А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д М І С Т А К И Є
Справа №11/796/419/2013
Категорія КК: ст.187
Головуючий в 1 інст. Криворот О.О.
Головуючий у апеляційній
інстанції Мосьондз І.А.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 квітня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду міста Києва в
суддів Новова
С.О., Полтавцевої Г.О,
з участю секретаря Процюка Б.Б.,
прокурора Тертичного
захисників ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду міста Києва кримінальну справу за
апеляціями засудженого ОСОБА_4 та його
захисника ОСОБА_2 на вирок
Солом'янського районного суду міста
Києва від 30 жовтня 2012 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Солом'янського районного суду
міста Києва від 30 жовтня 2012 року

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого
за адресою: АДРЕСА_1, який проживає за
адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимий,

засуджено за ч.3 ст.187 КК України до
покарання у виді позбавлення волі
строком на 10 (десять) років, з
конфіскацією майна, яке є його
особистою власністю.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на
користь потерпілої ОСОБА_5 25 тис. грн.
моральної шкоди.

По справі вирішено питання про речові
докази.

За вироком суду ОСОБА_4 24.05.2004 року о 23
годині 55 хвилин, за попередньою змовою
з ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які засуджені
вироком Апеляційного суду м.Києва від
30.12.2004 року за ч.4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК
України, діючи спільно та узгоджено за
заздалегідь розробленим планом з
розподіленням ролей, згідно відведеної
йому ролі залишився у дворі будинку
АДРЕСА_3 спостерігати за навколишньою
обстановкою та чекати дзвінка від
ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які піднялись до
квартири НОМЕР_1, де мешкав потерпілий
ОСОБА_9 та проникли всередину під
приводом провести разом вільний час.

Знаходячись у вищевказаній квартирі,
діючи з метою заволодіння майном
ОСОБА_9 шляхом розбійного нападу,
ОСОБА_6 підійшов ззаду до потерпілого,
який сидів на дивані, та став душити
його мотузкою, а ОСОБА_7, діючи згідно
відведеної йому ролі, утримував
потерпілого, з метою подолання його
опору. Внаслідок спільних та
скоординованих дій засуджених ОСОБА_6
та ОСОБА_7 наступила смерть ОСОБА_9.

Після цього ОСОБА_6 зателефонував
ОСОБА_4, який очікував у дворі будинку,
та покликав його до квартири.

ОСОБА_4, діючи згідно домовленості,
проник у квартиру, де разом з ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 заволоділи шляхом розбійного
нападу майном потерпілого ОСОБА_9 на
загальну суму 15 372 гривень та в
подальшому розпорядились ним на
власний розсуд.

В поданих апеляціях засуджений ОСОБА_4
та його захисник ОСОБА_2, не
погоджуючись з вироком суду,
посилаються на однобічність і
неповноту досудового слідства, які не
були усунуті в ході судового розгляду,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, істотне
порушення кримінально-процесуального
закону та неправильне застосування
кримінального закону. В зв'язку із
недоведеністю вини ОСОБА_4 у вчиненні
інкримінованого йому розбійного
нападу, просять вирок суду скасувати та
закрити кримінальну справу на підставі
п.2 ч.1 ст.6 КПК України, за відсутністю в
діях ОСОБА_4 складу злочину,
передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог
посилаються на те, що: на досудовому
слідстві ОСОБА_4 пред'явлено
неконкретне обвинувачення, яке суд без
змін переніс у вирок, як встановлені
ним фактичні обставини справи. Зокрема,
як органом досудового слідства, так і
судом не встановлено, про що саме
домовлялись ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6
перед вчиненням злочину, та чи
домовлялись вони про конкретний спосіб
заволодіння майном потерпілого ОСОБА_9
(крадіжка, грабіж або розбій), яка в
цьому роль відводилась ОСОБА_4 і чи
давав він на це згоду; із пред'явленого
ОСОБА_4 обвинувачення неможливо
зробити висновок, яке ж саме
насильство, небезпечне для життя та
здоров'я особи, яка зазнала нападу,
інкримінується йому у вину, оскільки
наслідками застосованого ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 насильства є смерть
потерпілого. Вважають, що таким чином
було порушено право ОСОБА_4 на захист.

Також посилаються на те, що суд
неправильно встановив фактичні
обставини справи, безпідставно
кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч.3 ст.187 КК
України, як напад з метою заволодіння
чужим майном, поєднаний із насильством,
небезпечним для життя та здоров'я
особи, яка зазнала нападу, вчинений за
попередньою змовою групою осіб,
поєднаний з проникненням у житло.

