Дата документу Справа № 320/3648/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1764/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.185 ч.3 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

законного представника ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 липня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, мешкав на момент скоєння злочинів за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним та засуджено за скоєння злочинів, передбачених ч.3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком міськрайонного суду ОСОБА_9 визнано винним в тому, що він будучи раніше засудженим за скоєння корисливого злочину, судимість за який в установленому законом порядку не знята і не погашена, в період іспитового строку, визначеного вироком від 22.09.2011 року Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, 12.01.2013 року приблизно о 21.00 годині, знаходячись на АДРЕСА_2 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, шляхом розбиття вікна, проник в приміщення будинку АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав комп`ютерний монітор 19-20 LG чорного кольору, вартістю 980,00 грн.; клавіатуру, вартістю 40,00 грн.; модем «ОГО мобільний», вартістю 300,00 грн.; USВ Flash 2 Гб, вартістю 65,00 грн., що належали КП «Мордвинівське» Мордвинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області.

Крім того, 09.08.2013 року, приблизно о 19.00 годині, знаходячись на вул. Піщанській в м. Мелітополі Запорізької області, неповнолітній ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, шляхом відкриття вікна, проник в приміщення будинку АДРЕСА_4 , яке є житлом, звідки таємно викрав грошові кошти у розмір 500 гривень; цифровий фотоапарат «Samsung» чорного кольору, вартістю 400,00 гривень; срібну каблучку, вагою 2 гр., вартістю 50 гривень; срібну каблучку у вигляді годинника, вагою 4 гр., вартістю 100 гривень; срібний ланцюг, вагою 4 гр., вартістю 100 гривень, що належали потерпілій ОСОБА_10 , завдавши їй майнову шкоду на загальну суму 1150 гривень.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення.

Судом йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.09.2011 року, остаточно визначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання запобіжного заходу, речових доказів і судових витрат.

В апеляційних скаргах обвинувачений і його захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильність кваліфікації дій обвинуваченого за епізодом крадіжки майна ОСОБА_10 , порушенням судом вимог процесуального законодавства під час оцінки доказів і складанні обвинувального вироку просили :

- ОСОБА_9 змінити вирок, закривши кримінальне провадження за епізодом крадіжки майна КП «Мордвинівське», перекваліфікувавши дії з ч.3 на ч.2 ст.185 КК за епізодом крадіжки майна ОСОБА_10 і звільнити від призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році»;

- захисник ОСОБА_8 скасувати вирок з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, апелянтів, які наполягали кожен на своїй апеляційній скарзі; прокурора, який заперечив проти доводів і вимог апеляційних скарг, вважаючи за необхідне вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляція ОСОБА_9 підлягає частковому, а апеляція його захисника повному задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте на переконання судової колегії оскаржуваний вирок даним вимогам процесуального закону не відповідає.

Так, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 і визнаючи його винним у пред`явленому обвинуваченні, зазначив, що вина обвинуваченого знайшла підтвердження в ході судового розгляду. При цьому міськрайонний суд послався на ряд доказів, як то

-визнання обвинуваченим своєї вини під час досудового слідства;

-поясненнями потерпілої ОСОБА_11 ;

-поясненнями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ;

-висновками судово-психіатричного експерта № 562 від 01.10.2014 року та № 41 від 19.02.2015 року

-витягами з кримінального провадження № 0000128 про вчинені при вищезазначених обставинах кримінальних правопорушень;

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.01.2012 року ;

-протоколом огляду місця події від 13.01.2013 року та фототаблицею до нього;

-висновком судово-трасологічної експертизи № 102 від 14.03.2013 року;

-висновком судово-дактилоскопічної експертизи № 103 від 14.03.2013 року;

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.08.2013 року;

-заявою ОСОБА_10 по факту крадіжки майна з її будинку за адресою: АДРЕСА_4 ;

-протоколом огляду місця події від 17.10.2014 року;

-постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 17.10.2013 року;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 28.03.2014 року та фототаблицею до неї за адресою: АДРЕСА_3 ;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 28.03.2014 року та фототаблицею до неї за адресою: АДРЕСА_4 .

Проте суд формально поставився до свого обов`язку ухвалення судового рішення, яке б відповідало вимогам ст.370 КПК. Суд також в порушення вимог п.16 Постанови №5 від 29.06.1990 року Пленуму ВСУ «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» не обґрунтував обвинувачення конкретними доказами по кожному епізоду обвинувачення, визнаного судом доведеним. Суд не навів аналізу усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують обвинувачення. Суд обмежився лише викладенням короткого змісту промов потерпілих і свідків, послався на назви проведених експертиз та протоколів слідчих дій.

Внаслідок такого нехтування судом вимог процесуального закону оскаржуваний вирок містить у собі істотні протиріччя, які апеляційний суд не має можливості усунути під час апеляційного розгляду апеляційних скарг.

Так, згідно ст.ст.55, 58 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути як фізична так і юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди; представником юридичної особи, яка є потерпілим, може бути її керівник.

Проте, розглядаючи обвинувачення щодо крадіжки майна КП «Мордвинівське», яке є юридичною особою, суд в якості потерпілої особи допитав гр. ОСОБА_11 і саме її показання, як потерпілої, якою вона насправді не є, поклав в основу вини ОСОБА_9 .

Значення показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , показання яких покладено в основу обвинувального вироку також є незрозумілими. Жоден із вказаних осіб не був безпосереднім очевидцем протиправних діянь, в яких обвинувачується ОСОБА_9 . Жодна із вказаних осіб не свідчила з чужих слів.

Так, свідок ОСОБА_12 заявила, що вона працює лікарем і колись в якомусь санаторії оглядала обвинуваченого.

