Справа № 308/842/14-к
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

26.11.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів:
головуючої - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря - ОСОБА_4 ,
прокурора - ОСОБА_5 ,
захисника - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ужгорода Закарпатської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 386 КК України, з призначенням покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За ч. 2 ст. 146 КК України ОСОБА_7 визнаний невинуватим та виправданий.
Запобіжний захід залишено попередній особисту поруку.
За обвинуваченням у вчиненні незаконного позбавлення волі людини, вчиненого за попередньою змовою групою осіб за тих же обставин ОСОБА_7 виправдано за недоведеністю винуватості.
В апеляційних скаргах:
Захисник ОСОБА_6 просить вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за ст. 386 КК України скасувати, визнати його невинуватим та виправдати, а кримінальне провадження закрити. Вважає, що висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам, оскільки з пояснень ОСОБА_7 , які підтвердили свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , вбачається, що ОСОБА_7 з метою спасіння ОСОБА_8 від розправи натовпу порадив йому написати заяву в міліцію, після чого вивіз останнього з місця події. Жодного насильства до ОСОБА_8 він не застосовував.
Прокурор просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ст. 386 КК України з призначенням покарання за ч. 2 ст. 146 КК України показання у виді трьох років позбавлення волі; за ст. 386 КК України двох років виправних робіт. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити три роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування призначеного покарання з іспитовим строком - три роки та покладенням відповідного до вимог ст. 76 КК України обов`язків. Посилається на те, що висновки суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що суд не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_13 , який в суді пояснив, що протягом 25 хвилин його утримували в гаражному приміщенні будинку АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_7 , наносили тілесні ушкодження, примушували відмовитись від дачі показань і погрожували розправою, при цьому в гаражі знаходився ОСОБА_7 .. Просить також дослідити аудіо запис допиту потерпілого ОСОБА_8 та висновок судово- медичної експертизи.
Заслухавши доповідь судді про зміст оскарженого судового рішення та апеляційних скарг; пояснення захисника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про виправдання останнього; доводи прокурора про постановлення нового обвинувального вироку з мотивів, зазначених в апеляції; виступи сторін в судових дебатах; останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд, вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. З апеляцій прокурора та захисника вбачається, що сторони кримінального провадження не оспорюють фактичні обставини, які встановив суд. Утім, одним і тим самим обставинам дають різну правову оцінку і, посилаючись на ті ж самі докази, прокурор вважає винуватість обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням за ч. 2 ст. 146 і ст. 386 КК України доведеною, а захисник - недоведеною.
Проте, згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 409 і ст. 411 КК України невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження може бути підставою для скасування вироку лише у тому випадку, коли особою, що подала апеляційну скаргу з такими вимогами, буде зазначено, які саме докази не були оцінені судом з точки зору належності, допустимості й достовірності та яка сукупність доказів не була оцінена з точки зору достатності й взаємозв`язку доказів між собою або при оцінці яких доказів судом не було дотримано всебічне, повне й неупереджене дослідження обставин справи.
Ні захисник, ні прокурор таких доводів в апеляційних скаргах та в своїх промовах під час апеляційного розгляду не навели, посилаючись на ті ж самі докази, вони просили їх оцінити вибірково, кожний зі своєї точки зору. Жодних конкретних шляхів для усунення недоліків, про які йшлося в апеляціях, вони не зазначали.
В суді першої інстанції, як це вбачається з технічного запису перебігу судового розгляду, вони також ніяких клопотань про дослідження доказів, допит певних осіб, додатковий допит потерпілого, свідків або про вчинення інших процесуальних дій, направлених на підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого судового рішення не заявляли.
Дослідження аудіозапису допиту потерпілого ОСОБА_8 та повторне дослідження висновку судово - медичної експертизи, про яке йдеться в апеляційній скарзі прокурора, передбачає, насамперед, зазначення, в чому полягає неповнота або порушення вимог кримінального процесуального закону при дослідженні цих доказів та з якою метою їх потрібно дослідити повторно і чому прокурор вважає за необхідне дослідити аудіозапис допиту потерпілого ОСОБА_8 , проведеного на слідстві, якщо ця особа безпосередньо була допитана судом.
