Кодимський районний суд Одеської області
____________________________________________________________________________________________
Справа №503/425/15-к
Провадження №1-кп/503/67/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.04.2015 року м.Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодима Одеської області кримінальне провадження №0000779, внесене 20 грудня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, по звинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Галкіне Щербактинського району Павлодарської області Республіки Казахстан, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, працездатного, непрацюючого, неодруженого, має на утриманні непрацездатних батьків, раніше не судимого,

- у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України,

- за участі: - прокурорів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

- захисника ОСОБА_6 ;

- потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений ОСОБА_3 20 грудня 2014 року в період з 16 до 17 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, знаходячись у власному помешканні, розташованому в АДРЕСА_1 , під час побутової сварки, розпочатої потерпілим ОСОБА_9 , який, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, самовільно без дозволу обвинуваченого зайшов до помешкання останнього, після чого вчинив з ним побутову сварку, в ході якої обвинувачений, заперечуючи проти присутності останнього у власному житлі, почав вимагати від потерпілого залишити будинок.

В ході виниклої сварки потерпілий ОСОБА_9 , використовуючи значну перевагу над обвинуваченим у віці, зрості та фізичній силі, схопив руками обвинуваченого за комір куртки та почав здавлювати шию обвинуваченого, обмежуючи його у можливості вільно рухатись та дихати.

Намагаючись вирватись з рук потерпілого та припинити незаконне посягання, обвинувачений ОСОБА_3 , декілька разів вдарив кулаком своєї руки потерпілого по руках, однак останній не відпускав його та у відповідь вдарив кулаком в область голови обвинуваченого, продовжуючи його утримувати.

Від здавлювання шиї та нанесеного удару ОСОБА_3 почав частково втрачати свідомість та присідати на підлогу, після чого, перебуваючи у стані необхідної оборони, з метою припинення протиправного посягання та відвернення настання шкідливих наслідків, знаходячись в положенні напівсидячи, почав ріками позаду себе шукати будь-який предмет для відбиття ним нападу потерпілого, після чого знайшов біля плити металевий прут (арматуру) діаметром 12 мм. та довжиною 50 см., яким вдарив потерпілого по рукам, маючи намір звільнитись від нього, однак, через те, що потерпілий його не відпускав його та продовжував здавлювати шию, почав наносити удари вказаним металевим прутом по верхній частині тулубу потерпілого який перебував над ним, нанісши йому не менше семи ударів в область шиї зліва, спричинивши відповідно до висновку судово-медичної експертизи №62 від 20 грудня 2014 року тяжкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливу та синців верхніх кінцівок, крововиливів та синців шиї, крововиливу в м`які тканини шиї з надривом інтими судин шиї зліва, розриву судинної стінки магістральних судин шиї, що у сукупності як єдиний нерозривний морфологічний комплекс призвело до розвитку небезпечного для життя потерпілого стану набряку мозку з місцевими субарахноїдальними крововиливами, внаслідок яких близько 17 години настала смерть потерпілого ОСОБА_9 .

При цьому, смерть потерпілого перебуває у прямому причинному зв`язку із нанесеними обвинуваченим ОСОБА_3 вказаними пошкодженнями шиї зліва.

Вказані тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_3 спричинив потерпілому ОСОБА_9 в ході здійснення необхідної оборони, перевищивши, при цьому, її межі, позаяк, спричинена ним шкода потерпілому явно не відповідає характеру протиправного посягання та обстановці захисту та є надмірною.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у спричиненні потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть, визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся та пояснив, що з потерпілим ОСОБА_9 він знайомий з весни 2014 року. Інколи потерпілий приходив до нього в гості, разом розпивали спиртне.

20 грудня 2014 року ОСОБА_3 перебував в гостях у своєї сусідки ОСОБА_10 , де вжив біля 150 грамів горілки. Ввечері, точного часу не пам`ятає, повернувся до себе додому та зайшов до будинку, після чого одразу ж до будинку зайшов потерпілий ОСОБА_9 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння та почав з ним безпідставно сваритись через те, що його (обвинуваченого) собака лежить на дивані.

Після цього обвинувачений почав його виганяти з будинку, оскільки завжди з ним сварився, щоб він не приходив до нього п`яним. ОСОБА_9 відмовлявся йти, після чого схопив його (обвинуваченого) руками за комір дублянки, яку він не встиг зняти, та почав здавлювати його шию, через що йому було важко дихати.

Намагаючись вирватись, ОСОБА_3 вдарив кулаком потерпілого по рукам, однак у відповідь ОСОБА_9 вдарив його кулаком по голові, спричинивши йому біль, від чого його свідомість затьмарилась і він почав повільно присідати на підлогу, відчуваючи, що може втратити свідомість. Потерпілий ОСОБА_9 , при цьому, продовжував його утримувати за комір куртки та здавлювати шию.

Знаходячись в положенні напівсидячи, ОСОБА_3 почав позаду себе шукати руками якийсь предмет на підлозі, щоб відбитись від нападу потерпілого та знайшов металеву арматуру, яку схопив правою рукою та вдарив потерпілого по руці, намагаючись вирватись від нього. Однак, потерпілий не відпускав його та продовжував утримувати, тому він почав наносити вказаним металевим прутом удари по верхній частині тулубу потерпілого, але куди точно наносив удари не бачив. Скільки наніс ударів не пам`ятає, але погоджується з тим, що їх було біля семи.

Лише після цих ударів потерпілий відпустив його та впав на підлогу головою до дверей, де залишився лежати. Обвинувачений присів на диван для того щоб прийти до тями. Отямившись, підійшов до потерпілого та побачив, що він не подає ознак життя, після чого спробував зробити йому штучне дихання, однак потерпілий не дихав.

Вийшовши на подвір`я, викинув арматуру та пішов до Кодимського райвідділу міліції, де повідомив про смерть потерпілого. Після цього, з працівниками міліції повернувся додому, де вони розпочали слідчі дії.

Вбивати потерпілого не хотів, оскільки перебував з ним у товариських відносинах. Вказана подія сталась через те, що він захищався від нападу потерпілого, який був значно молодшим та сильнішим від нього, а тому він наніс останньому зазначені удари арматурою для того щоб вирватись від нього, оскільки остерігався за своє життя.

У вчиненому щиро кається, просить вибачення у потерпілих.

Вказані свідчення ОСОБА_3 є послідовними, надавалися ним неодноразово, починаючи з дня вчинення вказаного злочину, і до закінчення судового розгляду справи, об`єктивно підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, були підтверджені обвинуваченим в ході проведення слідчого експерименту, тому визнаються судом правдивими і покладаються в основу його звинувачення.

При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували ці свідчення та підтверджували висунуте ОСОБА_3 звинувачення, стороною обвинувачення до суду не надано.

Не спростовує ці свідчення і висновок судово-медичної експертизи №96 від 23 грудня 2014 року, відповідно до якого у ОСОБА_3 під час обстеження не були виявлені тілесні ушкодження, позаяк обставини посягання щодо нього, зокрема здавлювання потерпілим ОСОБА_11 його шиї шляхом стискання коміру його зимової куртки могло не залишити видимих тілесних ушкоджень, але могло ускладнити потерпілому можливість вільно дихати та рухатись.

При цьому, всі сумніви щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення та свідчень ОСОБА_3 з огляду на відсутність їх об`єктивного спростування, суд у відповідності з вимогами ч.3 ст.62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України тлумачить на користь обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що загиблий ОСОБА_9 був її сином та останні три троки проживав в м.Кодима Одеської області. Вона ж проживає у своєї доньки в Хмельницькій області. Син не працював, оскільки не мів працевлаштуватись, співмешкав, інколи вживав спритне, але не зловживав. Обставин конфлікту вона не знає, оскільки про подію дізналась, вже коли син перебував у морзі. Вважає, що ОСОБА_3 заслуговує суворого покарання за вчинений ним злочин.

Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що загиблий ОСОБА_9 був її братом та проживав в м.Кодима. Вона ж проживає ст.Богданівці Хмельницької області. З братом спілкувалася рідко, здебільшого по телефону. За характером померлий був спокійним, не агресивним, коли його не провокували. Просить для ОСОБА_3 суворого покарання.

З протоколу огляду місця вчинення злочину від 20 грудня 2014 року домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , вбачається, що в кімнаті належного обвинуваченому будинку на підлозі в положенні лежачи на спині був виявлений труп потерпілого ОСОБА_9 з пошкодженнями на верхніх кінцівках та на обличчі і шиї зліва. На подвір`ї був виявлений та вилучений фрагмент металевої арматури довжиною 50 см.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №62 від 20 грудня 2014 року потерпілому ОСОБА_9 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливу і синців верхніх кінцівок, крововиливів і синців шиї, крововиливу в м`які тканини шиї з надривом інтими судин шиї зліва, що у сукупності як єдиний нерозривний морфологічний комплекс призвело до розвитку небезпечного для життя потерпілого стану набряку мозку з місцевими субарахноїдальними крововиливами, внаслідок яких настала смерть потерпілого, яка перебуває у прямому причинному зв`язку зі спричиненими йому тілесними ушкодженнями.

