Провадження №11-кп/772/669/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2015 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

неповнолітнього ОСОБА_8

законного представника неповнолітнього ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду від 2 лютого 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання законного представника потерпілого ОСОБА_10 про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку із відмовою від обвинувачення, та апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду від 18 травня 2015 року , якою щодо

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та мешканця м. Вінниця,

з неповною середньою освітою,

не одруженого, раніше не судимого,-

застосовано примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері ОСОБА_12 строком на 1 рік за вчинення суспільно - небезпечного діяння, передбаченого

ч. 1 ст. 125 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
Слідчий СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_13 звернулася до Вінницького міського суду з клопотанням, затвердженим прокурором ОСОБА_11 про застосування примусових заходів виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_8 у зв`язку із вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Згідно наданих суду матерілів, ОСОБА_8 , 23.10.2014 року приблизно о 16-00 год., перебуваючи на території медичного коледжу, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 57, побачив неповнолітнього ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підійшов до нього та почав вести з ним розмову, яка переросла у словесну суперечку, в ході якої ОСОБА_8 наніс декілька ударів в різні частини тіла ОСОБА_14 .

Відповідно до висновку експерта №1775 від 27.10.2014 року у ОСОБА_14 мали місце тілесні ушкодження - синці на обличчі. Вказані тілесні ушкодження ОСОБА_14 належать до легких тілесних ушкоджень та виникли від дії тупого твердого предмету.

Під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, законний представник потерпілого ОСОБА_10 звернулася до суду із заявою про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку з відмовою від обвинувачення, у задоволенні якої, ухвалою Вінницького міського суду від 2 лютого 2015 року було відмовлено з тих підстав, що така можливість не передбачена чинним законодавством.

Продовживши розгляд клопотання, суд дослідивши зібрані у справі докази, визнав доведеними обставини суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у його вчиненні, у зв`язку з чим, враховуючи, що ОСОБА_8 є неповнолітнім і не досяг віку з якого може наставати кримінальна відповідальність, а також ряд позитивно характеризуючих його даних, застосував відносно нього примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері - ОСОБА_12 строком на один рік.

Не погодившись із таким судовим рішенням, на нього подала апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_11 , в якій зазначила, що ухвалююче рішення суд керувався вимогами ч. 1 ст. 97 КК України, а також ст. 497 КПК України, якими регламентовано порядок звільнення неповнолітнього, який вперше вчинив та обвинувачується у вчиненні вперше кримінального проступку, злочину невеликої тяжкості або необережного злочину середньої тяжкості від кримінальної відповідальності. В той час, як питання примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього, який вчинив суспільно-небезпечне діяння до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, що мало місце у випадку з ОСОБА_8 , врегульовано положеннями ч. 2 ст. 97 КК України та конкретизовано положеннями ст. 498 КК України. Вважає, що ухвалююче зазначене рішення, суд 1-ї інстанції застосував положення закону, який не підлягав застосуванню та не застосував вимоги закону, який підлягав застосуванню, у зв`язку з чим, просить змінити ухвалу Вінницького міського суду від 18 травня 2015 року, зазначивши у її мотивувальній частині, що примусові заходи виховного характеру застосовано до неповнолітнього ОСОБА_8 згідно із ч. 2 ст. 97 КК України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 зазначає про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання законного представника потерпілого - ОСОБА_10 про закриття провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку з відмовою від обвинувачення, оскільки така відмова мала місце у кримінальному провадженні, яке здійснювалося у формі приватного обвинувачення, а закриття провадження з цих підстав передбачено п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України. Крім того, на думку адвоката, суд розглянув справу поверхово і однобічно, дав неправильну оцінку добутим доказам, деяким доказам не дав ніякої оцінки взагалі, деякі проігнорував, в основу ухвали поклав лише пояснення потерпілого, інших доказів, які б свідчили про винуватість ОСОБА_8 в ході судового слідства здобуто не було, внаслідок чого була постановлена незаконна ухвала. Враховуючи наведені обставини, адвокат просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду від 2 лютого 2015 року та ухвалу цього ж суду від 18 травня 2015 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_8 та закрити кримінальне провадження №0007748, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25. 10. 2014 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, виступ в судових дебатах адвоката ОСОБА_7 , неповнолітнього ОСОБА_8 , його законного представника ОСОБА_9 , які підтримали свою апеляційну скаргу та просили скасувати ухвали суду від 02.02.2015р. та 18.05.2015р. і закрити провадження у справі; прокурора ОСОБА_15 , який заперечував проти апеляційної скарги адвоката та просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, що приймав участь у суді першої інстанції, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Висновок суду про те, що ОСОБА_8 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки ч. 1 ст. 125 КК України, є вірним та ґрунтується на доказах, що повно і всебічно перевірені в судовому засіданні.