Суд також не виконав вказівок
апеляційної інстанції, викладених в
ухвалі Апеляційного суду м.Києва від 21
вересня 2011 року, щодо необхідності
пред'явлення ОСОБА_4 обвинувачення з
урахуванням наявності належних
доказів у відповідності зі ст.132 КПК
України 1960 року, які є обов'язковим для
виконання місцевим судом.

Крім зазначеного, свою позицію про
незаконність вироку обґрунтовують тим,
що здобуті у справі докази не
підтверджують вину засудженого ОСОБА_4
у причетності до розбійного нападу; що
в показаннях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відсутні
свідчення того, що вони домовлялися із
ОСОБА_4 про вчинення розбійного нападу
на потерпілого; що допитаний в судовому
засіданні свідок ОСОБА_7 заперечив
причетність ОСОБА_4 до вчинення
розбійного нападу на потерпілого
ОСОБА_9 та його вбивства, але суд
безпідставно не взяв їх до уваги; що
інших доказів, які б свідчили про
безпосередню причетність ОСОБА_4 до
вчинення інкримінованих йому дій,
органами досудового слідства не
здобуто. За таких обставин вважають, що
висновок суду про доведеність вини
ОСОБА_4 у вчиненні злочину,
передбаченого ч.3 ст.187 КК України, не
відповідає фактичним обставинам
справи, а тому його незаконно засуджено
за даний злочин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
засудженого ОСОБА_4 та його захисників,
які підтримали апеляції і просили їх
задовольнити, прокурора, який
заперечував проти задоволення
апеляцій, та вважав вирок суду першої
інстанції законним і обґрунтованими,
провівши часткове судове слідство,
судові дебати, надавши останнє слово
засудженому, перевіривши матеріали
кримінальної справи та
проаналізувавши доводи апеляцій,
колегія суддів вважає, що апеляції
підлягають частковому задоволенню, з
наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про
доведеність винуватості ОСОБА_4 у тому,
що він своїми умисними діями, які
виразились у нападі з метою
заволодіння чужим майном, поєднаного
із насильством, небезпечним для життя
та здоров'я особи, яка зазнала нападу
(розбій), вчиненого за попередньою
змовою групою осіб, поєднаного з
проникненням у житло, вчинив злочин,
передбачений ч.3 ст.187 КК України, є
обґрунтованими, відповідають
фактичним обставинам справи і
підтверджуються наявними у справі
доказами у їх сукупності, які
перевірялися судом в ході судового
слідства, а саме:

- оголошеними в судовому засіданні
показаннями допитаного 05.06.2004 року як
підозрюваного, в тому числі і під час
відтворення обстановки та обставин
події, засудженого ОСОБА_6, який помер в
місцях позбавлення волі, про те, що
ОСОБА_7 раніше був знайомий з
потерпілим ОСОБА_9 і в нього виник
умисел пограбувати потерпілого,
оскільки останній, на думку ОСОБА_7, був
забезпеченим чоловіком. Для здійснення
свого злочинного плану він та ОСОБА_7
залучили ОСОБА_4, який повинен був
залишатись у дворі будинку і в
необхідний момент, по дзвінку, повинен
зайти в квартиру і допомогти спакувати
та винести речі, які вони викрадуть.
Проти такого плану ніхто з учасників
групи не заперечував. Знаходячись в
квартирі ОСОБА_9, він та ОСОБА_7 вчинили
вбивство потерпілого. За вказівкою
ОСОБА_7 він подзвонив ОСОБА_4, який
піднявся в квартиру, та якому вони
повідомили, що вбили ОСОБА_9. В
подальшому всі разом зібрали речі
потерпілого та спакувати їх в пакети.
Залишивши квартиру ОСОБА_9, вони
відвезли речі до його знайомої дівчини
ОСОБА_10 (т.1 а.с.33-39, т.4 а.с.14-18).

