Справа № 743/12/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/529/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 51 03.06.2015

УХВАЛА
Іменем України
03 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Славутицького міського суду Київської області від 18 серпня 2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Леніногорськ, Східно -Казахстанської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки та з конфіскацією усього належного йому майна.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року вирок суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2015 року ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, одержав від ОСОБА_8 неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того, хто дає неправомірну вигоду, будь-яких дій з використанням наданого йому службового становища, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, за наступних обставин.

Згідно постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 14.12.2006 №471-V ОСОБА_7 безстроково обрано на посаду судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області.

Рішенням Ради Суддів України №6 від 18.01.2008 ОСОБА_7 призначено заступником голови Ріпкинського районного суду Чернігівської області.

29 березня 2013 року прокурор Ріпкинського району Чернігівської області ОСОБА_9 в порядку статті 291 КПК України направив до Ріпкинського районного суду Чернігівської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000001 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.367, ч.2 ст.382 КК України.

В травні 2013 року в ході судового розгляду вказаного кримінального провадження суддя ОСОБА_7 поставив ОСОБА_8 умову передати йому як неправомірну вигоду, кошти в сумі 30 тисяч гривень за ухвалення стосовно нього виправдувального вироку в частині вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

З метою одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_8 ОСОБА_7 вступив у злочинну змову з адвокатом Ріпкинської юридичної консультації адвокатського об`єднання «Чернігівська обласна колегія адвокатів» ОСОБА_10 , який погодився сприяти йому в одержанні неправомірної вигоди від ОСОБА_8 .

Для реалізації вказаних намірів та здійснення дій у таємниці ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_8 звернутися до ОСОБА_10 та обговорити з ним умови та обставини передачі неправомірної вигоди за ухвалення стосовно нього виправдувального вироку в частині вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

Діючи за вказівкою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернувся до ОСОБА_10 , який, попередньо узгодивши суму матеріальної вигоди із ОСОБА_7 , указав на необхідність передачі коштів в сумі 30 тисяч гривень у день чергового судового засідання, що мало відбутися 21 червня 2013 року.

Виконуючи умови ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , які діяли узгоджено, ОСОБА_8 , 21 червня 2013 року, близько 12 години 15 хвилин, знаходячись поблизу приміщення Ріпкинського районного суду Чернігівської області по вул. Святомиколаївській, 94, у смт. Ріпки, Чернігівської області, передав ОСОБА_10 для подальшої передачі ОСОБА_7 першу частину неправомірної вигоди в сумі 10 тисяч гривень. У ході цієї зустрічі ОСОБА_10 поставив ОСОБА_8 умову передати йому іншу частину неправомірної вигоди в сумі 20 тисяч гривень до початку судового засідання, що мало відбутися під головуванням судді ОСОБА_7 о 10 годині 00 хвилин 04 липня 2013 року.

В період з 22 по 23 червня 2013 року, точного часу не встановлено, ОСОБА_10 , перебуваючи поблизу свого помешкання по АДРЕСА_2 , передав ОСОБА_7 одержану від ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 10 тисяч гривень.

В подальшому, з метою одержання всієї обумовленої суми неправомірної вигоди, 04 липня 2013 року, приблизно о 08 годині 30 хвилин, ОСОБА_10 , знаходячись поблизу приміщення Ріпкинського районного суду Чернігівської області по вул. Святомиколаївській, 94, у смт. Ріпки, Чернігівської області, одержав від ОСОБА_8 заздалегідь обумовлену раніше частину неправомірної вигоди в сумі 20 тисяч гривень для подальшої передачі ОСОБА_7 за постановлення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_8 в частині вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. Отримані від ОСОБА_8 гроші ОСОБА_10 приніс до свого помешкання по АДРЕСА_2 , та сховав їх в одній із кімнат. Частину неправомірної вигоди в сумі чотири тисячі гривень ОСОБА_10 залишив собі за сприяння у вчиненні злочину ОСОБА_7 .

Цього ж дня, з метою одержання неправомірної вигоди, ОСОБА_7 , на власному автомобілі «Ford C-max Trend», державний номер НОМЕР_1 , підвіз ОСОБА_10 до його помешкання по АДРЕСА_2 . Приїхавши за вказаною адресою, близько 19 години 30 хвилин, ОСОБА_7 залишився в автомобілі, а ОСОБА_10 надав свій портфель, до якого згідно з попередньою домовленістю ОСОБА_10 повинен був покласти решту суми неправомірної вигоди, одержаної від ОСОБА_8 .

Діючи узгоджено із ОСОБА_7 , ОСОБА_10 зайшов до будинку та поклав до вказаного портфелю частину одержаних від ОСОБА_8 коштів у сумі 16 тисяч гривень. Вийшовши на вулицю, за вказівкою ОСОБА_7 , ОСОБА_10 сів на заднє сидіння автомобіля ОСОБА_7 , де залишив портфель з грошима, а сам вийшов. Одразу ж після одержання неправомірної вигоди, приблизно о 19 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , який рухався на вказаному автомобілі по дорозі смт. Ріпки було зупинено співробітниками правоохоронних органів. Під час обшуку на задньому сидінні автомобіля ОСОБА_7 виявлено портфель, з якого вилучено кошти у сумі 100 гривень однією купюрою з першої частини одержаної від ОСОБА_8 неправомірної вигоди, та кошти в сумі 15 500 гривень з другої частини одержаної від ОСОБА_8 неправомірної вигоди за постановлення стосовно нього виправдувального вироку в частині вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю події злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України. Крім того, обвинувачений просить повторно дослідити обставини, встановлені судом першої інстанції шляхом дослідження записів судових засідань суду першої інстанції та наданих сторонами провадження суду доказів, а також дослідити наданий апелянтом список судових справ, що надійшли судді ОСОБА_1 вперше, під час перебування суду в нарадчій кімнаті та опис матеріалів кримінального провадження.

Підставами для скасування вироку суду першої інстанції обвинувачений вказує неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.

Неповнота судового розгляду, на думку апелянта, виразилася в тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив обвинуваченому у задоволенні клопотань про повернення обвинувального акту, щодо ознайомлення з матеріалами заведеної відносно нього оперативно-розшукової справи, дозволами на проведення негласних слідчих дій, що надавалися в межах даного кримінального провадження, щодо витребування від оператора стільникового зв`язку роздруківки з`єднань абонента ОСОБА_8 та невстановленого абонента, з яким з`єднувався ОСОБА_10 безпосередньо перед обшуком належного йому автомобіля. Також, апелянт вказує, що суд не відреагував належним чином на відмову свідка ОСОБА_11 назвати номер належного йому мобільного телефону, чим сприяв стороні обвинувачення приховати факти штучного створення доказів. Обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не вирішено його клопотання щодо призначення фоноскопічної експертизи аудіо - та відеозаписів, наданих стороною обвинувачення, здійснених під час проведення обшуків та негласних слідчих дій, так як зазначені записи містять необумовлені відповідними протоколами перерви у ході фіксування. Апелянт вказує на порушення строку передачі прокурору протоколів про проведення негласних слідчих дій, встановленому у ч.3 ст.252 КПК України, у зв`язку з чим існує вірогідність зміни отриманої інформації. Крім того, обвинувачений вказує про те, що місцевий суд не дослідив та не надав оцінки постанові прокурора від 03 липня 2013 року про проведення контролю за вчиненням злочину, зокрема на відповідність її вимогам статей 251 та 271 КПК України, так як сторона обвинувачення не надала вказану постанову до суду. Крім того, неповнота судового розгляду, на думку апелянта, виразилася в тому, що поза увагою суду першої інстанції залишилися обставини відкриття йому матеріалів кримінального провадження, а саме не пред`явлення стороною обвинувачення ухвали слідчого судді, постановленої за наслідками обшуку в автомобілі під його керуванням, постанови прокурора про здійснення контролю за вчиненням злочину та доручення слідчого органам СБУ на проведення обшуку в його службовому кабінеті та виконання інших проведених СБУ окремих слідчих дій, що порушило його право на оскарження зазначених процесуальних рішень та вплинуло на справедливість ухваленого відносно нього вироку. Апелянт вказує на не дослідження судом першої інстанції даних, які характеризують його особу.

Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, на думку апелянта, виразилося в тому, що судом першої інстанції не зазначено, в якій саме редакції ч.4 ст.368 КК України сформульоване обвинувачення, визнане судом доведеним. Крім того, ОСОБА_7 зазначає, що у сформульованому судом у вироку обвинуваченні відсутній виклад об`єктивної та суб`єктивної сторін інкримінованого йому злочину. Також, обвинувачений вказує про безпідставне застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, так як на момент вчинення інкримінованих йому дій він таких функцій не виконував.
Невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, на думку апелянта, полягає у тому, що поза увагою суду першої інстанції залишилися обставини заведення відносно нього оперативно-розшукової справи управлінням СБУ в Чернігівській області, інформація, що стала підставою для внесення подання про надання дозволів на проведення негласних слідчих дій, підстави складення протоколів огляду і вручення грошових коштів ОСОБА_8 , не з`ясовано походження зазначених грошових коштів, які в подальшому стали предметом вчинення інкримінованого йому злочину. Апелянт вказує, що під час проведення негласних слідчих дій зафіксовані розмови ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_7 не пристає на пропозицію одержати неправомірну вигоду, а тому суд повинен був виправдати ОСОБА_7 . Крім того, обвинувачений вказує, що судом першої інстанції не прийнято до уваги показання свідка ОСОБА_8 , який стверджував, що зі ОСОБА_7 жодного разу не зустрічався, а також свідка ОСОБА_10 , який під час судового розгляду показав, що при спілкуванні зі ОСОБА_7 не йшла мова про виправдання ОСОБА_8 . Обвинувачений стверджує про те, що ОСОБА_10 було введено в оману ОСОБА_8 щодо обізнаності апелянта про отримання неправомірної вигоди, так як він не відповів на дзвінок ОСОБА_10 оскільки при ньому не було мобільного телефону, а про здоров`я ОСОБА_8 в підготовчому судовому засіданні він запитав з метою дотримання норм процесуального законодавства. Апелянт зазначає, що місцевим судом безпідставно не визнано недостовірними показання свідка ОСОБА_10 про те, що 21 червня 2013 року, після обіду, свідок заходив до його службового кабінету та кивком голови дав зрозуміти, що гроші у нього, оскільки того дня він покинув місце роботи до обіду. Також, на переконання апелянта, не відповідають фактичним обставинам висновки суду про те, що 04 липня 2013 року ОСОБА_10 у його присутності зателефонував дружині з проханням відрахувати гроші, так як вони не підтверджуються показаннями ОСОБА_10 , наданими в судовому засіданні, а також аудіозаписом цієї розмови та роздруківкою дзвінків. Крім того, апелянт зазначає про сумнівність достовірності протоколів обшуку будинку та господарства ОСОБА_10 від 04 липня 2013 року, в яких постановою слідчого від 15 липня 2013 року хоч і усунуто суперечності, проте вказано, що грошові кошти отримані ОСОБА_10 05 липня 2013 року, також зазначені протоколи не підписані представниками адвокатського округу. На переконання апелянта, підтвердженням його наміру взяти у ОСОБА_10 04 липня 2013 року саме планшет, є дзвінок його дружини, якій він повідомив про свої наміри, а також результати обшуку в будинку ОСОБА_10 , згідно яких планшет в будинку не виявлено, при цьому апелянт стверджує про вилучення планшету ОСОБА_10 з його автомобіля під час обшуку.

