Провадження № 11-кп/792/614/15
Справа № 672/1056/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому апеляційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження, на вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 19 серпня 2015 року в кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000310,

в с т а н о в и л а:
Вироком Городоцького районного суду Хмельницької області
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, військовозобов`язаного, не судимого,
визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.125, 128 КК України та призначено йому покарання:
-за ч.1 ст.125 КК України - у виді п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 850 грн.;
- за ст.128 КК України - один рік обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України, звільнено засудженого від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, із встановленням іспитового строку на один рік.
Згідно з п.п.2, 3, 4 ст.76 КК України зобов`язано його не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Ухвалено, що згідно з ч.3 ст.72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.
Речовий доказ: мобільний телефон марки «КІ:NI:ХІ» залишено у потерпілої ОСОБА_8 .
За вироком суду:
„26 липня 2015 року близько 18 год. ОСОБА_7 , знаходячись на господарстві ОСОБА_8 , що розташоване по АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, розпочав суперечку із своєю співжителькою ОСОБА_9 та її матір`ю ОСОБА_8 . В ході даної суперечки ОСОБА_7 з метою спричинення тілесних ушкоджень умисно штовхнув матір ОСОБА_9 - ОСОБА_8 , яка в словесній формі намагалася припинити конфлікт, рукою в ліве плече від чого вона впала на землю.
За вказаних обставин ОСОБА_7 умисно спричинив потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу по передній поверхні грудної клітини зліва, по середно-ключичній лінії в 5-му міжребір`ї, підшкірного крововиливу в верхнє-внутрішньому квадранті правої сідниці, які згідно висновку судово-медичного експерта №99 від 27.07.2015 по своєму характеру відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_7 , з метою спричинення тілесних ушкоджень підняв із землі мобільний телефон, який випав із карману ОСОБА_8 та умисно кинув його в напрямку ОСОБА_9 та попав вказаним телефоном потерпілій в праву частину обличчя.
За вказаних обставин ОСОБА_7 умисно спричинив потерпілій ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу правої підочної ділянки обличчя, яке згідно висновку судово-медичного експерта №98 від 27.07.2015 по своєму характеру відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.
Окрім того, 20 липня 2015 року близько 18 години ОСОБА_7 , знаходячись на господарстві ОСОБА_8 , що розташоване по АДРЕСА_2 , в ході вищезазначеного конфлікту, передбачаючи можливість заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_8 , внаслідок власних протиправних дій, але легковажно розраховуючи відвернення, умисно штовхнув руками в плече потерпілу. Від завданого поштовху ОСОБА_8 , не втримуючи рівноваги під час падіння, зашпортнулася лівою ногою за камінь та впала на землю.
За вказаних обставин ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу по всій поверхні першого пальця лівої стопи, перелому дистальної фаланги першого пальця лівої стопи, які: згідно висновку судово-медичного експерта №99 від 27.07.2015 по своєму характеру відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що потягли тривалий розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання: за ч.1 ст.125 КК України у виді п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян 850 грн.; за ст.128 КК України у виді одного року обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів остаточно визначити йому покарання у виді 1 року обмеження волі та штрафу в сумі 850 грн., який, відповідно до ч.3 ст.72 КК України, виконувати самостійно. Згідно зі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік. В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни. При цьому прокурор зазначає, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_7 покарання за кожний злочин окремо, не визначив йому остаточного покарання за сукупністю злочинів, як того вимагає ч.1 ст.70 КК України, тобто не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу частково: просив скасувати вирок і призначити новий розгляд в суді першої інстанції через невідповідність обвинувального акту вимогам закону, оскільки в ньому неправильно встановлено час вчинення злочину, передбаченого ст.128 КК України, та не вказано механізму заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , пояснення обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.404 КПК України, якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За приписами ст.409 КПК України однією з підстав для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з частиною першою ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційним судом встановлено, що судове провадження у суді першої інстанції проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам 291 КПК України, оскільки у ньому, всупереч вимог ст.ст.91, 291 і 374 цього Кодексу, викладено неконкретне обвинувачення, що позбавляє можливості ефективно захищатися від нього.

Зокрема, в обвинувальному акті:

не зазначено, з яких мотивів 26 липня 2015 року обвинувачений умисно штовхнув ОСОБА_8 рукою в її ліве плече, та мотивів спричинення їй цим легких тілесних ушкоджень, а також, з яких мотивів він вдруге умисно штовхнув її в плече, чим спричинив їй середньої тяжкості тілесне ушкодження внаслідок необережності;

не конкретизовано, чому при першому умисному поштовху потерпілої обвинувачений умисно спричинив їй легкі тілесні ушкодження, а при другому умисному поштовху середньої тяжкості тілесне ушкодження було їй спричинено з необережності.

