П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого суддів: при секретарях: за участю: захисника судді - доповідача ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_21, ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за заявою заступника Генерального прокурора України ОСОБА_20 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2015 року щодо ОСОБА_4,

у с т а н о в и л а:

Вироком Іванківського районного суду Київської області від 19 грудня 2014 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше судимого, останній раз 5 липня 2011 року за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців позбавлення волі, звільненого умовно-достроково, визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого статтею 395 КК, і виправдано за недоведеністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що будучи особою, відносно якої встановлено адміністративний нагляд з покладенням відповідних обов'язків та обмежень, в тому числі заборони виходу з будинку, де проживає, з 22 години 00 хвилин до 6 години 00 хвилин наступного ранку, заборони виїзду з адміністративного району, де проживає, без дозволу Іванківського РВ ГУМВС України в Київській області, зобов'язання з'являтися на реєстрацію до Іванківського РВ ГУМВС України в Київській області чотири рази на місяць, 21 січня 2014 року без поважних причин з метою ухилення від адміністративного нагляду самовільно залишив місце свого проживання, не повідомив про своє місце перебування Іванківський РВ ГУМВС України у Київській області та у подальшому не з'являвся на реєстрацію до вказаного державного органу і був відсутній за місцем проживання до 6 червня 2014 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження висновок досудового слідства про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого статтею 395 КК.

Не погоджуючись з рішенням суду, заступник Іванківського міжрайонного прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просив виправдувальний вирок щодо ОСОБА_4 скасувати у зв'язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

Апеляційний суд Київської області ухвалою від 23 січня 2015 року апеляційну скаргу прокурора залишив без руху та встановив йому строк (4 дні з дня отримання копії ухвали ) для усунення недоліків апеляції.

30 січня 2015 року прокурором на виконання ухвали і виправлення недоліків було подано апеляційну скаргу, в якій з аналогічних підстав останній просив виправдувальний вирок від 19 грудня 2014 року щодо ОСОБА_4 скасувати та постановити апеляційним судом свій вирок, яким визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 395 КК.

Апеляційний суд Київської області ухвалою від 4 лютого 2015 року апеляційну скаргу повернув прокурору з тієї підстави, що внесенням змін до апеляційної скарги прокурором було погіршено становище обвинуваченого за межами строків на апеляційне оскарження виправдувального вироку, а це відповідно до частини четвертої статті 403 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не допускається і перешкоджає апеляційному провадженню у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2015 року касаційну скаргу прокурора про скасування ухвали апеляційного суду від 4 лютого 2015 року залишено без задоволення.

Заступник Генерального прокурора України ОСОБА_20 звернувся з заявою про перегляд ухвали суду касаційної інстанції від 20 серпня 2015 року щодо ОСОБА_4 Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (пункт 2 частини першої статті 445 КПК).

У заяві заступник Генерального прокурора України просить скасувати ухвали апеляційного і касаційного судів про повернення апеляційної скарги прокурору і направити справу на розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії перевірки апеляційної скарги на предмет її відповідності вимогам статті 396 КПК. Заявник стверджує, що суд касаційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що прокурор, усуваючи недоліки, зазначені в ухвалі апеляційного суду від 23 січня 2015 року, погіршив становище засудженого поза межами строку на апеляційне оскарження, оскільки усунення недоліків в порядку частини другої статті 399 КПК не змінює суті самої апеляційної вимоги. Крім того, прокурор зазначає, що, застосувавши норму частини четвертої статті 403 КПК при поверненні апеляційної скарги, судом помилково було ототожнено поняття «внесення змін чи доповнень до апеляційної скарги» та «усунення недоліків апеляційної скарги», що передбачено частиною другою статті 399 КПК. Ураховуючи наведене, прокурор вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_4 мало місце неоднакове застосування норми процесуального права, а саме частини другої статті 399 КПК, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

На обґрунтування неоднаковості у правозастосуванні касаційного суду прокурор надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2015 року щодо ОСОБА_5, якою касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задоволено, а ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 17 грудня 2014 року про повернення апеляційної скарги прокурора скасовано з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Своє рішення у даному випадку суд касаційної інстанції мотивував тим, що суддя апеляційного суду, повертаючи апеляційну скаргу прокурору з підстави внесення змін до неї, які тягнуть за собою погіршення становища виправданого, не врахував того, що апелянтом відповідно до частини другої статті 399 КПК було усунуто недоліки скарги у встановлений суддею строк, а тому суд апеляційної інстанції припустився помилки, застосувавши норму частини четвертої статті 403 КПК, яка стосується інших дій, вчинених за межами інших процесуальних строків.