Відповідно до цього ж висновку потерпілий ОСОБА_9 перед смертю перебував у стані тяжкого алкогольного сп`яніння, а в його крові було виявлено 4.0% етилового спирту.

Зазначений висновок судово-медичної експертизи повністю підтверджує свідчення обвинуваченого ОСОБА_3 щодо обставин та механізму спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, оскільки локалізація виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, які зосереджені в районі шиї зліва, підтверджує свідчення обвинуваченого у частині зазначення ним місця нанесення основної кількості ударів.

Окрім цього, відповідно до вказаного висновку на руках потерпілого ОСОБА_9 були виявлені пошкодження (рани), що підтверджує свідчення ОСОБА_3 про те, що він, намагаючись вирватись з рук потерпілого, наніс удар металевим прутом по руках потерпілого, а після того, як потерпілий не відпустив його та продовжив його утримувати, почав наносити удари у верхню частину тіла потерпілого, зокрема в область шиї зліва.

Вказаний висновок судово-медичної експертизи суд у відповідності з вимогами ст.ст.84, 85, 86 та 101 КПК України визнає належним та допустимим доказом у уримінальному провадженні.

В ході проведення 24 грудня 2014 року слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_3 на місці вчинення злочину розповів про обставини його вчинення, показавши на місці деталі побиття потерпілого ОСОБА_9 . Так, в ході вказаної слідчої дії ОСОБА_3 на місці вчинення злочину розповів, що після того, як до його будинку зайшов потерпілий ОСОБА_9 , між ними виникла сварка, в ході якої обвинувачений почав виганяти потерпілого зі свого будинку. У відповідь на це ОСОБА_9 схопив його руками за комір куртки та почав здавлювати шию. Обвинувачений намагався вирватись з рук потерпілого, але потерпілий у відповідь вдарив його рукою по голові, від чого він почав присідати на підлогу. Перебуваючи у такому положенні рукою відшукав позаду себе на підлозі металевий прут, яким почав наносити удари потерпілому. Скільки наніс ударів і куди саме точно не пам`ятає.

Вказаний письмовий доказ, який визнається судом належним і допустимим, також підтверджує свідчення ОСОБА_3 , які він надав під час судового розгляду справи, щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №32 від 27 січня 2015 року обвинувачений ОСОБА_3 будь-якими хронічними психіатричними захворюваннями не страждав та не страждає. На момент вчинення інкримінованого йому діяння і в даний час здатен усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Під час проведення вказаної експертизи ОСОБА_3 судовим експертам пояснював, що дійсно потерпілий ОСОБА_9 вчинив на нього напад, в ході якого почав душити його за шию та наносив удари по голові, а тому він з метою захисту змушений був відбиватись, для чого підібраною з підлоги арматурою вдарив потерпілого спочатку по руках, а потім по шиї. Стверджував, що якби не захищався, то потерпілий міг би його вбити.

Отже, дослідивши та оцінивши отримані судом докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що досудовим слідством дії ОСОБА_3 невірно кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України, позаяк обвинувачений, перебуваючи у створеній потерпілим ОСОБА_9 обстановці, з метою захисту від посягання змушений був вдатися до необхідної оборони, в ході якої перевищив її межі.

Так, відповідно до сформульованої 21 грудня 2014 року підозри та затвердженого прокурором обвинувального акту, ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що 20 грудня 2014 року близько 16 години у власному помешканні в АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в ході виниклої між ним та потерпілим ОСОБА_9 побутової сварки, умисно, з метою спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, металевим прутом довжиною 50 см. наніс сім ударів в область шиї потерпілого зліва, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.

У зв`язку з цим, вчинене ОСОБА_3 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК України, як спричинення потерпілому ОСОБА_9 умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинили його смерть.

Зазначена правова кваліфікація в ході судового розгляду прокурором не змінювалась.

В той же час, відповідно до ч.3 ст.27 Конституції України та ч.2 ст.36 КК України кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

При цьому, необхідною обороною є правомірний захист правоохоронюваних інтересів особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, необхідної і достатньої в даній обстановці шкоди, що відповідає небезпеці посягання й обстановці захисту.