Обвинувачений в апеляційній скарзі зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що в даному кримінальному провадженні підозра ОСОБА_8 за ч.4 ст.369 КК України не пред`являлася, що на його думку свідчить про сприяння ОСОБА_8 стороною обвинувачення уникнути кримінальної відповідальності. Також, судом не надана оцінка ухвалі Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 листопада 2013 року про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, оскільки відносно нього мало місце вимагання неправомірної вигоди, при цьому вимагання в діях апелянта судом першої інстанції не встановлено.

Апелянт вказує на те, що результати негласних слідчих дій, фіксовані до дати надання дозволів слідчим суддею на негласні слідчі дії відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , а саме до 26 червня 2013 року, є недопустимими і на них не міг посилатися суд при ухваленні вироку.

Обвинувачений посилається на відсутність відомостей про опечатування відеокасети фіксації обшуку належного йому автомобіля, після запису на неї аудіовідеоінформації, та відсутність відомостей щодо місця зберігання даної касети, що на його думку надало можливість вільного доступу до неї інших осіб.

Також, обвинувачений посилається на неврахування судом першої інстанції численних порушень Кримінального процесуального кодексу України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» під час його затримання та проведення обшуку в його автомобілі 04 липня 2013 року.

Обвинувачений в апеляційній скарзі вказує на неналежність та недопустимість протоколу огляду вилучених грошових коштів від 05.07.2013 року та протоколу огляду і вручення від 04.07.2013 року, так як вказані протоколи складені за фактичної відсутності понятих та суперечать іншим обставинам провадження. Також, апелянт вказує на недопустимість протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 04.07.2013 у зв`язку з істотними протиріччями, що містяться в ньому, також даний протокол не підписаний особами, відносно яких здійснювався контроль за вчиненням злочину.

Крім того, обвинувачений посилається на вчинення відносно нього провокації злочину, яка на його думку організована прокуратурою району разом з управлінням СБУ в Чернігівській області, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . При цьому, обвинувачений наводить обставини, які на його думку підтверджують неприязне відношення до нього з боку вказаних органів та осіб, а також свідчать про наявність у них підстав для усунення апелянта з посади судді. Також, в апеляційній скарзі апелянт наводить обставини вчинення відносно нього провокації інкримінованого йому злочину та зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно проігноровано дані обставини, в тому числі і факт невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань його повідомлень щодо провокації злочину.

Обвинувачений зазначає про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на порушення презумпції невинуватості відносно нього управлінням СБУ в Чернігівській області, від імені якого зроблено заяву у засобах масової інформації до ухвалення вироку про його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину.

Апелянт вказує на те, що висновок суду першої інстанції про його призначення заступником голови суду нічим не підтверджений.

Також, на думку апелянта, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження викладені у вироку показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12 щодо явки на проголошення вироку наступного дня. Суд першої інстанції не зазначив у вироку та не надав оцінки показанням ОСОБА_10 щодо пакету, в який він поклав грошові кошти в сумі 16 000 гривень.

Крім того, обвинувачений стверджує про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв в якості доказу роздруківку вхідних та вихідних дзвінків абонента НОМЕР_2 ( ОСОБА_10 ) у період з травня по 04 липня 2013 року є вхідні та вихідні на і з номерів НОМЕР_3 ( ОСОБА_7 ), адже у вказаній роздруківці відсутні вихідні дзвінки з його телефону на телефон ОСОБА_10 .

Апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції не усунуто суперечностей в показаннях свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_8 стверджував, що передавав гроші за виправдання його за ч.2 ст.367 КК України, а ОСОБА_10 стверджував, що брав гроші для прийняття лояльного вироку відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.382 КК України.