- оголошеними в судовому засіданні
показаннями свідка ОСОБА_11 про те, що в
ніч з 24 на 25 травня 2004 року, приблизно
між першою та другою годиною ночі, до
них на квартиру приїхали знайомий її
дочки ОСОБА_6 та його друзі ОСОБА_7 і
ОСОБА_4. Вони принесли якісь речі в
чорних пакетах для сміття. Серед цих
речей вона помітила чоловічий піджак
зеленого кольору, дублянку, чоловічі
черевики, мобільний телефон, ключі від
автомобіля, радіотелефон тощо. Хлопці
її запевнили, що ці речі належать їм і
вони їх перевезли з квартири, де раніше
проживали. Через деякий час ОСОБА_6
забрав речі з квартири (т.1 а.с.44-47, т.4
а.с.100-105);

- даними протоколу пред'явлення
фотознімків для впізнання від 02.02.2010
року про те, що ОСОБА_11 впізнала ОСОБА_4
та пояснила, що саме він в ніч на 25.05.2004
року разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 принесли
пакети з речами до її квартири (т.1 а.с.82);

- показаннями потерпілої ОСОБА_5 про те,
що після вбивства свого брата ОСОБА_9
вона відвідувала його квартиру і
виявила відсутність речей, які
належали брату;

Вироком Апеляційного суду міста Києва
від 30.12.2004 року, зміненого ухвалою
Верховного суду України 31.05.2005 року,
встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
визнані винними у вбивстві потерпілого
ОСОБА_9 та заволодінні його майном,
шляхом розбійного нападу на нього, з
проникненням у житло, за попередньою
змовою з невстановленою слідством
особою. Даним вироком суду ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 засуджені за ч.4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2
ст.115 КК України 1960 року і цей вирок
набрав законної сили. (т.1 а.с.105-115).

Допитаний в судах першої та
апеляційної інстанції засуджений
ОСОБА_7 заперечував причетність ОСОБА_4
до вчинення інкримінованого йому
злочину і пояснив, що він та ОСОБА_6 не
домовлялися з ОСОБА_4 про пограбування
потерпілого ОСОБА_9 і він участі у цьому
не приймав, біля будинку не перебував і
до квартири вбитого не заходив. ОСОБА_4
дійсно, на прохання ОСОБА_6, в ніч на
25.05.2004 року допомагав їм заносити
викрадені ними речі потерпілого до
квартири ОСОБА_10, однак про те, що вони
вчинили вбивство ОСОБА_9 і викрали його
речі, вони йому не говорили. З
викрадених речей ОСОБА_4 також собі
нічого не брав. Через декілька днів
ОСОБА_4 виїхав з Києва, про причини
раптового від'їзду не повідомляв.

Зазначає, що в своїх показаннях на
досудовому слідстві він обмовив ОСОБА_4
про його участь в пограбуванні
потерпілого ОСОБА_9 через те, що до
цього його схилили працівники міліції
та прокуратури, погрожуючи фізичною
розправою.

Суд першої інстанції вірно оцінив такі
показання засудженого ОСОБА_7 як
намаганням допомогти ОСОБА_4 уникнути
кримінальної відповідальності за
вчинене і навів переконливі
обґрунтування свого висновку.

Зокрема, як вірно зазначає суд першої
інстанції, ОСОБА_7 в даній справі
неодноразово змінював свої показання
або відмовлявся від їх дачі.

Разом з цим, під час провадження
досудового слідства по кримінальній
справі, за якою він та ОСОБА_6 засуджені
за ч.4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України 1960
року, ОСОБА_7 під час його допиту 07.06.2004
року, проведеного за участю його
захисника, давав послідовні показання
про те, що проживав з ОСОБА_6 та ОСОБА_4
на одній квартирі. 24 травня 2004 року вони
разом вирішили поїхати до ОСОБА_9, з
яким він раніше був знайомий, і по
телефону домовився про зустріч. ОСОБА_4
залишився у дворі будинку, а він та
ОСОБА_6 зайшли до квартири ОСОБА_9.
Перебуваючи у квартирі, він та ОСОБА_6
вчинили вбивство потерпілого. В
подальшому ОСОБА_6 подзвонив по
телефону ОСОБА_4 та покликав його в
квартиру. Зайшовши до квартири, ОСОБА_4
бачив потерпілого, який лежав зв'язаним
лежав на ліжку, однак ні про що не
запитував. Всі разом вони зібрали речі
потерпілого та спакувати їх в пакети
для сміття. Залишивши квартиру ОСОБА_9,
вони відвезли речі до знайомої ОСОБА_6
дівчини ОСОБА_10. З викрадених речей
ОСОБА_4 забрав собі туалетну воду,
приналежності для гоління та мобільний
телефон (т.1 а.с.40-43).

Із явки з повинною ОСОБА_7 від 06.06.2004
року слідує, що саме він запропонував
ОСОБА_6 пограбувати потерпілого,
оскільки останній, на його думку, був
забезпеченим чоловіком. Для здійснення
свого злочинного плану вони залучили
ОСОБА_4, який не заперечував проти
застосування насильства до
потерпілого, але не пов'язаного із його
вбивством. Разом узгодили, що ОСОБА_4
залишиться у дворі будинку, і вони
його покличуть в необхідний момент, щоб
той допоміг спакувати та винести
викрадені речі (т.4 а.с.19-23).

Свої показання ОСОБА_7 підтвердив при
відтворенні обстановки та обставин
події, проведеного з участю захисника
(т.4 а.с.24-26).

Предметом судового розгляду також були
доводи ОСОБА_7 про застосування до
нього працівниками міліції та
прокуратури недозволених методів
досудового слідства, внаслідок чого
він обмовив ОСОБА_4. Колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки як в
первинних показаннях ОСОБА_7, так і
ОСОБА_6, допитаних в присутності
захисників, щодо участі ОСОБА_4 в
заволодінні майном потерпілого ОСОБА_9
наведені такі подробиці, про які органу
досудового слідства іншим шляхом не
могло бути відомо. Крім цього, в ході
проведення судового слідства по
кримінальній справі, за якою він та
ОСОБА_6 засуджені за ч.4 ст.187, п.п.6, 12 ч.2
ст.115 КК України 1960 року, ОСОБА_7
повністю підтвердив свої показання,
дані ним на досудовому слідстві та які
були оголошені в судовому засіданні.
Про застосування до нього недозволених
методів слідства не вказував і з
відповідними заявами до
правоохоронних органів не звертався
(т.4 а.с.74). Його показання повністю
узгоджуються із покараннями ОСОБА_6

З цих підстав суд першої інстанції
обґрунтовано в основу обвинувального
вироку щодо ОСОБА_4 поклав показання
ОСОБА_7, дані ним на досудовому слідстві
та в процесі судового розгляду
кримінальної справи, розглянутої
Апеляційним судом міста Києва 30.12.2004
року.

Засуджений ОСОБА_4 як у суді першої
інстанції, так і під час апеляційного
розгляду справи не визнав своєї вини у
вчиненні інкримінованого йому злочину
і показав, що дійсно знайомий з ОСОБА_7
та ОСОБА_6, оскільки нетривалий період
проживав разом з ними в одній квартирі.
Коли в ніч з 24 на 25 травня 2004 року він
перебував в комп'ютерному клубі, йому
на мобільний телефон зателефонував
ОСОБА_6 та попросив допомогти занести
речі в квартиру, до знайомої дівчини.
При цьому він пояснив, що з'їхав з
квартири, яку винаймав. Через
нетривалий час ОСОБА_6 під'їхав до
комп'ютерного клубу на автомобілі
таксі, в якому був також ОСОБА_7.
Приїхавши разом до будинку, де
проживала знайома ОСОБА_6, він разом з
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 занести з машини до
квартири речі, які були спаковані у
пакети для сміття. Із цих речей ОСОБА_7
дістав пляшку горілки, яку вони розпили
в квартирі. Потім він та ОСОБА_7 поїхали
на квартиру, де тимчасово проживали, а
ОСОБА_6 залишився в ОСОБА_10. Вранці,
наступного дня, вони з ОСОБА_7 пішли
гуляли. Останній зняв по картці гроші в
банкоматі, які вони разом потратили.
Наступного дня ОСОБА_6 провів його на
автовокзал і він поїхав в м.Запоріжжя,
де проживав до дня його затримання
працівниками міліції. Про те, що ОСОБА_7
та ОСОБА_6 вбили потерпілого ОСОБА_9 та
заволоділи його речами, він не знав і
про це йому стало відомо лише після
затримання.

Показання ОСОБА_4, в яких він заперечує
участь у розбійному нападі на
потерпілого ОСОБА_9, з проникненням у
житло, за попередньою змовою групою
осіб, колегія суддів розцінює як
намагання ОСОБА_4 уникнути
кримінальної відповідальності за
вчинене, оскільки вони не узгоджуються
з наведеними у вироку доказами.

Колегія суддів також враховує, що
ОСОБА_4 в суді першої інстанції
погодився з оголошеними в судовому
засіданні показаннями свідка ОСОБА_11,
уточнивши лише, що принесені до
квартири речі ОСОБА_9 він не перебирав,
а одягнув лише зелений піджак.

