Справа № 309/2002/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.09.2015 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області

в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000001, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вишнівчик Перемишлянського району Львівської області, українця, громадянина України, освіта вища, працюючого на посаді начальника Хустської філії ПАТ «Закарпатгаз», одруженого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , заступника начальника відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2014 року,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить: вирок суду змінити, застосувати щодо ОСОБА_5 ст. 69 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді від 05 грудня 2012 року на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_13 . В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник, посилаючись на неповноту досудового слідства та судового розгляду вказує, що слідчим та судом необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про встановлення особи велосипедиста, який був учасником руху 19.12.2012 року близько 17:30 години, про якого заявляв обвинувачений ОСОБА_5 та з вини якого, на його думку, сталася ДТП; не проведено з його участю слідчого експерименту та автотехнічну експертизу, не встановлено швидкість руху автомобіля Дейво Нексия, яким керувала ОСОБА_14 . Захисник вказує на те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме: покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 , які стверджували, що запаху алкоголю від обвинуваченого вони не чули і він був тверезим. Вважає, що причиною сильного запаху спирту стала рідина для омивання лобового скла, яка витекла з пошкоджених в результаті ДТП бачків та 2 пляшки горілки, які розбились. Єдиним належним доказом, який може підтвердити стан алкогольного сп`яніння, є висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, а відповідальність за доставку особи до медичного закладу для проведення такого огляду покладається на уповноважену особу Державтоінспекції. Загибель кількох осіб є кваліфікуючою ознакою ст. 286 КК України, а тому ця обставина не є обтяжуючою покарання, як встановлено вироком суду. Просить визнати обставинами, які пом`якшують покарання: визнання вини та щире каяття обвинуваченого, який неодноразово просив вибачення у потерпілих та добровільно відшкодував завдану шкоду в повному розмірі. Захисник звертає увагу на характеристику та соціальні зв`язки ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю, за час професійної діяльності нагороджений багатьма нагородами та відзнаками, Медаллю за розвиток Закарпатської області.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_5 призначити покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, в решті вирок залишити без змін. В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор, посилаючись на ч. 2 ст. 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказує, що визначаючи вид і розмір покарання ОСОБА_5 суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_5 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив Правила дорожнього руху України. В результаті його дій потерпілим спричинено не лише тілесні ушкодження, а й сталась загибель двох осіб, одна з яких неповнолітня; після ДТП ОСОБА_5 , перебуваючи на місці пригоди, навіть не намагався надати допомогу пасажирам автомобіля. При призначенні покарання судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_5 не намагався надати потерпілим та їх сім`ям матеріальної або моральної підтримки, втік з місця пригоди, переховувався від органів досудового розслідування, перешкоджав встановленню істини у справі. Відсутність у потерпілих матеріальних претензій не робить діяння, вчинене ОСОБА_5 , менш суспільно небезпечним. Прокурор посилається на те, що потерпілі просили суд призначити обвинуваченому максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 статті 286 КК України.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч.3 ст. 286 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпілий посилається на те, що ОСОБА_5 використовував всі можливі способи для уникнення кримінальної відповідальності та створював перешкоди органам досудового розслідування для встановлення обставин справи. Так, ОСОБА_5 не надав першу медичну допомогу потерпілим; втік з місця злочину, що унеможливило забір крові для встановлення стану алкогольного сп`яніння; надумав хворобливий психологічний стан; перетнув Україно-угорський кордон з метою лікування, однак жодного доказу на підтвердження свого лікування не надав; намагався пояснити про надуманого велосипедиста, що ставить під сумнів його щире каяття. Вважає, що призначене покарання не є достатнім для виправлення обвинуваченого.

В запереченні на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_8 вважає доводи апелянта про наявність учасника руху - велосипедиста на час ДТП 19.11.2012 року надуманими, що підтверджується протоколом огляду місця події та схемою, згідно яких відсутні будь-які сліди, що повинні були залишитися внаслідок здійснення обвинуваченим маневру у вигляді різкого обгону чи екстреного гальмування. Очевидці події не бачили інших учасників руху, які могли створити перешкоди водіям автомобілів. Вказує що захисник не оскаржував постанову слідчого про відмову в задоволенні клопотання про встановлення особи велосипедиста, а тому його доводи в цій частині не заслуговують на увагу. Потерпілий посилається на свідків, які стверджували, що обвинувачений на місці пригоди був в стані алкогольного сп`яніння, про що свідчила його неадекватна поведінка, нерозуміння того, що він зробив і відчутний сильний запах алкоголю, а не спиртових розчинів, що витекли з пошкоджених агрегатів; він хитався і його рухи підтверджували такий стан. Вказує на те, що обвинувачений проігнорував вказівку працівника ДПС УДАІ УМВС України ОСОБА_18 чекати приїзду оперативно-слідчої групи і втік з місця ДТП. З вказаної причини доставити обвинуваченого до медичного закладу та провести відбір крові не вдалось можливим. Вважає, що при призначенні покарання судом достатньо враховано особу обвинуваченого.

В своїх запереченнях на апеляційні скарги захисник ОСОБА_6 просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілого. Захисник вважає, що відсутні належні, достатні та допустимі докази стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого. Вважає, що говорити про аморальну поведінку обвинуваченого є некоректно, оскільки вказане кримінальне правопорушення відноситься до категорії необережних, а ОСОБА_5 не хотів настання таких наслідків, щиро розкаявся у вчиненому та просив вибачення у потерпілих. Вказує на те, що обвинувачений не переховувався від органів досудового розслідування, а після спливу строку застосування запобіжного заходу, через поганий стан здоров`я та за відсутності будь-яких обмежень виїхав до Угорщини для продовження лікування.

Вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2014 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк вісім років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

В строк покарання зараховано час перебування під вартою та у відділенні з посиленим наглядом Берегівської обласної психіатричної лікарні за період з 23.11.2012 року включно по 23.02.2013 року.

Початок строку відбування покарання встановлено з 06.04.2014 року.

Запобіжний захід залишено тримання під вартою, до набрання цим вироком законної сили.

Питання про речові докази та судові витрати вирішено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 та законного представника потерпілого - ОСОБА_19 про відшкодування моральної шкоди завданої злочином залишено без розгляду.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним в тому, що він 19 листопада 2012 року, близько 17 години 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Pajero 3.5 I V6 GLS» державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись в напрямку м. Мукачево по автодорозі Мукачево - Рогатин - Львів, на 68 км об`їзної дороги міста Хуст, порушивши вимоги п. п. 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 11.2, 11.3, 12.3 Правил дорожнього руху України не переконавшись, що не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на зустрічну смугу, де допустив зіткнення із зустрічним автомобілем марки «Daewoo Nexia GLX» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_14 , яка рухалась у зустрічному напрямку.

В результаті ДТП водій ОСОБА_14 та пасажир автомобіля «Daewoo Nexia GLX» ОСОБА_20 померли від отриманих прижиттєвих тяжких тілесних ушкоджень, що знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням їх смерті і вкладаються в час пригоди ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Пасажир автомобіля «Daewoo Nexia GLX» ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому кісток лівого передпліччя в нижній третині, закритого перелому двох кісток правого передпліччя, перелому ребер, перелому кісток лівої гомілки, які згідно висновку експерта №616 від 27.11.2012 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Пасажир автомобіля «Daewoo Nexia GLX» ОСОБА_21 отримала тілесні ушкодження у вигляді полі-травми, ЗЧМТ, перелому кісток таза, перелому двох кісток стегон, тупої травми живота, рваних ран обличчя, які згідно висновку експерта № 617 від 27.11.2012 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а) 10.1, 11.2, 11.3,12.3, 2.3 ПДР України і їх невиконання знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням тяжких наслідків - загибель кількох осіб, а саме ОСОБА_14 та ОСОБА_20 , а також отриманням тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості неповнолітніми ОСОБА_11 та ОСОБА_22 .

Після доповіді суддею-доповідачем змісту оскаржуваного вироку, доводів, викладених в апеляційних скаргах та запереченнях на них, були заслухані:

- захисник ОСОБА_6 , який підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та заперечень на апеляційні скарги інших учасників судового провадження та просив задовольнити його апеляційну скаргу і відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілого;

- захисник ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_5 , які повністю підтримали позицію захисника ОСОБА_6 , просили задовольнити його апеляційну скаргу і заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого;

- прокурор ОСОБА_9 , який підтримав доводи та вимоги апеляційних скарг заступника начальника відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 і потерпілого, просив їх задовольнити та відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, з якою погоджувався лише в частині доводів про відсутність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого настання тяжких наслідків;

- представник потерпілого ОСОБА_12 , який підтримав доводи та вимоги апеляційних скарг заступника начальника відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 і потерпілого ОСОБА_8 , просив їх задовольнити та відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, з якою, погоджувався лише в частині доводів про відсутність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого настання тяжких наслідків;

- потерпілий ОСОБА_11 , який підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги прокурора, просив їх задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги захисника просив відмовити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах та запереченнях на них, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково, а апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та заступника начальника відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи, а також кваліфікації дій обвинуваченого ґрунтуються на доказах, зібраних у встановленому законом порядку, досліджених у судовому засіданні, належно оцінених судом та викладених у вироку, і є в основному правильними.

