Справа № 183/5714/15
№ 1-кп/183/681/15
В И Р О К
іменем України
08 грудня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000207 від 18.03.2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Чернігівка Запорізької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого не офіційно, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично мешкає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
20 червня 2014 року наказом № 49 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_2 , що дислокується у АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду командира танку танкового батальйону.

Старшина ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.. ст.. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

02 вересня 2014 року старшина ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військові частині НОМЕР_2 під час мобілізації, самовільно залишив розташування військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини.

31 серпня 2015 року старшина ОСОБА_4 прибув за викликом до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.

Таким чином, з 02 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року старшина ОСОБА_4 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 без поважних причин, тривалістю понад один місяць.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся.

Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.

Крім того, в судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновків, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 знайшла своє повне підтвердження в судовому засіданні, його дії необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, тривалістю понад один місяць.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставиною, яка пом`якшує покарання, визначеної ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття.

Також суд враховує, що ОСОБА_4 раніше не судимий, займається суспільно-корисною працею, має на утриманні неповнолітню дитину.

Санкція ч. 3 ст. 407 КК України передбачає покарання тільки у вигляді позбавлення волі. З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченого, який вину визнав повністю, суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у вигляді максимального покарання, визначеного санкцією вказаної статті, буде занадто суворим, а призначення мінімального покарання не сприятиме виправлення обвинуваченого та запобіганню скоєння ним нових кримінальних правопорушень. Суд вважає, що підстав для застосування ст. 69 КК України немає.

Суд з підстав, зазначених раніше, вважає можливим призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, тобто з іспитовим строком, однак, враховуючи наслідки даного кримінального правопорушення, вказаний строк повинний бути призначений в максимальному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, строком на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 не виїздити за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця свого проживання, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1