Справа № 314/2136/15-к
Провадження № 1-в/314/537/2015
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2015 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю прокурора: ОСОБА_2 ,

представника адміністрації колонії: ОСОБА_3 ,

засудженого: ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Софіївській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 55), надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні своє клопотання підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що зробив для себе належні висновки, у скоєному злочині вину визнає, чим заслужив на умовно-достроково звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні представник адміністрації колонії суду пояснив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 06.11.2012 Веселівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст.ст. 71, 72 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, в установах виконання покарань знаходиться з 15 листопада 2012 року. Під час утримання у Вільнянському слідчому ізоляторі з 15 листопада 2012 року по 25 грудня 2012 року вимоги режиму тримання не порушував, заохочень та стягнень не мав. З 25 грудня 2012 року відбуває покарання у Софіївській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55). За час відбування покарання характеризується наступним чином: намагається дотримуватися норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що 2 рази заохочений правами начальника відділення СПС. На виробництві установи не працевлаштований. Не залучався до робіт з благоустрою місць позбавлення волі. Не приймає участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі, в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, в самодіяльних організаціях. Не прагне до підвищення загальноосвітнього рівня. Комісія установи вважає, що засуджений ОСОБА_4 не довів своє виправлення, тому відносно нього не доцільно застосовувати ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що засуджений ОСОБА_4 на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши засудженого ОСОБА_4 , представника адміністрації колонії, висновок прокурора, суд вважає, що у клопотанні слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Суд звертає увагу на те, що під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка - це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів подання встановлено, що під час знаходження у Вільнянському слідчому ізоляторі з 15 листопада 2012 року по 25 грудня 2012 року засуджений

ОСОБА_4 вимоги режиму тримання не порушував, заохочень та стягнень не мав.

З 25 грудня 2012 року ОСОБА_4 відбуває покарання у Софіївській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55), за час відбування покарання взагалі не був працевлаштованим, не залучався до робіт з благоустрою місць позбавлення волі.

Таке відношення засудженого до праці вказує його на суб`єктивне відношення до вчиненого злочину та його наслідків.

Формально ОСОБА_4 дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що 2 рази заохочений правами начальника відділення СПС. Однак наявність заохочень само по собі ще не свідчить про виправлення засудженого та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

Крім того, при вирішенні клопотання суд приймає до уваги ті факти, що засуджений ОСОБА_4 не приймав участі в організації виховних заходів, які провадяться в установі, зокрема, участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, які, відповідно до розділу XXIV Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, спрямовані на формування та закріплення у засуджених прагнення до заняття суспільно-корисною діяльністю, сумлінного ставлення до праці, дотримання вимог законодавства та прийнятих у суспільстві правил поведінки, підвищення їх загальноосвітнього і культурного рівнів, так само не приймав засуджений участі у роботі самодіяльних організацій тощо.

Посилання засудженого на його участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу «Духовне відродження» та «Підготовка до звільнення» суд до уваги не приймає, оскільки вказані обставини заперечувалися представником адміністрації колонії, відомості про участь ОСОБА_4 в реалізації цих програм відсутні також у особовій справі, наданій адміністрацією установи.

На обґрунтування засуджений також зазначає, що дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з адміністрацією колонії, виконує їх передбачені законом вимоги. Утримує у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, завжди має охайний зовнішній вигляд. Однак окремо вказані обставини не можна прийняти як такі, що свідчать про виправлення засудженого, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 107, ст. 118 КВК України та розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна установи виконання покарань і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу установи виконання покарань; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою установи виконання покарань. Тобто таких правил поведінки зобов`язаний дотримуватися кожен без виключення засуджений під час відбування покарання у відповідних установах.

Таким чином, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_4 довів своє виправлення та перевиховання.

На цьому фоні сумнівним та передчасним виглядають твердження засудженого про те, що він сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

При вивчених обставинах на теперішній час суд погоджується з висновком комісії Софіївської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55) та не знаходить досить підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_4 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

Керуючись ст. 81 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

22.05.2015

22.05.2015