Так, потерпілий ОСОБА_14 в присутності законного представника ОСОБА_16 суду пояснив, що зустрівся з ОСОБА_8 , щоби з`ясувати відносини. На стадіоні медичного коледжу, куди він прийшов на зустріч разом з товаришем ОСОБА_17 , на них напали троє хлопців, а потім підійшов ОСОБА_8 , який повідомив, що він йому винен три ящики пива або 300грн. та наніс удар в ліву брову, а потім ще кілька ударів по обличчю. Також він зазначив, що ОСОБА_8 йому пізніше написав: «Я об твою голову руку зламав».

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що на прохання свого одногрупника ОСОБА_14 ходив на стадіон битися. Після бійки біля виходу зі стадіону їх наздогнали, після чого ОСОБА_19 та ОСОБА_20 вийшли один на один, і він бачив, як ОСОБА_8 наніс удар в голову ОСОБА_14 .

Сам неповнолітній ОСОБА_8 в присутності законного представника ОСОБА_9 визнавав факт нанесення декількох ударів ОСОБА_14 , заявляючи, що зробив це на свій захист. Хто наніс перший удар ОСОБА_8 повідомив суду, що не пам`ятає, а причиною бійки назвав SMS, які ОСОБА_14 надсилав його дівчині ОСОБА_21 .

Судом першої інстанції досліджено роздруківку переписки між ОСОБА_22 ( ОСОБА_23 ) та Стасом ( ОСОБА_14 ) в соціальній мережі ВКонтакте (а.с. 63-71) та протоколом слідчого експерименту від 27.11.2014 року, під час якого потерпілий ОСОБА_14 показав, як саме ОСОБА_8 наніс йому тілесні ушкодження (а.с. 49-53).

Згідно висновку судово-медичної експертизи №1775 від 27.10.2014 року у ОСОБА_14 мали місце тілесні ушкодження синці на обличчі, які належать до легких тілесних ушкоджень та виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), давністю утворення, можливо, в строк, вказаний у постанові про призначення експертизи 23.10.2014р. (а.с. 48).

Згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 59).

Суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України може бути особа, яка досягла віку 16 років.

Таким чином, ОСОБА_8 , якому станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 виповнилося 15 років, не досяг віку, з якого може настати кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 125 КК України, отже вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки ч. 1 ст. 125 КК України, тому звернення до суду із клопотанням про застосування до нього примусових заходів виховного характеру було підставним.

Суд, з`ясувавши відповідно до вимог ст. 501 КПК України, що суспільно-небезпечне діяння мало місце і вчинено неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність, обґрунтовано відмовив 02.02.2015 року у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 у закритті кримінального провадження в зв`язку з відмовою законного представника потерпілого ОСОБА_10 від обвинувачення та завершив судовий розгляд постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру, як це визначено положеннями частини другої ст.. 500 КПК України.

Тому доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 про те, що суд не мав права застосовувати щодо неповнолітнього ОСОБА_8 примусові заходи виховного характеру і був зобов`язаний закрити провадження є безпідставними і суперечать вимогам закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, то колегія суддів вважає, що вони також є необґрунтованими і не відповідають матеріалам справи.

Так, прокурор, вважаючи, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, застосував положення закону, який не підлягав застосуванню та не застосував вимоги закону, який підлягав застосуванню, просить змінити ухвалу суду, зазначивши в мотивувальній частині, що примусові заходи виховного характеру застосовано до неповнолітнього ОСОБА_8 згідно із ч. 2 ст. 97 КК України.

В той же час, з ухвали суду вбачається, що при ухваленні рішення суд ніде не керувався положеннями частини першої ст. 97 КК України. Більше того, в мотивувальній частині ухвали суд зазначив, що ОСОБА_8 вчинив суспільно-небезпечне діяння у віці 15 років (а.с. 121 зв.), як це і визначено ч. 2 ст. 97 КК України, і не вказував, що ОСОБА_8 вчинив злочин, як то зазначає у своїй апеляційній скарзі прокурор.

Приймаючи рішення про примусові заходи виховного характеру, суд керувався положеннями ст.ст. 105 КК України, 498-501 КПК України, тобто саме тими положеннями закону, які підлягали застосуванню.

Наведений в ухвалі суду не в повному об`ємі зміст ст. 97 КК України не свідчить про неправильне застосування закону і не являється істотним порушенням норм кримінально-процесуального закону, що відповідно вимог ч. 1 ст. 412, ч. 1 ст. 409 КПК України тягне за собою необхідність зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 , апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвали Вінницького міського суду від 02 лютого 2015 року про відмову в закритті кримінального провадження та від 18 травня 2015 року про застосування щодо неповнолітнього ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
З оригіналом згідно: