Справа № 275/293/15-к
У Х В А Л А
"05" червня 2015 р.

Брусилiвський районний суд Житомирської областi в складі:

головуючого - суддi ОСОБА_1 ,

при секретарi ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у вiдкритому підготовчому судовому засiданнi в залi суду

в смт.Брусилiв Житомирської областi обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні №0000146 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки с.Ставище Брусилівського району Житомирської області, громадянки

України, з повною спеціальною середньою освітою, неодруженої, непрацюючої,

маючої на утриманні одну малолітню дитину, зареєстрованої та проживаючої

по АДРЕСА_1 , раніше не

судимої,

у вчиненнi кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК

України,

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2015 року до Брусилiвського районного суду Житомирської областi надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесенему в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000146 від 21 травня 2015 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, та угода про визнання винуватості, яка була укладена між старшим прокурором прокуратури Брусилівського району Житомирської області ОСОБА_3 та підозрюваною ОСОБА_4 26 травня 2015 року.

Перевіривши зміст угоди про визнання винуватості, вислухавши обвинувачену, її захисника та прокурора, суд дійшов до висновку, що кримінальне провадження підлягає поверненню прокурору, з огляду на наступні обставини, які встановлені в підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно ч.2 ст.469 КПК України, угода про про визнання винуватості може бути складена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Частиною 7 ст.474 КПК України визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Стаття 472 КПК України встановлює вимоги, яким повинна відповідати угода про визнання винуватості.

Відповідно до вказаної статті в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинуваченнята його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 на запитання головуючого пояснила, що запропонував їй укласти угоду про визнання винуватості слідчий, який потім відвів її до прокурора, але після заперечення прокурором такого пояснення про ініціативу слідчого щодо укладення угоди про визнання винуватості, обвинувачена стала стверджувати, що вона сама попросила про укладення угоди.

Під час з`ясування судом в обвинуваченої, чи цілком вона розуміє права, перелік яких зазначений в п.1 ч.4 ст.474 КПК України, зокрема, право на судовий розгляд, обвинувачена відповіла, що вона хоче мати такі права.

В ході з`ясування судом майнового стану обвинуваченої та її доходів, обвинувачена пояснила, що вона отримує щомісячну державну допомогу в розмірі 300 гривень, також їй допомагають родичі коштами близько 700-800 гривень щомісячно та співмешканець, який має заробіток.

Обвинувачена ОСОБА_4 не могла пояснити суду зазначене в угоді зобов`язання виконувати усі обов`язки, покладені на неї судом, зокрема, які саме конкретно обов`язки вона має виконувати.

Незважаючи на такі пояснення, обвинувачена ОСОБА_4 просила суд затвердити угоду про визнання винуватості.

Прокурор, захисник обвинуваченої вважали, що угода про визнання винуватості може бути затверджена судом.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 16.05.2015 року біля 13.00 години вона пішла до криниці, що розташована по вул.Більшовицька в м.Коростишів, по воду. Прийшовши до криниці, ОСОБА_4 побачила біля криниці прозорого пакетика з рослинною речовиною, якого вирішила забрати собі. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на придбання марихуани, ОСОБА_4 підібрала пакетика, чим незаконно придбала без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, обіг якого заборонено, масою 8,869г (у висушеному стані). В подальшому придбані рослини коноплі ОСОБА_4 незаконно, без мети збуту при собі перенесла до місця свого проживання по АДРЕСА_1 , де положила у свою жіночу сумочку та незаконно зберігала з 16.05.2015 року до 20.05.2015 року.

20.05.2015 року біля 13.00 години ОСОБА_4 взяла свою сумочку, в якій знаходиться пакетик з особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, обіг якого заборонено, масою 8,869г (у висушеному стані), та на маршрутному таксі незаконно при собі перевезла до с.Ставище Брусилівського району Житомирської області, де о 14.50 годині 20.05.2015 року у приміщенні магазину «Люкс», що по вул.Житомирській у с.Ставище, працівниками міліції було вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, обіг якого заборонено, масою 8,869г (у висушеному стані), який ОСОБА_4 зберігала при собі без мети збуту.

За таким викладом фактичних обставин вчинених ОСОБА_4 дій правова кваліфікація вчиненого викладена в обвинувальному акті наступним чином: «Своїми умисними діями, які виразились в незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні наркотичних засобів без мети збуту, ОСОБА_4 вчинила злочин, передбачений ч.1 ст.309 КК України.».

Формулювання підозри чи обвинувачення у будь-якому випадку має ґрунтуватися на обставинах, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зазначених у ч. 1 ст.91 КПК України.

