Дата документу Справа № 324/1986/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/616/15 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 324/1986/14-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.122 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула в м. Запоріжжя у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , прокурора, який брав участь у провадженні на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Пологи Запорізької області, громадянина України, освіта вища, одруженого, на утриманні має малолітню дитину, пенсіонера, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено: за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, призначеного за даним вироком суду.

Згідно вироку суду, 07.08.2013 року приблизно об 11 год. 30 хв. ОСОБА_9 , знаходячись біля свого домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, наніс рукою один удар в область правої ключиці ОСОБА_7 , а також один удар рукою область грудей та кінцівок. В результаті вказаних протиправних дій зі сторони ОСОБА_9 у ОСОБА_7 згідно висновку експерта №305 від 06.09.2013 року було виявлено: закритий перелом правої ключиці, синець на грудній клітині, садно на лівій нижній кінцівці; перелом правої ключиці, синець на грудній клітині в сукупності не є небезпечними для життя ушкодженнями, однак потягли за собою довготривалий розлад здоров`я на строк більше 21 дня і за цією ознакою кваліфікуються як середнього ступеня тяжкості; садно на лівій нижній кінцівці кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_9 скасувати. Постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 виправдати у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Вказує, що суд першої інстанції не маючі прямих та об`єктивних доказів вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, не звертаючи належної уваги та не даючи належний аналіз доказам, які виправдовують ОСОБА_9 , визнав останнього винним, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, просить скасувати вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_9 частково, в частині звільнення останнього від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню.
Ухвалити новий вирок, яким призначитиОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням строком 1 рік.

Вказує, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року застосування цього Закону здійснюється щодо осіб, щодо яких судом ухвалені вироки, які не набрали законної сили, - за клопотанням самої особи, її захисника чи законного представника. Застосування амністії не допускається, якщо обвинувачений (підсудний) або засуджений заперечує проти цього.

Особа, щодо якої вирішується питання про застосування амністії, дає свою згоду суду в усній чи письмовій формі з обов`язковим зазначенням цього в журналі судового засідання.

Проте, ОСОБА_9 під час судового розгляду вказаного провадження вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнавав, клопотання про звільнення його від відбуття покарання на підставі положень Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 ні в усній, ні письмовій формі до суду не подавав, проти звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 заперечував.

Заслухавши доповідача, прокурора, потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши кримінальне провадження, колегія судів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно віднісся критично до показів обвинуваченого ОСОБА_9 щодо своєї непричетності до вчиненого злочину, оскільки вони суперечать показам потерпілого ОСОБА_7 , який прямо вказав на нього як на особу, яка спричинила йому закритий перелом правої ключиці, при цьому згідно висновків експерта №305 від 06.09.2013 року та №46 від 07.02.2014 року об`єктивно було встановлено, що виявлені у нього тілесні ушкодження могли виникнути в строк і при обставинах, вказаних саме потерпілим ОСОБА_7 .

З пояснень свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вбачається, що вони бачили потерпілого ОСОБА_7 в той же день, тобто 07.08.2013 року, через нетривалий проміжок часу після того, як він, згідно своїх пояснень, отримав тілесні ушкодження, бачили його стан, при цьому він скаржився на біль у правій руці і прямо вказував на обвинуваченого ОСОБА_9 як на особу, яка спричинила йому тілесні ушкодження.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 стверджують, що напередодні цього вони бачили потерпілого ОСОБА_7 , він був в нормальному стані і нінащо не скаржився.

Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, дільничним інспектором міліції Пологівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_13 заява від ОСОБА_7 про його побиття 07.08.2013 року близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_9 була прийнята 08.08.2013 року о 08 год. 50 хв. і в цей же день данні були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001176.

Згідно інформації Пологівської ЦРЛ від 19.11.2014 року №2874 потерпілий ОСОБА_7 робив рентгенограму 08.08.2013 року в проміжок часу з 11 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв., в результаті якої у нього було виявлено закритий перелом правої ключиці зі зміщенням.

Таким чином, твердження захисника ОСОБА_8 щодо непричетності обвинуваченого ОСОБА_9 до вчиненого злочину відносно потерпілого ОСОБА_7 спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_7 , які щодо часу, місця, способу і особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, не суперечать фактичним обставинам справи, та узгоджуються з вказаними, дослідженими в ході судового слідства, доказами.