Колегія суддів визнає доведеним, що
ОСОБА_4, діючи за попередньою змовою з
ОСОБА_7 та ОСОБА_6, погодився на
заволодіння майном потерпілого ОСОБА_9
з застосуванням до нього насильства,
хоча спосіб заволодіння майном та об'єм
насильства, яке буде при цьому
застосоване до потерпілого, учасниками
групи конкретно і не визначались. В
подальшому, проникнувши до квартири
ОСОБА_9, ОСОБА_4 усвідомлював про
застосоване ОСОБА_7 та ОСОБА_6
насильства до потерпілого, оскільки
бачив останнього зв'язаним на ліжку,
однак свої дії не припинив та
заволодіваючи майном потерпілого,
скористався раніше застосованим його
співучасниками насильством.

Отже, доводи апеляцій засудженого та
його захисника про відсутність доказів
винуватості ОСОБА_4 у вчиненні
інкримінованих йому дій, є
безпідставні, оскільки висновки суду
про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні
злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК
України обґрунтовуються доказами,
зібраними у відповідності до вимог КПК,
та обґрунтовано визнаними судом
належними, достатніми та допустимими.
Правильність цих висновків у суду
апеляційної інстанції сумнівів не
викликають та доводами поданих
апеляцій засудженого і його захисника
не спростовуються.

За таких обставин кваліфікація дій
ОСОБА_4 за ч.3 ст.187 КК України як умисні
дії, які виразились у нападі з метою
заволодіння чужим майном, поєднані із
насильством, небезпечним для життя та
здоров'я особи, яка зазнала нападу
(розбій), вчинені за попередньою змовою
групою осіб, поєднані з проникненням у
житло, є вірною.

Не відповідають фактичним обставинам
справи і доводи апеляційних скарг
засудженого та його захисника про
неконкретність пред'явленого ОСОБА_4
обвинувачення, яке суд виклав у вироку,
як встановлені ним фактичні обставини
справи, що потягло порушення права
засудженого на захист, та про
невиконання вказівок апеляційної
інстанції, викладених в ухвалі
Апеляційного суду м.Києва від 21 вересня
2011 року, щодо необхідності пред'явлення
ОСОБА_4 обвинувачення з урахуванням
наявності належних доказів у
відповідності зі ст.132 КПК України 1960
року.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, в межах
санкції ч.3 ст.187 КК України, ближче до
максимальної межі, судом враховувались
ступінь тяжкості вчиненого злочину,
який відповідно до ст.12 КК України
відноситься до особливо тяжкого
злочину, особу підсудного, який за
місцем попередньої роботи
характеризується позитивно, на обліку
нарколога та психіатра не перебуває,
має малолітню дитину.

Разом із цим, розгляд апеляції ОСОБА_4
та його захисника дає підстави для
прийняття, у відповідності до положень
ч.2 ст.365 КПК України 1960 року, рішення на
користь засудженого, шляхом
пом'якшення призначеного йому
покарання.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд
призначає покарання у межах,
установлених у санкції статті,
відповідно до положень Загальної
частини цього Кодексу, враховуючи
ступінь тяжкості вчиненого злочину,
особу винного та обставини, що
пом'якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути
призначене покарання, необхідне та
достатнє для її виправлення та
попередження вчинення нових злочинів.

Колегія суддів враховує обставини
вчиненого ОСОБА_4 злочину, його роль у
вчиненому, дані про його особу, а саме
те, що з часу вчинення інкримінованих
йому дій минуло більше восьми років і
за цей час ОСОБА_4 інших злочинів не
вчиняв, що відсутні обставини, які
обтяжують його покарання, а тому вважає
за можливе пом'якшити покарання та
призначити ОСОБА_4 покарання у
мінімальних межах, визначених санкцією
ч.3 ст.187 КК України, оскільки саме таке
покарання буде необхідним і достатнім
для його виправлення та попередження
вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене, вирок суду
першої інстанції в частині
призначеного покарання засудженому
ОСОБА_4 підлягає зміні, а апеляції
засудженого та його захисника ОСОБА_2
частковому задоволенню.

Істотних порушень
кримінально-процесуального закону, які
б тягли скасування вироку, колегією
суддів не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.365, 366 КПК України 1960 року, п.11
Перехідних положень КПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляції засудженого ОСОБА_4 та його
захисника ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Вирок Солом'янського районного суду
м.Києва від 30 жовтня 2012 року,
постановлений відносно ОСОБА_4, в
порядку ч.2 ст.365 КПК України 1960 року
змінити.

Пом'якшити ОСОБА_4 покарання,
призначити йому за ч.3 ст.187 КК України
покарання у виді позбавлення волі
строком на 7 (сім) років, з конфіскацією
майна, яке є його особистою власністю.

В решті вирок залишити без змін.

Судді:

__________________ __________________
__________________

Мосьондз І.А. Полтавцева
Г.А. Новов С.О.