Ухвала
іменем україни
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 21 грудня 2015 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2015 року в кримінальному провадженні № 0000507 за обвинуваченням

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 13 ч. 1 ст. 438 КПК. Суть доводів зводиться до того, що вказаний суд при залишенні апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення не навів підстав, з яких її визнано не обґрунтованою, не зважив на порушення місцевим судом положень статей 50, 65 КК, що потягло за собою невідповідність призначеного за розміром покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. На думку прокурора, захід примусу має бути визначено у виді позбавлення волі на строк 8 років. За твердженням скаржника, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність полягає у тому, що за результатами апеляційного провадження не було усунуто допущених при призначені покарання порушень норм матеріального права.
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2015 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні за обставин, детально викладених у вироку, умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.

Як установив місцевий суд, 06 лютого 2015 року близько 20.00 год. у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у ході сварки з ОСОБА_5 умисно вдарив її чотири рази кулаком у живіт. У результаті вказаних дій ОСОБА_4 потерпілій було завдано тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, від яких вона ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 03 липня 2015 року вказаний вирок залишив без змін.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та витребування матеріалів кримінального провадження, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно зі ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має бути призначено з дотриманням загальних засад, закріплених у ст. 65 КК, тобто обрано в межах, установлених у санкції відповідної статті цього Кодексу, бути необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
За приписами ст. 414 КПК покарання вважається таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого лише тоді, коли воно за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як видно з наданої копії ухвали, суд при перегляді кримінального провадження в порядку апеляційної процедури дійшов умотивованого висновку про те, що призначене за вироком місцевого суду ОСОБА_4 покарання не суперечить його меті та визначеним у законі загальним засадам.

Зокрема, згідно з даними, відображеними у вироку та ухвалі, суд при виборі заходу примусу ОСОБА_4 поряд із ступенем тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до тяжких, достатньою мірою урахував обставини справи та незворотні наслідки протиправного діяння, дані про особу винного, у тому числі й ті, на які є посилання в касаційній скарзі прокурора. Крім того, суд зважив на вчинення засудженим злочину в стані алкогольного сп`яніння, визнавши вказану обставину обтяжуючою покарання. Разом із тим, суд установив обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття ОСОБА_4 .
Ураховуючи все це, суд дійшов умотивованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_4 , а відтак, і про неможливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства, та призначив йому покарання у межах санкції кримінального закону, за яким його засуджено.

Зі змісту ухвали вбачається, що прокурор у поданій апеляційній скарзі просив скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років.

За відсутності переконливих аргументів, які би доводили, що обраний ОСОБА_4 захід примусу у виді позбавлення волі на строк 7 років є явно несправедливим через м`якість, а для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів є необхідним й достатнім покарання у розмірі саме 8 років, суд апеляційної інстанції, перевіривши провадження за апеляційною скаргою прокурора (доводи якої майже аналогічні доводам у касаційній скарзі) обґрунтовано визнав її неприйнятною. Тому ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене, виходячи з приписів статей 50, 65 КК та ст. 414 КПК правових підстав вважати обраний ОСОБА_4 захід примусу явно несправедливим і таким, що не відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті, колегія суддів не вбачає.

Посилання прокурора на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку із м`якістю призначеного засудженому покарання не ґрунтується на положеннях ст. 413 КПК, а тому його не можна визнати спроможним.

Водночас із оскаржуваних судових рішень не вбачається даних, які би свідчили про допущення у цьому провадженні таких порушень норм матеріального і процесуального права, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

У касаційній скарзі прокурора не міститься переконливих доводів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а зі змісту скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 липня 2015 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 єва ОСОБА_2 ОСОБА_3