Справа № 128/1709/15-к
ВИРОК
Іменем України
22 лютого 2016 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2
та учасників судового провадження:
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тамбичозеро Пудожського району Карельської області Російської Федерації, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого, остання судимість 29.09.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України,
ОСОБА_4 ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12.06.2014 року встановлено адміністративний нагляд строком на 1 рік та обрані наступні обмеження: заборона виходу з будинку чи іншого житла в період з 22:00 години по 06:00 годину наступного дня; заборона виїзду за межі місця проживання (міста, селища) без дозволу органів міліції; зобов`язано реєструватися у відділку міліції двічі на місяць: 1 та 15 числа. Незважаючи на встановлені судом обмеження, ОСОБА_4 самовільно, з метою ухилення від адміністративного нагляду, без поважних на те причин, не повідомивши Вінницький РВ УМВС України у Вінницькі області, залишив місце проживання в АДРЕСА_2 та в період з 09.01.2015 року по 10.03.2015 року займався жебракуванням в м. Вінниці, вів аморальний спосіб життя. 30.03.2015 року ОСОБА_4 був відшуканий ДІМ ОСОБА_6 та доставлений до Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області. Крім того, ОСОБА_4 протягом періоду часу з 01.01.2015 року по 01.03.2015 року не з`являвся до Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області на відмітки, чим порушив встановлені відносно нього судом обмеження.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 за пред`явленим йому обвинуваченням вину визнав повністю при обставинах, викладених в обвинувальному акті, розкаявся у вчиненому. Суду показав, що дійсно самовільно залишив місце проживання, не повідомивши Вінницький РВ УМВС України у Вінницькі області, та не з`являвся на відмітки в Вінницький РВ УМВС України у Вінницькій області, хоча знав, що він перебуває під адміністративним наглядом та йому судом встановлені певні обмеження. Просить суворо його не карати, оскільки зробив для себе належні висновки.
Враховуючи думки учасників судового провадження, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд визнав недоцільним досліджувати докази по кримінальному провадженню стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. Суд визнав за необхідне обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням доказів стосовно особи обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також судом роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
На досудовому розслідуванні дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ст.395 КК України, як самовільне залишення особою місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, щодо якої встановлено адміністративний нагляд у разі звільнення з місць позбавлення волі.
Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Тому при призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, особу винного, який на диспансерному наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується добре, зробив для себе належні висновки.
Обставиною, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, суд встановив щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжували б покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, відомості щодо особи обвинуваченого, обставини вчинення ним злочину, позицію державного обвинувача про можливість виправлення обвинуваченого в умовах ізоляції від суспільства, позицію сторони захисту, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе виключно за умови ізоляції від суспільства та йому необхідно призначити покарання у виді арешту, передбаченого санкцією статі обвинувачення, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості. При цьому, при призначенні остаточного покарання слід застосувати положення ч.4 ст.70 КК України, зарахувавши покарання, частково відбуте за попереднім вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2015 року. Також суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.72 КК України, якою визначено, що при складанні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий, а саме: одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.
Крім того, частина 5 статті 72 КК України передбачає зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В рамках даного кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався, але ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 27.01.2016 року було етаповано ОСОБА_4 з Вінницької ВК (№ 86) до СІЗО УВП (№ 1) УДПтС України у Вінницькій області з метою подальшої його доставки на вимогу до Вінницького районного суду Вінницької області для проведення судових засідань по розгляду даного кримінального провадження. Листом Вінницької УВП (№ 1) від 10.02.2016 року Вінницький районний суд Вінницької області було повідомлено, що 08.02.2016 року ОСОБА_4 прибув до Вінницької УВП (№ 1) з Вінницької ВК (№ 86).
Тому, враховуючи вимоги п.«ґ» ч.5 ст.72 КК України, згідно якого у строк попереднього ув`язнення включається строк перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі в судовому розгляді кримінального провадження, в строк відбування покарання ОСОБА_4 необхідно зарахувати строк попереднього ув`язнення з 08.02.2016 року по дату набрання даним вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст.ст.349, 373, 374 КПК України, суд
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст.395 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, враховуючи вимоги ч.1 ст.72 КК України, ОСОБА_4 призначити покарання за сукупністю злочинів, зарахувавши покарання частково відбуте за попереднім вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2015 року, та остаточне покарання призначити ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.
Строк покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання, тобто з 19.06.2015 року.
На підставі п.«ґ» ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк покарання ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 08.02.2016 року, тобто з моменту доставлення його з Вінницької ВК (№ 86) до Вінницької УВП (№ 1) згідно ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 27.01.2016 року, по дату набрання даним вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирок суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ: ОСОБА_1