Доводи сторони захисту про те, що причиною дорожньо-транспортної пригоди був невстановлений досудовим слідством велосипедист та про те, що обвинувачений керував транспортним засобом не знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, який у вироку із посиланням на докази дійшов обґрунтованих висновків з цих питань.

Так, твердження підсудного ОСОБА_5 про створення йому перешкоди для руху велосипедистом, з метою уникнення наїзду на якого він раптово виїхав на смугу зустрічного руху, допустивши зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_14 , суд у вироку визнав такими, що не відповідають фактичним обставинам встановленим матеріалами кримінального провадження, є надуманими і повністю спростовуються протоколом огляду місця події, зі схемою, в яких відсутні дані про наявність на місці пригоди яких-небудь слідів, що повинні були б залишитися внаслідок здійснення маневру водієм ОСОБА_5 у вигляді різкого обгону чи екстреного гальмування, до місця зіткнення автомобілів. Крім цього, очевидці даної пригоди, пояснювали про відсутність в той час коли сталася ДТП 19.11.2012 року інших учасників дорожнього руху, що могли створити які-небудь перешкоди водіям ОСОБА_5 або ОСОБА_14 . За даними протоколу огляду місця події та схеми до нього вбачається, що зіткнення автомобілів марки «Mitsubishi Pajero 3.5 I V6 GLS» державний номерний знак НОМЕР_1 з автомобілем «Daewoo Nexia GLX» на автодорозі Мукачево - Рогатин - Львів, на 68 км об`їзної дороги міста Хуст, сталося повністю на смузі руху, якою за ПДР України повинен був рухатися автомобіль «Daewoo Nexia GLX».

Такий висновок суду, крім об`єктивних даних протоколу огляду місця події та схеми до нього, ґрунтується на отриманих під час судового засідання показаннях свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 про те, що до зіткнення транспортних засобів на ділянці дороги в обох напрямках велосипедиста не було.

Ухвалою від 15 жовтня 2014 року суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 про проведення слідчих дій для встановлення велосипедиста та судової авто-технічної експертизи у цьому кримінальному провадженні.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника про неповноту судового слідства є не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

З огляду на те, що стороною захисту не було оскаржено рішення слідчого про відмову в задоволенні клопотання про встановлення велосипедиста та враховуючи вимоги ст. 93 КПК України щодо збирання доказів, колегія суддів вважає також не обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про неповноту досудового слідства в цій частині.

Оскільки досудовим слідством та судом достовірно встановлено відсутність на місці і в час злочину такого учасника дорожнього руху як велосипедист, є також необґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на не проведення з його участю слідчого експерименту та автотехнічної експертизи.

Швидкість руху автомобіля «Daewoo Nexia GLX» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_14 , за встановлених вироком обставин кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_5 , не має юридичного значення, а тому і в цій частині доводи апеляційної скарги захисника є необґрунтованими.

Суд першої інстанції розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого ОСОБА_5 обвинувачення відповідно до обвинувального акта, визнав доведеним вчинення ОСОБА_5 злочину у стані алкогольного сп`яніння, а цю обставину взнав такою, що обтяжує його покарання.

Таке рішення суду першої інстанції у вироку обґрунтовано показаннями свідків та потерпілого, які на місці злочину, відразу після його вчинення, бачили ОСОБА_5 в стані алкогольного сп`яніння та навели ознаки, за якими вони визначили такий стан, а також показаннями свідків щодо умисного ухилення обвинуваченого від проходження медичного дослідження на вміст алкоголю в його крові та самовільного залишення місця дорожньо транспортної пригоди та лікувального закладу.