Посилання захисника ОСОБА_8 на показання свідків захисту ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на підтвердження непричетності ОСОБА_9 до вчиненого злочину відносно потерпілого ОСОБА_7 колегія суддів вважає безпідставним, оскільки згідно пояснень свідка ОСОБА_15 вона 07.08.2013 року бачила потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 в дворі останнього, коли їхала на велосипеді додому, а потім, перебуваючи вдома, лише чула сварку між ними близько 20 хвилин, після чого зайшла до будинку, тому достеменно стверджувати про відсутність бійки між ними, вона не може, тоді як свідок ОСОБА_14 в той день бачила потерпілого ОСОБА_7 і обвинуваченого ОСОБА_9 та сварку між ними, яка тривала близько години, однак вона безперервно весь цей час візуально не спостерігала за ними, оскільки відволікалась, так як в цей час у себе в дворі чистила цибулю та доглядала за правнуками, а тому беззаперечно може стверджувати лише те, що коли вона дивилась на них, то обвинувачений ОСОБА_9 не бив потерпілого ОСОБА_7 , стверджувати це ж щодо того часу, коли вона візуально не спостерігала за ними, вона не може.

Посилання захисту на те, що за твердженнями ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 08.08.2013 року під час огляду домоволодіння обвинуваченого працівниками міліції, в ході якого потерпілому ОСОБА_7 був повернутий автомобіль, той сам завантажив в нього ящики з овочами як на обставину, яка може свідчити про те, що станом на той час потерпілий ОСОБА_7 ще не мав тілесного ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці є неспроможним, оскільки вказана слідча дія проводилась 08.08.2013 року в другій половині дня, тоді як факт наявності у потерпілого ОСОБА_7 тілесного ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці був встановлений ще в першій половині дня 08.08.2013 року після звернення до Пологівської ЦРЛ, де йому було зроблено рентгенограму.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 могли бути спричинені іншими особами, яким той був також винен гроші, є лише його припущенням, яке не знайшло свого об`єктивного підтвердження, оскільки жодним з учасників судового розгляду даного кримінального провадження про такі факти суду повідомлено не було, тоді як потерпілий ОСОБА_7 прямо вказує на обвинуваченого ОСОБА_9 як на особу, яка спричинила йому тілесні ушкодження.

З пояснень допитаних свідків захисту ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вбачається, що вказані особи не були свідками подій, за яких потерпілому ОСОБА_7 було спричинено тілесні ушкодження, тому їм дані обставини не були відомі.

Аналізуючи зібрані докази, суд прийшов до вірного висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення доведена і його дії правильно кваліфіковано за ст. 122 ч.1 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора в частині неможливості застосування відносно обвинуваченого норм Закону України "Про амністію в 2014 році", апеляційний суд знаходить їх слушними.

Статтею 86 Кримінального кодексу України встановлено, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про застосування амністії в України» від 01.10.1996 амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України. Статтею 3 Закону України «Про застосування амністії в України» від 01.10.1996 встановлено, що рішення про застосування чи незастосування амністії приймається судом стосовно кожної особи індивідуально після ретельної перевірки матеріалів особової справи та відомостей про поведінку з засудженого за час відбування покарання. Установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 застосування цього Закону здійснюється щодо осіб, щодо яких судом ухвалені вироки, які не набрали законної сили, - за клопотанням самої особи, її захисника чи законного представника. Застосування амністії не допускається, якщо обвинувачений (підсудний) або засуджений заперечує проти цього.

Особа, щодо якої вирішується питання про застосування амністії, дає свою згоду суду в усній чи письмовій формі з обов`язковим зазначенням цього в журналі судового засідання.

Проте, ОСОБА_9 під час судового розгляду вказаного провадження вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнавав, клопотання про звільнення його від відбуття покарання на підставі положень Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 ні в усній, ні письмовій формі до суду не подавав, проти звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 заперечував.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вирок суду незаконним в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме в частині звільнення ОСОБА_9 від відбуття покарання на підставі вимог п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 році.

При призначенні обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, на думку апеляційного суду було враховано вимоги ст.65 КК України, згідно якої суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З урахуванням наведеного та даних про особу винного, апеляційний суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства, тому його можна звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України із випробувальним терміном 1 рік.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні задовольнити.

Вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_9 за ч.1 ст.122 КК України покарання у вигляді двох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк - один рік.

На підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_9 такі обов`язки :

- не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально - виконавчої інспекції;

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, навчання або роботи;

- періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

В решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4