Заступник Генерального прокурора України вважає, що на відміну від порівняного судового рішення суд касаційної інстанції за подібних обставин неоднаково застосував норму процесуального права, оскільки замість частини другої статті 399 КПК застосував частину четверту статті 403 КПК, внаслідок чого повернув апеляційну скаргу прокурору, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, пояснення прокурора про задоволення заяви, пояснення захисника про відсутність підстав для задоволення заяви, перевірила матеріали кримінальної справи та матеріали, додані до заяви, обговорила доводи, наведені у заяві, і встановила таке.

Відповідно до частини четвертої статті 447 КПК (в редакції Закону України № 192-УШ від 12 лютого 2015 року) перегляд Верховним Судом України виправдувального вироку, ухвали про закриття справи або інших судових рішень з метою погіршення становища засудженого з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 445 цього Кодексу, допускається лише протягом установлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, але не пізніше одного року з дня постановлення такого судового рішення.

Зазначені обмеження стосовно перегляду виправдувального вироку, ухвали про закриття справи або інших судових рішень з метою погіршення становища засудженого є однією з істотних процесуальних гарантій для осіб, щодо яких ухвалені такі судові рішення; вони спрямовані на забезпечення дії принципу правової визначеності, відповідно до якого реалізація прав людини неможлива без суворого дотримання встановлених законом строків проведення відповідної процесуальної дії.

З огляду на інтереси, які захищаються зазначеною вище нормою, не може здійснюватися перегляд (у який би спосіб він не ініціювався) виправдувального вироку, ухвали про закриття справи або будь-яких інших рішень, які поліпшують становище особи, поза межами, зокрема одного року з дня постановлення такого судового рішення.

При цьому, неможливість/можливість розгляду Верховним Судом України заяви про перегляд судових рішень визначається в залежності від характеру і дати постановлення певного виду рішення суду (судів) нижчої ланки, зазначеного в частині четвертій статті 447 КПК, стосовно якого ухвалювалось рішення суду касаційної інстанції, або від дати ухвалення рішення касаційного суду, яким було поліпшено становище особи.

Відповідно до цієї правової позиції Верховним Судом України сформовано висновок про наявність процесуальної заборони перегляду таких рішень поза межами річного строку з дня їх постановлення, і цей висновок викладено в постановах у справах №№ 5-18кс12, 5-20кс12, 5-23кс12, 5-24кс12, 5-16кс13, 5-19кс13, 5-151кс15.

З наданих матеріалів, насамперед з рішення касаційного суду, яке оспорюється, та рішення касаційної інстанції, наданого для порівняння, вбачається, що прокурор ініціює фактично перегляд рішення суду першої інстанції і наступних судових рішень з метою погіршення становища виправданого ОСОБА_4.

Водночас від дня постановлення виправдувального вироку щодо ОСОБА_4 (19 грудня 2014 року) минув один рік, протягом якого закон дозволяє перегляд цього і наступних судових рішень, якими в цей вирок не вносилось змін, і, відповідно, не допускає можливості перегляду таких рішень після закінчення цього строку.

Наведені обставини є процесуальною перешкодою для перегляду судових рішень за заявою прокурора, а тому дають підстави для відмови у задоволенні його заяви.

Керуючись статтями 447, 453, 454, 456 КПК, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

постановила:

відмовити у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2015 року.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 КПК.

Головуючий ОСОБА_1

Судді:

ОСОБА_6ОСОБА_13

ОСОБА_7ОСОБА_14
ОСОБА_8ОСОБА_15
ОСОБА_9ОСОБА_16
ОСОБА_10ОСОБА_17
ОСОБА_11ОСОБА_12