Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
23 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційні скарги прокурора ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2014 року по кримінальному провадженню № 0000418 стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мужилів Підгаєцького району Тернопільської області, який проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, не судимого, обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України,

з участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі (з урахуванням змін) прокурор ОСОБА_5 ставить питання про скасування вироку Костопільського районного суду Рівненської області в частині призначення покарання та ухвалення нового вироку, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

Підставою для скасування даного вироку апелянт вважає його незаконність, яка полягає у невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання. В обґрунтування заявлених вимог прокурор покликався на те, що ОСОБА_7 вчинено кримінальне правопорушення з використанням джерела підвищеної небезпеки стосовно працівника правоохоронного органу, який виконував свої службові обов`язки. При цьому обвинувачений, не маючи права на керування транспортними засобами, керував мопедом в темну пору доби, без увімкненого світла, не зупинився на вимогу інспектора відділення Державної автомобільної інспекції (далі ВДАІ) та допустив наїзд на інспектора. Також апелянт наголосив, що з моменту скоєння даного злочину обвинувачений не вчинив жодних дій, які б свідчили про його розкаяння та намір відшкодувати спричинену потерпілому матеріальну та моральну шкоду, не намагався примиритися з потерпілим. Вважає, що за вказаних обставин, відсутні дані про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.

Потерпілий ОСОБА_6 , не оспорюючи призначене покарання, просить даний вирок змінити в частині вирішення цивільного позову та стягнути з ОСОБА_7 на його користь моральну шкоду у розмірі 70 000 грн. В обґрунтування цих вимог потерпілий послався, що судом першої інстанції не надано належної уваги ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних цим злочином, та які спричинили фізичний біль і стражданнями, перенесення тяжких операцій, необхідність чергового оперативного втручання. Разом з цим потерпілий покликався на те, що у зв`язку з вказаними обставинами він зазнав душевних страждань і внутрішніх переживань, адже отримані травми призвели до виникнення післяопераційних шрамів, втрату соціальних зв`язків з родичами та друзями, а також його вимушеною перервою в роботі на займаній посаді у Костопільському відділенні ДАІ УМВС України в Рівненській області, що позначилось на кар`єрному рості, та неможливість приносити суспільну користь від виконання службових обов`язків, повноцінно будувати сімейні відносини і вести сімейне життя.

Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2014 року ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 3, 4 ст.76 КК України.

Судом задоволено цивільні позови прокурора про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого та стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Костопільської районної державної адміністрації 138 грн. 07 коп., а також на користь держави в особі Рівненської обласної ради - 11 807 грн. 27 коп.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково та постановлено стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого 23 144 грн. 20 коп. відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Також ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 589 грн. 68 коп. процесуальних витрат за проведення експертиз.

Судом вирішено питання щодо речових доказів по справі.

ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що 22 червня 2014 року о. 23 год. 40 хв., керуючи мопедом марки «Дельта», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в темну пору доби, без увімкнення фари ближнього-дальнього світла, та за відсутності мотошолома, рухався по вул. Степанська в м.Костопіль в напрямку с.Корчів`я. В той час, інспектор ВДАІ ОСОБА_6 , виконуючи заходи по забезпеченню безпеки дорожнього руху у форменому одязі, світло відбиваючому жилеті, з увімкненим жезлом, вживав заходи по зупинці водія мопеда ОСОБА_7 , який в порушення вимог Правил дорожнього руху, невірно відреагував на вимогу інспектора про зупинку, не зупинився, а навпаки, маючи намір об`їхати, збільшив швидкість руху та здійснив наїзд на старшого інспектора ВДАІ з обслуговування Костопільського району ОСОБА_6 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому кісток середньої третини правої гомілки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №255 від 09.08.2014 року за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Грубі порушення водієм ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху, а саме: пп.«б» п.2.3., що зобов`язує водія бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, враховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу;

п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п.19.1, де зазначено, що у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої фари ближнього-дальнього світла,

перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування прокурора ОСОБА_8 на підтримання апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 про безпідставність апеляційних доводів, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах, викладених у вироку, підтверджується зібраними у ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами, та вірно судом кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, що в апеляційних скаргах не оскаржується.

Згідно положень ст.75 КК України, при призначенні покарання у виді обмеження або позбавлення волі на строк не більше 5 років, суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, врахувавши при цьому тяжкість злочину, особу винного, інші обставини справи та коли дійде висновку, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття у вчиненому та часткове відшкодування потерпілому завданої шкоди у розмірі 1000 грн., а також відсутність обтяжуючих покарання обставин. Місцевим судом також було надано належну оцінку особі обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно. Урахувавши в сукупності вказані дані суд дійшов обгрунтованого рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Доводів про неможливість виправлення і перевиховання засудженого без позбавлення волі та необхідність призначення йому саме такого покарання апеляційна скарга прокурора не містить, а тому твердження про неправильне застосування судом кримінального закону, що потягло невиправдану м?якість призначеного засудженому покарання, на думку колегії суддів, є необґрунтованим. У чому саме призначене покарання є явно несправедливим прокурор не зазначив.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, його молодий вік, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенням здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Проте, задовольняючи частково цивільний позов ОСОБА_6 в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., судом першої інстанції не в повній мірі були враховані ступінь та глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, а також обставини, які призвели до їх виникнення.

Отже, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, колегія суддів виходить із глибини, характеру та обсягу психічних хвилювань та страждань потерпілого, що виникли у нього внаслідок отриманих тяжких тілесних ушкоджень в результаті вчиненого злочину, а також порушення його нормальних соціальних зв`язків, вимушеної перерви в роботі.

З урахуванням даних обставин, виходячи із вимог розумності і справедливості, апеляційну скаргу потерпілого про збільшення розміру моральної шкоди, на підставі ст. 23, 1167 ЦК України, слід задовольнити на суму 70 000 грн.

Згідно п.3 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 408, 418 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2014 року стосовно засудженого ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову змінити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 70 000 (сімдесят тисяч) гривень компенсації за заподіяну моральну шкоду.

В решті вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками апеляційного розгляду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Згідно. Суддя-доповідач ОСОБА_1