За наведеними в обвинувальному акті фактичними обставинами ОСОБА_4 побачила біля криниці прозорого пакетика з рослинною речовиною, якого вирішила забрати собі. Яким чином ОСОБА_4 усвідомила, що рослинна речовина в пакетику є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, обіг якого заборонено, та визначила масу 8,869г (у висушеному стані) вказаного наркотичного засобу, в обвинувальному акті не зазначено.

За відсутності безсумнівного усвідомлення обвинуваченою того, що в знайденому нею пакетику знаходиться саме особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, неможливо стверджувати навіть про можливість виникнення у неї злочинного умислу, направленого на придбання марихуани, як про це зазначено в обвинувальному акті.

Таким чином, в обвинувальному акті не зазначені фактичні обставини щодо наявності в діях ОСОБА_4 суб`єктивної сторони складу кримінального правпорушення, яке полягало б у незаконному придбанні наркотичних засобів без мети збуту.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 475 КПК України мотивувальна частина вироку на підставі угоди має містити, зокрема, формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа.

Оскільки суд ухвалює вирок на підставі угоди, тому не може усунути суперечності між викладеними в угоді фактичними обставинами кримінального правпорушення та правовою кваліфікацією вчиненого.

Тому у разі наявності в угоді суперечностей між наведеними фактичними обставинами та правовою кваліфікацією вчиненого суд позбавлений можливості ухвалити вирок на підставі угоди про визнання винуватості.

Суд за змістом положень глави 35 КПК України не є суб`єктом доказування винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Завдання суду - об`єктивно перевірити відповідність укладеної угоди про визнання винуватості вимогам закону та з`ясувати наявність підстав для твердження про винуватість обвинуваченого у вчиненні конкретного кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, угода про визнання винуватості не відповідає вимогам ст.472 КПК України, оскільки не містить чіткого та конкретного формулювання обвинувачення, з зазначенням істотних для даного кримінального провадження обставин.

Також в угоді про визнання винуватості зазначено про зобов`язання обвинуваченої виконувати усі обов`язки, покладені на неї судом, яке є неконкретним та незрозумілим як для обвинуваченої так і для суду. Окрім того можливість зазначення в угоді про визнання винуватості такого зобов`язання не передбачена ч.1 ст.472 КПК України.

Також суд звертає увагу на те, що санкцією інкримінованої ОСОБА_4 ч.1 ст.309 КК України крім штрафу передбачені альтернативні види покарання у вигляді виправних робіт, арешту, обмеження волі та позбавлення волі.

Відповідно до п.п.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року « Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання. Призначаючи покарання у виді штрафу і визначаючи розмір відповідного покарання, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.

Суд дійшов до висновку, що покарання у вигляді штрафу не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченої ОСОБА_4 , яка має на утриманні малолітню дитину і власні її щомісячні доходи становлять 300 гривень державної допомоги, тому, зважаючи на майновий стан обвинуваченої, існує очевидна неможливість виконання обвинуваченою покарання по сплаті штрафу у визначений законом строк та виконання нею зобов`язання сплатити витрати за залучення експерта в сумі 307,20 гривень.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1679/0/4-12 від 15.11.2012 року «Про деякі питання здійснення кримінального провадження на підставі угод» роз`яснено, що суд повинен з`ясувати у обвинуваченого, чи зможе він реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, зокрема відшкодувати завдану ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення шкоду з огляду на її розмір та строк відшкодування, визначені в угоді про примирення, чи вчинити дії, перелік яких в ній зазначено, або ж виконати обов`язки щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, викладені в угоді про визнання винуватості. Якщо ж під час судового провадження суд встановить, що обвинувачений не в змозі виконати взяті на себе зобов`язання, він відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 474 КПК має відмовити в затвердженні угоди.

Суд також враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweer v. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

Оскільки умови угоди суперечать вимогам КПК України щодо змісту угоди про визнання винуватості, встановлена очевидна неможливість виконання обвинуваченою взятих на себе за угодою зобов`язань, тому суд вважає, що є достатні підстави для відмови в затвердженні угоди відповідно до ч.7 ст.474 КПК України.

Згідно з п.1 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 314, 316, 468, 471, 474 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

У затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 26 травня 2015 року між старшим прокурором прокуратури Брусилівського району Житомирської області ОСОБА_3 та підозрюваною ОСОБА_4 , відмовити.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, повернути прокурору Брусилівського району Житомирської області для продовження досудового розслідування.

Відповідно до вимог ч.8 ст.474 КПК України повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1