Так, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 пояснив, що приїхавши на місце пригоди він бачив ОСОБА_5 , який на його запитання відповідав, що пошкодив автомобіль. Поведінка ОСОБА_5 була неадекватною, від нього було чути різкий запах алкоголю, він хитався і його рухи вказували на сильний стан сп`яніння. 19.11.2012 року, після пригоди, він весь час знаходився біля приймального відділення та заходив усередину відділення, однак ОСОБА_5 туди ніхто не доставляв, він сам не з`являвся і відбору у нього крові для проведення дослідження на вміст алкоголю ніхто не робив. Через декілька годин йому було відомо про поміщення ОСОБА_5 у психо наркологічне відділення Хустської РЛ, однак працівниками приймального відділення разом з працівниками міліції провести його обстеження не вдалося, тому що він втік з лікарні.

Свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 в судовому засіданні категорично стверджували, що на місці пригоди бачили обвинуваченого ОСОБА_5 , який знаходився у стані алкогольного сп`яніння, про що вказувала його неадекватна поведінка, нерозуміння того що він зробив і знаходячись на близькій відстані від обвинуваченого вони чули від нього сильний запах алкоголю, а не спиртових розчинів, що витекли з пошкоджених агрегатів автомобіля.

Допитаний як свідок інспектор ДПС взводу з обслуговування стаціонарного посту №3 в с. Велика Копаня Виноградівського району ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що він особисто встановив особу ОСОБА_5 , який не мав жодних видимих тілесних пошкоджень і наказав йому чекати приїзду оперативно-слідчої групи. З ОСОБА_5 він мав розмову біля самого автомобіля, з якого на дорозі було видно витоки рідини з антифризу та омивача скла із специфічним різким запахом. Тому за такий короткий проміжок часу і в таких умовах він не мав можливості почути запах алкоголю від обвинуваченого. Близько 23.00 години 19.11.2012 р. слідчий ОСОБА_30 запросив його до приймального відділення Хустської РЛ, з якого разом з лікарем та медичною сестрою слідчий відвідав психо-наркологічне відділення лікарні. Вийшовши з приміщення психо-наркологічного відділення слідчий та лікар повідомили, що ОСОБА_5 у відділенні відсутній через що провести його освідчення не можливо.

Допитані як свідки лікар приймального відділення Хустської РЛ ОСОБА_31 та медична сестра цього ж відділення ОСОБА_32 в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_5 до приймального відділення не доставляли. Біля 22.00 години завідувач психо наркологічного відділення лікар ОСОБА_16 повідомив про оформлення ОСОБА_5 в стаціонарне відділення на проходження лікування з діагнозом гострої реакції на стрес. Про ці обставини приймальне відділення повідомило чергову частину Хустського МВ. Близько 23.00 години слідчий та працівник ДАІ, запросили їх пройти до психо - наркологічного відділення з метою відібрання аналізу крові для встановлення фактів вживання алкоголю ОСОБА_5 . При відвіданні цього відділення завідувач - лікар ОСОБА_16 повідомив, що ОСОБА_5 самовільно залишив відділення і місце його перебування невідоме.

Свідок ОСОБА_16 підтвердив факт оформлення ним ОСОБА_5 до психо-нарколгічного відділення Хустської РЛ біля 21-22.00 години 19.11.2012 року. ОСОБА_5 пробувши у відділенні менше години, самовільно залишив відділення перед приходом працівників міліції та приймального відділення лікарні. Внаслідок чого не було проведено відбір крові ОСОБА_5 для дослідження на вміст алкоголю в його крові.

Суд першої інстанції оцінивши кожен з цих належних, допустимих та достовірних доказів в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийняв правильне рішення щодо доведеності вчинення ОСОБА_5 злочину у стані алкогольного сп`яніння, а цю обставину правильно визнав такою, що обтяжує покарання обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що єдиним належним доказом, який може підтвердити стан алкогольного сп`яніння є висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1). Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2).

Статтею 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки на показаннях потерпілого та свідків, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, а отже вони отримані у передбаченому цим Кодексом порядку і відповідають вимогам ч. 4 ст. 95 КПК України.

Показання потерпілого та свідків прямо підтверджують стан алкогольного сп`яніння обвинуваченого відразу після вчинення ним кримінального правопорушення.

Будь яких даних, які б спростовували наведені у вироку суду показання потерпілого та свідків і свідчили про те, що вони оговорюють обвинуваченого, не встановлено.

На правильність такого висновку суду першої інстанції і необґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника вказує також відповідність наведених показань потерпілого та свідків пункту 1.3. Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 9 вересня 2009 р. N 400/666, яким встановлені ознаки алкогольного сп`яніння: а) запах алкоголю з порожнини рота; б) порушення координації рухів; в) порушення мови; г) виражене тремтіння пальців рук; ґ) різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; д) поведінка, що не відповідає обстановці.