Враховуючи вимоги ст. 404 КПК України та принцип безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд констатує, що не вправі вийти за межі апеляції і без клопотання учасників кримінального провадження із зазначенням, що докази досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, повторно дослідити обставини, встановлені судом, або дослідити докази, чи дати їм іншу оцінку.
Таким чином, колегія суддів вважає апеляційні вимоги захисника та прокурора необґрунтованими і приходить до висновку про відповідність викладених у вироку суду висновків фактичним обставинам кримінального провадження. Висновок суду про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 386 КПК України примушування свідка до відмови від давання показань, ґрунтується на досліджених під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України доказах.
З показань потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 та обвинуваченого вбачається, що у встановлений судом час, на місці події знаходились потерпілий і ОСОБА_7 , останній говорив ОСОБА_8 написати заяву в міліцію з відмовою від даних раніше показань щодо зґвалтування. Отже, враховуючи ці обставини, які ніким не заперечуються та обстановку, в якій відбувалась дана подія й обставини, що передували їй застосування до потерпілого з боку свідків фізичного насильства, перевезення в багажнику машини, утримування протягом 25 хвилин в гаражі, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про наявність психічного впливу з боку ОСОБА_7 на свідомість та волю потерпілого, який був спрямований на схиляння до відмови від давання показань або до давання завідомо неправдивих показань.
Разом із тим, ці докази не є достатніми для визнання ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 146 КК України - незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Як вбачається з обвинувального акта ОСОБА_7 не пред`являлось обвинувачення у вчиненні будь яких злочинних дій в групі з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .. Згідно з обвинувальним актом ці особи із застосуванням фізичного насильства перевезли потерпілого в багажному відділенні автомобіля в гаражне приміщення будинку АДРЕСА_1 , де утримували протягом 25 хвилин. Вироками Ужгородського міськрайонного суду, які набрали законної сили, вони були визнані винними за ч. 2 ст. 146 КК України за вчинення зазначених дій в групі між собою, але не з ОСОБА_7 .. Разом із тим, ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що в групі з невстановленими особами із застосуванням фізичного насильства та погроз завів потерпілого в гараж, де утримував 25 хвилин. При цьому, які конкретно дії вчиняв ОСОБА_7 , в чому виявилось насильство з його боку в обвинуваченні не зазначено. ( т. 4 а. с. 2 5, 142 143, 144 145, 146 147).
Слідчий не сформулював ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 146 КК України із викладенням фактичних обставин кримінального правопорушення, з посиланням на зібрані у відповідності до вимог ст. ст. 22, 87 КПК України докази та з посиланням на положення закону щодо правової кваліфікації.
Під час судового розгляду та при апеляційному розгляді справи сторона обвинувачення не вжила жодних дієвих заходів для доведення пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 146 КК України і не навела нових обставин, з`ясування яких могло б мати значення для кримінального провадження, не заявила клопотань на підтвердження чи спростування цих обставин в порядку ст. 363 КПК України та про необхідність дослідження будь яких доказів на підтвердження своїх доводів.
Позиція прокурора звелась до констатації висновків про достатність доказів, неправдивість показань обвинуваченого та необхідність оцінки доказів з точки зору ймовірності та можливості. Проте, обґрунтування винуватості на припущеннях є неприйнятним. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість та має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
У відповідності до вимог ст. ст. 22, 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, яка передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту правових позицій. Невжиття заходів, направлених на реалізацію цих процесуальних прав розцінюється як відмова від обстоювання правової позиції і визнання вичерпаною можливість отримати докази, що доводять винуватість обвинуваченого.
Отже, враховуючи положення ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України правильним.
Доводи прокурора про скасування вироку з підстав неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження задоволенню не підлягають. Підстав для задоволення апеляційної скарги захисника також немає.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і справедливим. Передбачених ст. 412 КПК України порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування вироку не встановлено.

Покарання обвинуваченому призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України, у межах, установленої в санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з врахуванням ступеня тяжкості і особи винного раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, характеризується посередньо.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, Апеляційний суд Закарпатської області

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та старшого прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 16 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: