Ухвала
іменем україни
01 грудня 2015 року м. Київ

Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складіколегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007458, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК,

установив:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не призначив ОСОБА_6 остаточне покарання за правилами ст. 71 КК. Також стверджує, що в матеріалах кримінального провадження відсутній журнал судового засідання апеляційного суду від 27 квітня 2015 року та технічний носій інформації, на якому зафіксовано зазначене судове провадження.

В запереченні на касаційну скаргу прокурора засуджений вважає вирок суду апеляційної інстанції законним та обґрунтованим.
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Покарання, призначене ОСОБА_6 за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 28 грудня 2006 року, відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК постановлено виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

За апеляційною скаргою прокурора Апеляційний суд м. Києва скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і постановив свій від 27 квітня 2015 року, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді штрафу у розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. В решті вирок залишив без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 31 серпня 2014 року близько 03.30 год., керуючи автомобілем «Suzuki SX4» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині проспекту Мінського у м. Києві, в порушення пунктів 1.5, 11.3, 2.3 «б» Правил дорожнього руху виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення із автомобілем «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 . У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілій було спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Статтею 420 КПК передбачено перелік підстав, за яких суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Апеляційний суд зазначених вимог закону дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 28 грудня 2006 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна, яке є його власністю. 06 березня 2014 року ухвалою цього ж суду невідбуту частину покарання засудженому було замінено на 2 роки виправних робіт.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК, прийшов до висновку, що призначене йому покарання за попереднім вироком відповідно до ч. 3 ст. 72 КК слід виконувати самостійно.

При перевірці матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції було встановлено, що суд першої інстанції не дотримався вимог ч. 3 ст. 72 КК, оскільки не призначив ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК.
Разом із цим, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що правових підстав для застосування ОСОБА_6 правил ст. 71 КК на час перегляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає, оскільки ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року засудженому невідбуту частину покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 28 грудня 2006 року було замінено на штраф, який сплачено у повному обсязі. Тобто, на час ухвалення вироку суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_6 основне покарання за попереднім вироком було відбуте повністю.
Крім того, додаткове покарання за попереднім вироком у виді конфіскації майна належить до числа безстрокових (одноактних) покарань і вважається виконаним з моменту вилучення майна та його передачі відповідним фінансовим органам держави. Тому колегія суддів вважає, що з моменту вступу попереднього вироку в законну силу до ухвалення нового вироку конфіскація майна відповідно до вимог статей 48, 49 КВКбула здійснена відповідним органом виконавчої влади. Даних про те, що така не була виконана в апеляційному суді були відсутні.
Тому доводи прокурора є необґрунтованими.

Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Вирок відповідає вимогам ст. 420 КПК.

Що стосується доводів прокурора про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутній журнал судового засідання апеляційного суду від 27 квітня 2015 року та технічний носій інформації, на якому зафіксовано зазначене судове провадження, то вони не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би тягли за собою скасування судових рішень у кримінальному провадженні, про що йдеться у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
З огляду на наведене касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3