Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001103 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Зугдіді, Грузія, громадянина Грузії,

що проживає без реєстрації за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області

від 19.04.2011 року за ч.1 ст.185 КК України на 3 місяці 2 дні арешту;

2) вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області

від 29.12.2011 року за ч.2 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі;

3) вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 18.01.2012 року за ч.2 ст.185 КК України, на підставі

ч.4 ст.70 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі;

4) вироком Бородянського районного суду Київської області

від 27.03.2012 року за ч.2 ст.185 КК України, на підставі

ч.4 ст.70 КК України на 2 роки 3 місяці позбавлення волі,

звільненого 13.12.2013 року по відбуттю строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

________________________________

Справа № 11-кп/796/2016/2015
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17.08.2015 року ОСОБА_7 визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

Судом прийнято рішення про відшкодування процесуальних витрат і щодо речових доказів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його діяння, просить вирок суду першої інстанції змінити і застосувати положення ст.75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що суд першої інстанції послався у вироку на дані про особу винного та обставини, що пом`якшує покарання, щире каяття, але не врахував їх, як і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, та не мотивував свої висновки про неможливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання. Захисник вказує, що обвинувачений є досить молодою особою, іноземцем, має постійне місце проживання в м. Києві, працює і за місцем роботи характеризується позитивно. А тому вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, не сприятиме його виправленню, а, навпаки, призведе до фізичних і моральних страждань, ускладнить соціалізацію в суспільстві.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що в ході досудового розслідування до ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою і визначено розмір застави 24 360 гривень, яка внесена ОСОБА_9 . Оскільки суд у вироку не прийняв рішення про повернення застави, просить суд апеляційної інстанції вирішити вказане питання при постановленні рішення.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив крадіжку чужого майна повторно, за наступних обставин.

23 січня 2015 року о 17 годині 55 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись поблизу ринкового майданчика за адресою: м. Київ, пр-т Гагаріна, 3, помітив на неохоронюваній стоянці на узбіччі дороги автомобіль Volkswagen LT 46 д/н НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_10 , в салоні якого була жіноча сумка. Реалізовуючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, рукою розбив вікно лівих передніх дверей автомобіля, відчинив двері автомобіля і взяв з салону жіночу сумку чорного кольору, яка належала ОСОБА_11 , вартістю 1 300 гривень, всередині якої знаходились діодна лампа, пудра, тримач для сумки, дрібні гроші, пластиковий гаманець з платіжними та дисконтними картками, ключі від квартири. Після цього ОСОБА_7 з викраденим майном загальною вартістю 1 688 гривень залишив місце вчинення злочину, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальної шкоди на вказану суму.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який чотири рази судимий за вчинення крадіжок, працює, обставини, що пом`якшують покарання, в тому числі ті дані й обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, і правильно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією частини статті, за якою його засуджено.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання є неможливим, і саме покарання у виді позбавлення волі, яке полягає в ізоляції засудженого, буде необхідним й достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Тому підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, відсутні.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи захисника про те, що суд першої інстанції не прийняв рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, не вирішивши питання щодо застави в розмірі 24 360 гривень, внесеної ОСОБА_9 .

Вказана обставина не є передбаченою кримінальним процесуальним законом підставою для зміни судового рішення, однак може призвести до сумнівів і протиріч при його виконанні. Тому колегія суддів вважає, що суду першої інстанції слід вирішити вказане питання відповідно до вимог ст.537 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Рекомендувати суду першої інстанції прийняти рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження відповідно до вимог ст.537 КПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3