Справа № 159/446/15-к
Провадження № 1-кс/159/47/15
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Ковель 03 лютого 2015 року

Слідчий суддя суддя Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора Ковельської міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 , скаржника ОСОБА_4 , представника скаржника ОСОБА_5 , слідчого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_4 на постанову старшого слідчого СВ Ковельського МВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_6 від 18 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження, -

в с т а н о в и л а :

25 квітня 2014 року близько 23.30 год ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул.. Володимирській в м.Ковелі, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.

26 квітня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000369 внесено відомості про вказане правопорушення з правовою кваліфікацією ч. 2 ст.286 КК України.

18 грудня 2014 року постановою старшого слідчого СВ Ковельського МВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_6 кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий вказує у постанові, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини самого пішохода ОСОБА_8 , а саме у звязку з порушенням ним правил дорожнього руху України : п.4.7 пішоходи повинні переходити проїжджу частину по пішохідному переходу та п.4.14 пішоходам забороняється раптово виходити, вибігати на проїжджу частину, в тому числі і на пішохідний перехід. В свою чергу водій ОСОБА_7 діяв відповідно до дорожньої обстановки, яка склалась в момент пригоди, не порушуючи Правил дорожнього руху.

До таких висновків слідчий дійшов на підставі пояснень водія, оглядів місця події, висновків експертиз, показань потерпілого, результатів слідчого експерименту.

Так, на підставі пояснень водія та потерпілого чітко встановлено місце пригоди (а.п.15) на відстані 4,7 м. від правового краю проїжджої частини при ширині полотна 9,2 м.

На підставі пояснень водія встановлено, що зявився пішохід на краю проїжджої частини дороги тоді, як до машини залишалось 27 метрів.

За даними медичного огляду пішохід перебував в стані спяніння -3,1 проміля.

Як пояснив водій пішохід стояв на бордюрі похилившись вперед та раптово почав швидкий рух через дорогу за межами перехрестя та пішохідного переходу.

В ході слідчого експерименту, беручі за основу особисті сприйняття водія, була встановлена швидкість руху пішохода 1,7 с.

При огляді місця події встановлено місце зупинки автомобіля на відстані 2,9 м від лівого краю проїжджої частини, тобто на зустрічній смузі, встановлено початок гальмівного шляху (а.п.9)

За даними слідів гальмування проведено трасологічну експертизу (а.п.131-134) за висновком якої швидкість руху водія була в межах 73,9…77,2 км/год.

За даними слідів гальмування та вказівки водія на місце, з якого він помітив небезпеку, проведено автотехнічну експертизу (а.п.112-117) в ході якої врахований час реакції водія на появу раптово виниклої перешкоди та зроблено висновок про відповідність дій водія вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху та відсутність можливості уникнути зіткнення через винні дії пішохода, який раптово та швидко перетинав дорогу.

Отримавши 22 січня 2015 року дану постанову, потерпілий брат постраждало під час ДТП ОСОБА_8 . ОСОБА_4 у встановлений законодавством строк звернувся до суду із скаргою на таке рішення слідчого, зазначаючи , що досудове розслідування проведено необ`єктивно, для проведення експертиз надані невірні вихідні данні, а слідчим зроблені невірні висновки.

Під час розгляду скарги в суді представник скаржника ОСОБА_5 уточнив позицію скаржника та вказав на такі недоліки слідства:

- слідчий зробив невірний висновок про те, що зіткнення мало місце за межами пішохідного переходу, оскільки, згідно протоколу огляду місця події, того вечора пішохідний світлофор не працював, тому в силу п.1.10 ПДР межі пішохідного переходу визначались відстанню між пішохідними світлофорами, а тому зіткнення мало місце в межах пішохідного переходу.

- відстань, на якій водій помітив пішохода встановлена на підставі пояснень водія, а не за даними слідчого експерименту, в ході якого встановлено, що видимість перешкоди 77 метрів,

- швидкість руху пішохода визначена також за поясненнями водія, в той час як сторона потерпілого вважає, що пішохід взагалі не біг, а вже перебував на пішохідному переході,

- у слідства не було потреби у призначенні експертиз, адже сам факт зіткнення з пішоходом на пішохідному переході на зустрічній смузі свідчить про порушення водієм ПДР, які призвели до наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень.

Заслухавши учасників судового розгляду, думку прокурора, вивчивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку:

В силу ст..2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст..92 КПК України обов`язок доказування обставин, які мають значення у кримінальному провадженні, покладено на слідчого.

За своєю суттю доказування - збирання, перевірка, оцінка доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Перелік обставин, які мають значення для кримінального провадження наведений у ч.1 ст.91 КПК України, це:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчиненнякримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;

7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

При цьому, слідчому не достатньо лише зібрати докази, йому в силу ст..94 КПК України необхідно їх оцінити з точки зору належності, допустимості, достатності, взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Кримінальне переслідування конкретної особи може бути розпочато лише у разі наявності необхідних та достатніх доказів, які без жодного об`єктивного сумніву доводять причетність особи до вчинення конкретного злочину. Жоден доказ не має наперед встановленої сили, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

В той же час завершення досудового розслідування можливе за умови вичерпання усіх засобів для здобуття доказів та перевірки версій обох сторін провадження. За наслідками чого повинно бути прийнято мотивованим та законним рішення.

Однак, ці вимоги закону органом досудового розслідування при проведенні досудового розслідування виконані не в повній мірі.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено слідчим, основні вихідні дані, зокрема щодо раптовості появи пішохода на краю проїжджої частини дороги, швидкість руху пішохода, відстань, з якої водій зміг помітити пішохода, отримані з пояснень самого водія. Таким чином, за основу слідства взята версія розвитку подій запропонована водієм, натомість сторона потерпілого вважає, що пішохід не біг через дорогу, а вже перебував на проїзній частині та був збитий водієм, який його не помітив та рухався з перевищенням швидкості по зустрічній смузі руху.Версію потерпілого необхідно перевірити шляхом надання доручення на встановлення очевидців події. За відсутності очевидців всі сумніви трактуються на користь підозрюваного.

Крім того, слідчим зроблено висновок, що наїзд мав місце за межами пішохідного переходу, при цьому, згідно протоколу огляду місця події чіткої розмітки на дорозі не було, світлофор не працював. Потерпілий та його представник, не заперечуючи конкретного місця зіткнення, вважають, що зіткнення мало місце в межах пішохідного переходу, при цьому посилаються на визначення Правилами дорожнього руху меж пішохідного переходу . Позиція потерпілого підлягає перевірці. З цією метою слідчому необхідному встановити та схематично відобразити в додатку до протоколу огляду місця події чітко межі пішохідного переходу, який діяв на час події, та місце зіткнення з привязкою до місцевості. З урахуванням отриманих даних прийняти рішення про наявність чи відсутність в діях водія та пішохода порушень Правил дорожнього руху, які могли перебувати у причинному звязку за наявними наслідками.

Враховуючи вище викладене, вважаю постанову слідчого про закриття провадження передчасною та в межах наданих ст.. 307 КПК України повноважень приймаю рішення про скасування постанови з покладанням на орган досудового розслідування обов*язку виконати вказівки, перелічені у мотивувальній частині ухвали.

В той же час, аналізуючи доводи скарги, вважаю безпідставними твердження представника потерпілого ОСОБА_5 про те, що слідчим невірно надана для експертизи така вихідна дана, як відстань виявлення небезпеки. Органом досудового розслідування за основу повинна бути взята не імовірна відстань, з якої можна побачити пішохода, а відстань, яка дійсно була між водієм та пішоходом в той час, як пішохід підійшов до краю проїзної частини дороги, а це могло статись тоді, як водій вже минув позначку 77 метрів. Встановити момент, коли пішохід зявився на дорозі можливо лише шляхом допиту очевидців або допиту водія.

Безпідставними є також твердження представника потерпілого про те, що сам факт наїзду на пішохода в межах пішохідного переходу та на зустрічній смузі є достатнім для звинувачення у вчиненні злочину за ч.2 ст.286 КК України, оскільки окрім події, необхідно встановити наявність субєктивних і обєктивних складових злочину, зокрема що повинен був зробити водій та що міг зробити, чиї винні дії знаходяться в причинному звязку з наслідками, а тому призначення експертних досліджень, проведення слідчого експерименту відповідає цілям провадження.

Підозра не може ґрунтуватись на припущеннях, а тому сторона потерпілого вправі, використовуючи надані їй права в кримінальному провадженні, надавати слідчому докази або клопотати про їх здобуття.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 306, 307 КПК України,

У Х В А Л И Л А :

Скаргу потерпілого ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 задовольнити.

Скасувати постанову старшого слідчого СВ Ковельського МВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_6 від 18 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 квітня 2014 року за номером 0000369, та зобовязати орган досудового розслідування виконати вказівки, перелічені у мотивувальній частині ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддяОСОБА_1