ОСОБА_16 будучи слідчим у справі, під час судового розгляду стала вже свідком і заявила, що нею як слідчим вимоги процесуального закону не порушувались.

ОСОБА_14 заявив, що ОСОБА_9 характеризується негативно, оскільки «він проходив по крадіжкам і на нього заводились ОРС, т.я. він часто збігав з притулку». Хто такий ОСОБА_14 і як його показання викривають ОСОБА_9 у вчиненні ним злочинів, суд у своєму вироку не навів.

Так само залишились без відповіді питання, яким чином викривають ОСОБА_9

-висновки судово-психіатричного експерта № 562 від 01.10.2014 року та № 41 від 19.02.2015 року, згідно яких обвинувачений на психічні хвороби не страждає;

-витяги з кримінального провадження № 0000128 про вчинені при вищезазначених обставинах кримінальних правопорушень;

-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.01.2012 року.

Суд формально послався, як на доказ, на протокол огляду місця події від 13.01.2013 року та фототаблицю до нього. При цьому суд не зазначив, що випливає з даного протоколу і яке він має значення для справи. Про що свідчить чи на що вказує сам протокол чи його зміст у вироку суду не наведено.

Згідно висновку судово-дактилоскопічної експертизи № 103 від 14.03.2013 року слід папілярного узору та сліди пальців рук, що вилучено з місця крадіжки майна КП «Мордвинівське» залишені не ОСОБА_9 , а іншою особою.

Проте суд поклав даний висновок як доказ вини ОСОБА_9 .

З висновку судово-трасологічної експертизи № 102 від 14.03.2013 року вбачається, що вирішити питання про придатність низу взуття, вилученого з місця крадіжки майна КП «Мордвинівське» можливо тільки за наявності конкретного слідоутворюючого об`єкту (взуття), який обвинуваченням надано не було.

Проте суд і такий висновок поклав в основу обвинувачення як доказ вини ОСОБА_9 .

Суд поклавши в основу обвинувального вироку протокол проведення слідчого експерименту від 28.03.2014 року та фототаблицю до неї за адресою: АДРЕСА_3 не дав оцінки протиріччям, які мають місце між даними протоколу місця огляду і поясненням ОСОБА_9 , які він дав під час слідчої дії.

Так, під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_9 пояснив, що він «узяв цеглину, та за її допомогою відламав решітку, відбив кріплення решітки від стіни. Після цього відкрив руками кватирку, яка була незачиненою зсередини, після чого заліз в приміщення офісу». Проте згідно протоколу огляду місця злочину і фототаблиці до нього решітка була всередині приміщення і закривалась вікном. Тобто спочатку необхідно було подолати перешкоду у виді вікна, а потім ламати решітку. Крім того, вікно через яку нібито заліз обвинувачений, ніяких кватирок не має. Тому відкривати кватирку обвинувачений не міг через її відсутність. Скло у вікні трималось лише на цвяхах, які були забиті в раму вікна ззовні, а тому зсередини вікно жодним чином відкриватись чи закриватись, як про це нібито правдиво розповідав обвинувачений, не могло.

Проте таким протиріччям суд жодної уваги не надав, їх під час судового розгляду не усунув, жодного аналізу їм не навів.

Судова колегія також звертає свою увагу на те, що згідно вироку суду, зазначаючи, що ОСОБА_9 проник до будинку АДРЕСА_4 , який є житлом, суд першої інстанції не кваліфікував дії обвинуваченого за ознакою крадіжки поєднаної з проникненням саме в житло. Своїх мотивів з цього приводу суд не навів.

Більш того, суд в порушення абз.2 п.2 ч.3 ст.374 КК взагалі сам ніяк не кваліфікував дії ОСОБА_9 , формально при цьому лише зазначивши, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

В своєму вироку, як на доказ вини ОСОБА_9 , суд послався на його показання, які він давав під час досудового розслідування. Більш того, суд на другій і половині третьої сторінки вироку повністю виклав такі пояснення ОСОБА_9 .. Проте суд не мотивував таке своє рішення і дії при складанні вироку з огляду на те, що згідно ч.4 ст.95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже, на переконання судової колегії районним судом під час судового розгляду було допущено істотну неповноту, яка не може бути усунута під час апеляційного розгляду. Така істотна неповнота позбавляє можливості суд апеляційної інстанції усунути недоліки судового рішення допущені районним судом під час ухвалення вироку.

В зв`язку з чим, вирок районного суду не можна визнати законним і обґрунтованим. Він підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Під час нового розгляду суду належить усунути наведені недоліки судового рішення, встановити обставини, що мають значення для вирішення справи та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Крім того, вирішуючи питання про міру запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 , судова колегія в цій частині вважає за можливе задовольнити клопотання захисника обвинуваченого про її заміну з тримання під вартою на домашній арешт з таких підстав. Так, під час досудового розслідування і судового розгляду ОСОБА_9 було обрано саме такий запобіжний захід. Обвинувачений не ухилявся від органів досудового розслідування і суду, належним чином дотримуючись правил поведінки, передбачених внаслідок застосування даного запобіжного заходу. Приймаючи до уваги, що ОСОБА_9 обвинувачується в скоєнні злочинів у неповнолітньому віці, його молодий вік, можливість проживати за місцем проживання свого рідного брата ОСОБА_17 , який під час апеляційного розгляду завірив суд у наданні обвинуваченому місця проживання в своєму будинку, судова колегія дійшла висновку про недоцільність подальшого тримання ОСОБА_9 під вартою і можливості замінити йому запобіжний захід на домашній арешт.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити повністю.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 липня 2015 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На час судового провадження запобіжний захід ОСОБА_9 змінити з тримання під вартою на домашній арешт в будинку АДРЕСА_5 щодобово в період з 18.00 год. до 06.00 год.

Звільнити ОСОБА_9 з-під варти в залі суду негайно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4