Показання свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , наведені у вироку суду не спростовують висновку суду щодо алкогольного сп`яніння обвинуваченого та підтверджують факт самовільного залишення ним як місця злочину, так і закладу охорони здоров`я, внаслідок чого він уник огляду на стан сп`яніння.

Наявність на місці дорожньо - транспортної пригоди джерела сильного запаху спирту від рідини для омивання лобового скла з пошкоджених в результаті ДТП бачків та розбитих пляшок горілки також не спростовують висновку суду щодо алкогольного сп`яніння обвинуваченого.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що загибель кількох осіб є кваліфікуючою ознакою ст. 286 КК України, а тому ця обставина не є обтяжуючою покарання, як це встановлено вироком суду.

Частиною 4 статті 67 КК України встановлено: якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху України та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження та загибель кількох осіб і визнав обставиною, яка обтяжує покарання - настання тяжких наслідків.

Колегія суддів вважає, що загибель кількох осіб вже передбачена ч. 3 ст. 286 КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, а тому суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання.

З врахуванням наведеного підлягає виключенню з вироку вказівка суду про визнання обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 настання тяжких наслідків.

Колегія суддів знаходить такими, що ґрунтуються на законі вимоги апеляційної скарги захисника про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Хустського районного суду Закарпатської області від 05 грудня 2012 року на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_13 відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 , виданого 10.02.2006 року та державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ЗК №029822, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4835.

Такий висновок ґрунтується на встановлених судом обставинах справи та вимогах ст. ст. 174, 368, 374 КПК України.

Вироком суду цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 та законного представника потерпілого - ОСОБА_19 , про відшкодування моральної шкоди завданої злочином, залишено без розгляду.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку залишення цивільного позову без розгляду.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен, крім іншого, вирішити питання як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, крім іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Ці вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції не виконані, оскільки суд, залишаючи цивільний позов без розгляду, не вирішив питання про майно обвинуваченого, на яке під час досудового слідства було накладено арешт.

Вирішуючи доводи апеляційних всіх скарг про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_5 колегія суддів виходить з наступного.

Загальні засади призначення покарання встановлено статтею 65 КК України, відповідно до положень частини 1 якої суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також встановлено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів (ч. 2). Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 цього Кодексу (ч. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції відповідно до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, в тому числі й ті, на які посилається в апеляційній скарзі захисник.

Зокрема суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_5 за місцем проживання та праці характеризується з позитивної сторони, неодноразово відзначався нагородами та відзнаками за сумлінну працю, раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 66 КК України суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання: добровільне відшкодування потерпілим шкоди завданої злочином, його вік та стан здоров`я.

Вирішуючи питання про наявність обставин щодо визнання вини та щирого каяття з боку обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції у вироку правильно встановив, що такі обставини відсутні, оскільки ОСОБА_5 визначаючи свою вину та участь у ДТП, фактично не визнав причини вказані в обвинувальному акті, які випливають з грубих порушень ПДР України і в першу чергу пов`язані з керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, з намаганнями пояснити про нібито створену йому перешкоду невстановленою особою велосипедиста.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині визнає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що встановлені судом кілька обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а тому відсутні підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом відповідно до ст. 69 КК України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Те, що апеляційний суд виключає з вироку одну обставину, яка була враховані судом як така, що обтяжує покарання обвинуваченого, не впливає на правильність визначення судом першої інстанції розміру як основного так і додаткового покарання та не є підставою для зміни вироку і пом`якшення покарання.

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого, якими в них обґрунтовуються невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, стосуються обставин, які враховані судом як кваліфікуючі ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, вказують на психічне ставлення винного до вчиненого ним кримінального правопорушення, його наслідкам та процесуальну поведінку ОСОБА_5 .

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вимоги ст. 65 КК України виконані, обвинуваченому призначено покарання, як основне так і додаткове, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому визнає апеляційні скарги прокурора та потерпілого такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - задовольнити частково, апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та заступника начальника відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2014 року відносно обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 286 КК України змінити.

Виключити з вироку вказівку суду про визнання обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 настання тяжких наслідків.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хустського районного суду Закарпатської області від 05 грудня 2012 року, на майно ОСОБА_5 : земельну ділянку та житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_13 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ЗК №029822, зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4835; свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 , виданого 10.02.2006 року.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3