не вказано конкретного способу (механізму) заподіяння потерпілій ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень у вигляді підшкірного крововиливу по передній поверхні грудної клітини зліва, по середньо-ключичній лінії в 5-му міжребер`ї, та у вигляді підшкірного крововиливу у верхнє-внутрішньому квадранті правої сідниці при її падінні від поштовху обвинуваченим, як не зазначено як саме (якими частинами тіла) вона впала на землю, що позбавляє можливості зробити висновок про наявність чи відсутність у обвинуваченого умислу щодо наслідків (легких тілесних ушкоджень), які настали від його першого умисного поштовху потерпілої;

не вказано мотивів, з яких він кинув мобільний телефон у напрямку потерпілої ОСОБА_9 ;

викладено суперечливі відомості щодо часу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, адже в обвинувальному акті зазначено, що воно було скоєне 20 липня 2015 року в ході вищезазначеного конфлікту, який (за змістом обвинувального акту) фактично мав місце 26.07.2015.

В матеріалах судового провадження наявні витяги про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про спричинення ОСОБА_7 умисних легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження ОСОБА_8 , але відсутній витяг з кримінального провадження про внесення до ЄРДР відомостей про спричинення останній легких тілесних ушкоджень, що дає підстави для сумнівів, що досудове розслідування за цим епізодом обвинувачення проведене відповідно до вимог закону, зокрема, з дотриманням вимог ст.214 КПК України, за змістом якої досудове розслідування розпочинається лише з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

За таких обставин ще на стадії підготовчого судового засідання, відповідно до положень п.4 ч.3 ст.314 КПК України, обвинувальний акт підлягав поверненню прокурору. Проте цього зроблено не було.

Більше того, суд сам виклав у вироку неконкретне формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, яке є аналогічним (слово в слово) обвинуваченню, зазначеному в обвинувальному акті.

Крім того, з порушеннями вимог кримінального процесуального закону було проведено і сам судовий розгляд.

Відповідно до ст.348 КПК України після оголошення обвинувального акту головуючий, крім іншого, роз`яснює обвинуваченому суть обвинувачення і з`ясовує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Згідно з положеннями ч.3 ст.349 КПК України суд має право визнати недоцільним досліджувати докази лише щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і тільки в тому випадку, якщо з`ясується, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а за приписами частини четвертої цієї статті допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань.

З технічного ж запису видно, що в судовому засіданні, після оголошення прокурором обвинувального акту головуючий суть обвинувачення обвинуваченому не роз`яснював, чи зрозуміле воно йому і чи бажає він давати показання, не з`ясовував. Обвинувачений, визнавши свою вину у висунутому йому обвинуваченні, на запитання головуючого лише відповів, що нікого він не бив, підчас суперечки просто відмахувався і відпихнув потерпілу. Інших показань щодо фактичних обставин кримінального провадження обвинувачений не давав, хоча від їх давання не відмовлявся. Потерпілі з приводу обставин заподіяння їм тілесних ушкоджень також не допитувалися. Фактично судовий розгляд було зведено до з`ясування можливості примирення потерпілих з обвинуваченим. При цьому головуючий лише зачитав учасникам судового провадження зміст ч.3 ст.349 КПК України, але не з`ясовував, чи правильно вони розуміють зміст зазначених у ній обставин, після чого, отримавши на це їх згоду, прийняв рішення не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

З наведених показань обвинуваченого та його позиції щодо недоцільності дослідження інших доказів видно, що фактично він свою вину у висунутому йому обвинуваченні не визнав і неправильно розумів ні змісту обставин вчинення злочинів, викладених в обвинувальному акті, ні змісту положень ч.3 ст.349 КПК України.

Не дивлячись на це, суд не роз`яснив обвинуваченому дійсного змісту висунутого йому обвинувачення та не перевірив достовірність його показань, зокрема й шляхом допиту обвинуваченого, потерпілих та дослідження інших доказів щодо фактичних обставин кримінальних правопорушень, що призвело до передчасних висновків про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125 та ст.128 КК України.
Таким чином судом було порушено вимоги не тільки ст.ст.314, 348, 349 КПК України, а й статей 20 і 22 цього Кодексу, відповідно до яких суд зобов`язаний забезпечити обвинуваченому право на захист та створити необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав.

Наведені порушення кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкоджали суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому є безумовною підставою для скасування вироку.

У зв`язку цим, враховуючи те, що апеляційний суд не наділений повноваженнями на усунення вказаних порушень закону, виходячи з того, що положення Кримінального процесуального кодексу України не регулюють питання повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги у разі виявлення зазначених істотних порушень кримінального процесуального закону, колегія суддів уважає, що в даному випадку, на підставі частини шостої ст.9 цього Кодексу, слід застосувати положення ст.415 КПК України, і, скасувавши вирок, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При цьому колегія суддів уважає, що доводи прокурора про безпідставне не застосування судом при ухваленні вироку положень ч.1 ст.70 КК України заслуговують на увагу і мають бути враховані при новому судову розгляді в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 19 серпня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .