Справа № 127/490/15-к
Провадження №11-кп/772/322/2015 Категорія: крим.
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Апеляційного суду Вінницької області

в складі:

головуючого судді : ОСОБА_2

судів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря : ОСОБА_5

розглянув «30» березня 2015 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження № 11-кп/772/336/2015 щодо засудженого ОСОБА_6 , про звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 49 КК України (в редакції 1960 року),
за участю сторін кримінального провадження:

прокурора : ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2015 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання,

В с т а н о в и в :
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2015 року на підставі ст. 49 КК України (в редакції 1960 року) відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання за вироком Київського міського суду від 02.06.1997 року, зміненого ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України 31.07.1997 року, ухвалою колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року за яким він засуджений за ст. ст. 222 ч. З, 140 ч. 2, 17, 215-3 ч. 2, 93 п. п. «г», «ж», 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування вищезазначеної ухвали та постановлення нової ухвали відносно останнього, якою звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 49 КК України (в редакції 1960 року).

Доводи апеляційної скарги засудженого є аналогічні доводам зазначеним у заяві, яка подавалась до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_8 , який підтримав позицію свого підзахисного, прокурора ОСОБА_7 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, оскільки вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для звільнення засудженого від відбування покараня, перевіривши матеріали провадження та доводи зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів Апеляційного суду Вінницької області прийшла до висновку про відмову в задоволенні поданої апеляційної скарги виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції 1960 року), на яку посилається засуджений ОСОБА_6 , обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в строк десять років - при засуджені до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років, рахуючи з дня набрання вироком законної сили, згідно ч.З ст. 49 КК України ( в редакції 1960 року), питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється позбавленням волі на певний строк.

Відповідно до положень ст. 403 КПК України (в редакції 1960 року), вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Так, як вбачається з матеріалів провадження, 02.06.1997 року вироком Київського міського суду ОСОБА_6 засуджено за ст. ст. 222 ч. З, 140 ч.2, 17-215-3 ч.2, 19-93 п. «а», 93 п. «г», «ж», 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 31.07.1997 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року відносно ОСОБА_6 змінено, виключено із кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 за ст. ст. 19, 93 п. «а» КК України і вважати засудженим ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п. п. «г, ж», 222 ч. З, 140 ч. 2, 17, 215-3 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) і за сукупністю вироків до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України (в редакції 1960 року), вирок, що набрав законної сили звертається до виконання судом, який постановив вирок, для чого суд разом зі своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає його копію тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Так, вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року відносно ОСОБА_6 набрав законної сили 31.06.1997 року та звернутий судом до виконання 11.12.1997 року, згідно розпорядження 2-70 (т. 1 а. с. 20 особової справи засудженого ОСОБА_6 ), тобто в межах строків виконання обвинувального вироку суду.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року вирок судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо ОСОБА_6 приведено у відповідність з Законом України від 22.02.2000 року та вважати його засудженим за ст. 93 п. «г», «ж» КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п. «Г», «ж», 222 ч. З, 140 ч. 2, 17, 215-3 ч. 2 КК України на підставі ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, і відповідно до ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) - до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирахувано з 20.08.1996 року.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів Апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи засудженого щодо відсутності розпорядження на виконання ухвали судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року є безпідставними та необгрунтованими, оскільки таке розпорядження на виконання ухвали суду, якою пом`якшено покарання КПК України не передбачено, а відповідно до ст. 403 КПК України (в редакції 1960 року) ухвала суду була обов`язковою до виконання, після набрання нею законної сили.

Окрім цього, суд першої інстанції, врахувавши усі фактичні обставини справи дійшов до вірного висновку, що в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання за вироком Київського міського суду від 02.06.1997 року, зміненого ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України 31.07.1997 року, ухвалою колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 року за яким він засуджений за ст. ст. 222 ч.3,140 ч.2,17, 215-3 ч.2, 93 п. п. «г», «ж», 42, 43 КК України до довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, на підставі ст. 49 КК України ( в редакції 1960 року) необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 4079 КПК України, Апеляційний суд, -

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2015 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Судді:

30 березня 2015 рокум. Вінниця