ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів:

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_9,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 24 вересня 2015 року касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні щодо засудженого

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, не судимого,

за участю прокурора ОСОБА_10,

встановив:

У касаційній скарзі прокурора з доповненнями викладено вимогу про скасування судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_5, із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, обґрунтовуючи допущенням істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, оскільки судом всупереч положенням ч. 4 ст. 469, ст. 475 КПК України, практиці Європейського суду з прав людини щодо права на справедливий розгляд, затверджено угоду про визнання винуватості, що є незаконною, так як в кримінальному провадженні є потерпілий. Зазначив також й про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості через застосування до останнього положень ст. 69 КК України без належного мотивування прийнятого рішення. Крім того, вказав, що суд апеляційної інстанції не дотримався положень ст. 419 КПК України, залишивши без задоволення апеляційну скаргу прокурора.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року затверджено угоду про визнання винуватості від 29 жовтня 2014 року. Цим же вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 358 КК України із призначенням покарання у виді штрафу в розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить одну тисячу сімсот гривень, та за ч. 1 ст. 222 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України із призначенням покарання у виді штрафу в розмірі двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить три тисячі чотириста гривень, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом повного складання призначених покарань остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді штрафу в розмірі триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить п'ять тисяч сто гривень, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Вироком суду також вирішено долю речових доказів та питання щодо процесуальних втрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду від 10 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 - без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

15 серпня 2014 року, приблизно о 12-ій год, ОСОБА_5, знаходячись за місцем свого проживання у АДРЕСА_1, діючи з умислом, направленим на підроблення офіційного документу - довідки за колишнім місцем роботи в ТОВ «ДІЄСА», де він працював до 1 липня 2014 року, для використання в подальшому цієї довідки при укладенні кредитного договору в установі банку, на персональному комп'ютері набрав бланк довідки на власне ім'я, вказавши неправдиві відомості про посаду техніка з налагоджувань та випробувань та розмір отриманої ним заробітної плати в сумі 39 222,15 грн за період з 1 березня 2014 року по 1 серпня 2014 року. Того ж дня, ОСОБА_5 роздрукував вказану довідку у приміщенні фотоательє по вул. Чорно-бильській, 64, у м. Києві, в якій поставив свій підпис в графі «головний бухгалтер», а також вигаданий підпис в графі «директор департаменту управління персоналом». Та цього ж дня, прибувши до магазину по пр. Московському, 23-в, у м. Києві, з метою реалізації свого умислу, спрямованого на підроблення офіційного документа, підійшовши до інформаційного столу, де знаходилась печатка вказаного товариства, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, проставив відтиск печатки у підробленій ним довідці про доходи на своє ім'я.

Крім того, 19 серпня 2014 року, приблизно о 11-ій год. 30 хв, ОСОБА_5 з метою одержання кредиту в сумі 52 000 грн шляхом надання банку завідомо неправдивої інформації, прибув до відділення № 6 АТ «ІмексБанк» по вул. Щербакова, 72, у м. Києві, де з метою укладення кредитного договору, діючи умисно, подав працівнику банку довідку із завідомо неправдивими даними про працевлаштування у ТОВ «ДІЄСА» на посаді техніка з налагоджувань та випробувань і отримання ним заробітної плати в сумі 39 222,15 грн за період з 1 березня 2014 року по 1 серпня 2014 року, підписав кредитний договір від 19 серпня 2014 року, а також, усвідомлюючи, що не працює у вказаному товаристві з 1 липня 2014 року, підписав заяву на ім'я директора з проханням щомісячно перераховувати частину заробітної плати в АТ «ІмексБанк» на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором, а також в наданому представником банку бланку «повідомлення про доходи позичальника» в графі «посада» зазначив завідомо неправдиві відомості про те, що працює на посаді техніка товариства, а в графі «середньомісячний дохід з основного місця роботи за останні шість місяців» вказав завідомо неправдиві відомості про суму такого доходу - 4 324 грн.

Таким чином, ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинив злочини, передбачені ч. 1 ст. 358 КК України як підроблення офіційного документа, що видається підприємством та надає права, з метою використання його підроблювачем, та ч. 1 ст. 222 КК України як надання завідомо неправдивої інформації банку з метою одержання кредиту.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України, в касаційній скарзі прокурора не оспорюються, як і кваліфікація дій за вказаними правопорушеннями.

Суд не погоджується з доводами касаційної скарги прокурора щодо незаконності угоди про визнання винуватості, яка не могла бути укладена у провадженні, де бере участь потерпілий.

Так, суд першої інстанції при постановленні вироку, яким затвердив угоду про визнання винуватості, дотримався вимог ч. 1 ст. 475 КПК України, переконавшись, що ця угода могла бути затверджена.

Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції прокурор наголошував на відповідності угоди про визнання винуватості вимогам кримінального процесуального закону. Вказав також й на те, що у даному провадженні відсутній потерпілий (журнал судового засідання, а.к.п. 66).

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Доводи прокурора щодо незаконно затвердженої угоди про визнання винуватості через те, що участь у провадженні бере потерпілий, а саме банк, всебічно розглянуті та перевірені апеляційним судом, та які спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення, зокрема й з тих підстав, що юридичній особі в даному провадженні шкода не заподіяна, а створена лише загроза її заподіяння, оскільки ОСОБА_5 грошових коштів від банку не отримав.

Відтак, суд касаційної інстанції погоджується з наведеними висновками з огляду також і на положення статті 55 КПК України, якою встановлено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, чого у даному кримінальному провадженні встановлено не було.

Слід наголосити й на тому, що за особливістю конструкції об'єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 222 КК України, є формальним і визнається закінченим з моменту надання конкретному адресату відповідної інформації незалежно від того, вдалося чи ні винному завдяки цьому отримати фінансову допомогу, заподіяно чи ні потерпілому реальної майнової шкоди.

Також суд вважає безпідставними й посилання у скарзі прокурора на невідповідність призначеного покарання внаслідок м'якості та порушення кримінального процесуального закону через застосування положень ст. 69 КК України, посилаючись також й на те, що в угоді про визнання винуватості не зазначено та не мотивовано підстави для застосування положень вказаної статті, та не мотивовано чому наявність на утриманні малолітньої дитини визнано обставиною, яка пом'якшує покарання.

Втім, як вбачається з угоди про визнання винуватості сторони домовились про призначення покарання за ч. 1 ст. 222 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України із урахуванням встановлених обставин, які пом'якшують покарання, - визнання вини, щире каяття у вчиненому злочині, сприяння в його розкритті, а також те, що має на утриманні малолітню дитину (а.к.п. 20).

Отже, суд першої інстанції, затвердивши вироком вказану угоду в частині призначеного покарання, діяв відповідно до вимог процесуального закону.

З огляду на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 433, 434, 436 КПК України, суд

постановив:

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ __________________ _________________

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8