Пленум Верховного Суду України в п.1 постанови від 26 квітня 2002 року №1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону" вказав, що при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержуватись вимог ч.3 ст.27 Конституції України та ст.36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

При цьому, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

При розгляді справ даної категорії необхідно з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання (п.2 постанови ПВСУ №1 від 26 квітня 2002 року).

Право на необхідну оборону виникає за наявності для цього таких підстав: 1)вчинення особою (нападником) суспільно небезпечного посягання та 2)необхідністю його відвернення чи припинення.

Судом достовірно встановлено і це не спростовано стороною обвинувачення та потерпілими, що спричиненню ОСОБА_3 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 передував конфлікт (сварка) між ними. Так, із визнаних судом достовірними свідчень ОСОБА_3 , які у передбаченому законом порядку не спростовані прокурором, вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 , перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, у вечірній час, поза волею обвинуваченого, як власника житла, зайшов до помешкання останнього, де з надуманих мотивів безпідставно вчинив з ним сварку, в ході якої почав застосовувати до обвинуваченого фізичне насильство у вигляді здавлювання за допомогою верхнього одягу обвинуваченого шиї, нанесення удару по голові обвинуваченого, яке за наведених обставин (а це вечірній час події; відсутність сторонніх осіб, які могли б надати обвинуваченому допомогу; перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння і, як наслідок, його неможливість (обмежена можливість) ефективного захисту від нападу; перебування потерпілого у стані сильного алкогольного сп`яніння та викликана цим станом відсутність повного контролю за своїми діями; фізична перевага потерпілого над обвинуваченим - у зрості, віці, фізичній силі; раптовість нападу та неготовність обвинуваченого до захисту; боязнь розправи з боку потерпілого), сприймалось обвинуваченим ОСОБА_3 в якості реальної загрози своєму здоров`ю.

Отже, мало місце вчинення потерпілим ОСОБА_9 суспільно небезпечного посягання щодо обвинуваченого ОСОБА_3 (як перша обов`язкова умова необхідної оборони), яке у створеній потерпілим обстановці загрожувало обвинуваченому.

Окрім цього, небезпечність цього посягання, обставини вчиненого кримінального порушення та поведінка потерпілого, викликали об`єктивну необхідність припинення цього посягання, позаяк його продовження за таких обставин створювало реальну загрозу здоров`ю обвинуваченого ОСОБА_3 .

Отже, мала місце необхідність припинення посягання потерпілого ОСОБА_9 відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , як друга обов`язкова умова необхідної оборони.

Відтак, обвинувачений ОСОБА_3 скористався своїм правом на захист шляхом заподіяння фізичної шкоди потерпілому та вдався до заходів захисту, які він вважав законними та необхідними в обстановці, що склалася.

В той же час, здійснюючи зазначену необхідну оборону, обвинувачений ОСОБА_3 перевищив її межі.

Так, відповідно до ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони є умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, що у свою чергу тягне кримінальну відповідальність за ст.ст.118 або 124 КК України.

Згідно з роз`ясненням, які є в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №1, для встановлення наявності чи відсутності ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані та інші обставини.

Отже, наносячи значну кількість ударів металевим предметом (арматурою) в місце розташування життєво важливих органів потерпілого, обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв явно більшу шкоду, ніж це було необхідно для негайного припинення посягання з боку ОСОБА_9 , яке (посягання) могло бути припинене іншими заходами з менш тяжкими для потерпілого наслідками.

З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги поведінку потерпілого ОСОБА_9 під час вказаної події, його перебування у стані сильного (тяжкого) алкогольного сп`яніння, з огляду на характер його дій, спрямованих на спричинення обвинуваченому ОСОБА_3 шкоди здоров`ю, поведінку обвинуваченого під час нападу (його намагання вирватись з рук потерпілого шляхом нанесення ударів кулаками по руках потерпілого, а потім нанесення з цією ж метою удару металевим прутом по руках потерпілого, тобто без наміру спричинити потерпілому значну шкоду, і лише після цього - нанесення ударів металевим прутом в область шиї потерпілого, що і припинило посягання) та після нападу (намагання обвинуваченого відвернути настання тяжких наслідків для потерпілого), враховуючи роз`яснення, викладені в абз.2 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 26 квітня 2002 року, за недоведеності, а отже і відсутності умислу обвинуваченого ОСОБА_3 на позбавлення потерпілого життя, що об`єктивно доведено в ході досудового та судового слідств, суд визнає, що обвинувачений ОСОБА_3 використав своє право та діяв у стані необхідної оборони, при цьому перевищив її межі, а тому вважає необхідним вчинені ним дії перекваліфікувати з ч.2 ст.121 КК України на ст.124 КК України, як умисне спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, відтак на підставі сукупності отриманих належних і допустимих доказів, визнає ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 124 КК України.

При цьому, суд визнає, що сформульоване органом досудового розслідування обвинувачення ґрунтується на припущеннях та об`єктивно не підтверджується відповідними фактичними даними.

Змінюючи висунуте ОСОБА_3 звинувачення, викладене в обвинувальному акті від 25 лютого 2015 року, суд керується ч.3 ст.337 КПК України, відповідно до якої суд, з метою ухвалення справедливого рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, має право вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Водночас, підстав для застосування положень ч.5 ст.36 КК України судом не встановлено.

Визначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, його тяжкість, визначену відповідно до ст.12 КК України, суспільно-небезпечні наслідки вчиненого злочину, зокрема смерть потерпілого ОСОБА_9 , відношення обвинуваченого до вчиненого та його наслідків, його поведінку під час вчинення злочину та після його вчинення, визнання обвинуваченим своєї провини, щире каяття у вчиненому, висловлення жалю з приводу вчиненого та його наслідків, перебування на його утримання непрацездатних батьків: матері ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та батька ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є непрацездатними за віком та станом здоров`я та потребують стороннього догляду.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд визнає його з`явлення із зізнанням (позаяк одразу після вчиненого злочину обвинувачений самостійно прибув до Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області, де повідомив про вчинений ним злочин, про який раніше відомо не було), щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю вчиненого злочину шляхом надання послідовних визнавальних свідчень, які за умови неочевидності вчиненого кримінального правопорушення, є хоча і не єдиним, але одним із основних доказів його провини (п.1 ч.1 ст.66 КК України).

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд визнає вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння (п.13 ч.1 ст.67 КК України).

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка скоїла злочин, повинне бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Таким чином, приймаючи до уваги сукупність викладених вище обставин, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення; причини, обставини та наслідки вчиненого, зокрема смерть потерпілого ОСОБА_9 ; враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який за місцем свого проживання характеризується задовільно, а за місцем попередньо роботи позитивно (характеристики депутата Кодимської міської ради ОСОБА_14 від 22 грудня 2014 року та ТОВ «Стандарт» від 02 січня 2015 року), злочин вчинив вперше, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_3 кримінальне покарання у вигляді обмеження волі в межах санкції ст.124 КК України, як саме суворе покарання, передбачене цією статтею. Суд вважає таке покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави Україна підлягають стягненню процесуальні витрати, зокрема - вартість проведеної у справі судової дактилоскопічної експертизи.

Цивільних позовів потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заявили. При цьому, право заявити цивільні позови до початку судового слідства їм було роз`яснено судом. В той же час, таке право зберігається за потерпілими і надалі шляхом пред`явлення до ОСОБА_3 позову в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.366-368, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд ,-

З А С У Д И В:
ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 124 КК України, та призначити йому кримінальне покарання у вигляді обмеження волі строком на два роки.
До набрання вироком законної сили обраний відносно засудженого ОСОБА_3 ухвалою слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Строк відбування засудженим ОСОБА_3 призначеного цим вироком кримінального покарання обчислювати з 23 години 40 хвилин 20 грудня 2014 року, зарахувавши до строку його відбування час досудового ув`язнення засудженого зі встановленого п/п.б п.1 ч.1 ст.72 КК України співвідношення одного дня перебування під вартою до двох днів обмеження волі.

Стягнути із засудженого ОСОБА_3 на користь держави 196 грн.56 коп. за проведену судову дактилоскопічну експертизу №3 від 29 січня 2015 року.

Речові докази: металевий прут діаметром 12 мм. довжиною 50 см., дерев`яну палицю та експертний пакет з трьома відрізками липкої стрічки, які перебувають в камері зберігання речових доказів Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області, - знищити.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_3 , який перебуває під вартою, - протягом того ж строку з моменту отримання копії цього вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду після його проголошення вручити обвинуваченому ОСОБА_3 та прокурору. Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вправі отримати копію вироку в порядку, передбаченому ч.6 ст.376 КПК України.

Суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_1