скарг про порушення апеляційним судом вимог ст. 377 КПК України 1960 року є безпідставними.

Істотних порушень кримінального чи кримінально-процесуального закону, які б давали безумовні підстави для зміни чи скасування судових рішень та які могли б перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок, при перевірці справи в касаційному порядку не встановлено.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ "Перехідні положення" КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 3 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та захисника засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_5 без задоволення.
Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_3