Як зазначає в апеляційній скарзі обвинувачений, під час обшуку його автомобіля та в ході обшуку господарства ОСОБА_10 виявлені декілька купюр номіналом 100 та 500 гривень, які ОСОБА_8 не надавалися, ці номери та серії купюр не зазначені у протоколі огляду грошових коштів від 05 липня 2013 року, а тому висновок суду про те, що номера та серії вилучених купюр співпадають з тими, що зазначені в протоколах огляду та вручення грошових коштів, є невірним.

Істотні порушення вимог кримінального процесуального закону на переконання апелянта, виразилися в наступному. Обвинувачений вказує про ухвалення оскаржуваного вироку суду, у зв`язку з чим апелянту не зрозуміло вид судового рішення, яким його засуджено. Також, апелянт зазначає про те, що судом при ухваленні вироку безпідставно не вирішено питання щодо майна, на яке накладено арешт та заходів забезпечення кримінального провадження. Крім того, обвинувачений посилається на порушення таємниці нарадчої кімнати суддею ОСОБА_1 під час ухвалення оскаржуваного вироку, так як відповідно до списку авто призначених справ, що надійшли вперше, в період її перебування в нарадчій кімнаті з 11 по 18 серпня 2014 року їй було розподілено 16 справ. Також, апелянт вказує про те, що оригінал вироку не містить відомостей про його виготовлення в автоматизованій системі документообігу суду, а видана йому копія вироку містить за кількістю менше сторінок, ніж оригінал зазначеного судового рішення. Обвинувачений стверджує про те, що 11 квітня 2014 року в судовому засіданні брали участь два секретаря судових засідань ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , однак в матеріалах провадження журнал судового засідання за участю секретаря судових засідань ОСОБА_13 відсутній, оскільки нею не підписаний, що є обов`язковим.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти поданої апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен місити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Аналіз змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 за фактом одержання неправомірної вигоди за ч. 4 ст. 368 КК України, указує на те, що при складанні обвинувального акту прокурором не було дотримано цих вимог закону, оскільки направлений прокурором обвинувальний акт не містять у собі належним чином сформульованого обвинувачення. Так, обвинувальний акт містить у собі лише фактичні обставини, які встановлені слідчим під час досудового розслідування, вказівку на підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 368 КК України, та правову кваліфікацію його дій.
Залишивши поза увагою відсутність висунутого обвинувачення щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції ухвалив обвинувальний вирок, чим порушив вимоги положень ст.370 КПК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Із урахуванням викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд кримінального провадження за відсутності висунутого обвинувачення, порушує гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого, в тому числі і право на захист, а ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь-якому разі повинно бути визнане незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.
Поряд із цим, колегія суддів звертає увагу на необхідність перевірки доводів ОСОБА_7 щодо дотримання вимог кримінального процесуального закону при затвердженні прокурором обвинувального акту.
Оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 затверджено прокурором ОСОБА_6 , хоча будь-яких даних, що саме цей прокурор здійснював нагляд у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням матеріали не містять, що було однією з підстав скасування ухвали апеляційного суду Київської області від 23.10.2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
При підготовчому судовому засіданні суду слід звернути увагу на недоліки досудового розслідування і судового розгляду, а саме, встановлення обставин, що впливали на допустимість доказів, покладених в основу обвинувачення: яку дійсну мету переслідували ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , звертаючись до ОСОБА_7 з приводу прийняття рішення на користь ОСОБА_8 в обмін на надання неправомірної дії ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , працівників СБУ та прокуратури ознаки провокації злочину, тобто цілеспрямованого схиляння засудженого до одержання неправомірної вигоди з метою відкриття кримінального провадження та отримання доказів, і чи вчинив би ОСОБА_7 такий злочин в іншому випадку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Славутицького районного суду Київської області від 18 серпня 2014 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню. Відповідно до положень ч.1 ст.412 КПК України та ст.9 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання для виконання вимог ст. 314 КПК України.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Славутицького міського суду Київської області від 18.08.2014 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Головуючий:

Судді: