Ухвала

іменем україни

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Британчука В.В.,
суддів:Григор'євої І.В., Фурика Ю.П.,
за участю прокуроразаконного представника засудженого Кравченко Є. С., ОСОБА_5,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 04 листопада 2014 року кримінальну справу за касаційними скаргами заступника прокурора Волинської області, засудженого ОСОБА_6, його законного представника ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Волинської області від 11 серпня 2014 року.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2013 року

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого,

що не має судимості в силу ст. 89 КК,

засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 2 - 4 ч. 1 ст. 76 КК.

За обвинуваченням: за ч. 2 ст. 307 КК ОСОБА_6 виправдано за недоведеністю участі у вчиненні злочину; за ч. 1 ст. 296 КК виправдано за відсутністю в діянні складу злочину.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у справі.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 02 червня 2012 року ОСОБА_6 у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись на вул. Зв'язківців, 1б у м. Луцьку Волинської області, шляхом привласнення знайденого незаконно придбав, носив та зберігав пістолет марки ZORAKI, моделі MOD.914 (серійний номер № НОМЕР_1), який 03 червня 2012 року близько 00.20 год. було виявлено та вилучено працівниками міліції.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 березня 2013 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перевіривши справу в касаційному порядку за касаційною скаргою прокурора дійшов висновку, що ухвалу апеляційного суду постановлено з істотним порушенням кримінально-процесуального закону, зокрема ст. 377 КПК 1960 року, у зв'язку з чим 17 жовтня 2013 року скасував зазначене рішення і направив справу на новий апеляційний розгляд. Крім того, суд касаційної інстанції вказав, що навіть за умови визнання ОСОБА_6 винним лише у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 цього Кодексу є м'яким.

За результатами нового апеляційного розгляду Апеляційний суд Волинської області, задовольнивши частково апеляцію прокурора, постановив свій вирок від 11 серпня 2014 року, яким скасував вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК та призначеного йому покарання за ч. 1 ст. 263 КК. Апеляційний суд визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК і призначив засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 263 КК призначив покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Як убачається з вироку, постановленого за результатами апеляційного розгляду, суд дійшов висновку про доведеність пред'явленого ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК та визнав його винуватим у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, а також у незаконному збуті особливо небезпечних наркотичних засобів, психотропних речовин, вчинених повторно, в місцях масового перебування громадян за обставин, установлених органами досудового слідства.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку апеляційного суду і направлення справи на новий апеляційний розгляд через неправильне застосування кримінального закону та м'якість призначеного покарання. Вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК, підтверджується зібраними у справі доказами, а тому висновок апеляційного суду про обґрунтованість його виправдання за цим обвинуваченням є безпідставним. Крім того, на думку прокурора, суд усупереч вимогам ст. 65 КК не врахував повною мірою даних про особу засудженого та всіх обставини, які мають значення при виборі заходу примусу; неправомірно застосував ст. 69 цього Кодексу, що потягло за собою призначення ОСОБА_6 невиправдано м'якого покарання. Також у скарзі прокурор зауважує, що суд без наведення мотивів свого рішення не застосував конфіскації майна - додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 307 КК.

У спільній касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений, його законний представник ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_7, посилаючись на те, що ОСОБА_6 страждає на ряд захворювань, має психічні розлади та є інвалідом 2-ї групи, просять вирок апеляційного суду змінити, пом'якшити призначене за ч. 2 ст. 307 КК покарання, застосувавши положення ст. 75 цього Кодексу; крім того, вони просять звільнити засудженого від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК відповідно до Закону України «Про амністію у 2014 році». Водночас у скарзі сторона захисту ставить під сумнів законність засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК.

Про дату й час касаційного розгляду справи належним чином повідомлено особам, зазначеним у ст. 384 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, подану прокурором, і заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту, пояснення законного представника засудженого, котрий просив задовольнити спільну касаційну скаргу, вказуючи на необґрунтованість доводів сторони обвинувачення, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до статей 16-1, 323, 377 КПК 1960 року при перевірці законності та обґрунтованості вироку апеляційний суд, дотримуючись засад диспозитивності, рівності та змагальності, повинен з'ясувати, чи в установленому кримінально-процесуальним законом порядку органи досудового слідства здобули докази обвинувачення, чи повно, всебічно та об'єктивно їх оцінив суд і, чи відповідно до тих доказів; чи правильно було застосовано кримінальний закон, а також перевірити заперечення сторони захисту, висновки місцевого суду, й у разі незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.

В силу статей 257, 321, 323, 334 КПК 1960 року вирок апеляційного суду повинен бути законним та обґрунтованим. Тому висновки щодо оцінки доказів належить у ньому викласти в логічних судженнях, які б виключали сумніви з приводу допустимості й достовірності того чи іншого доказу. Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено в ході апеляційного перегляду справи.

Згідно з приписами статей 362, 378 КПК 1960 року, апеляційний суд у разі проведення слідства та постановлення вироку має керуватися положеннями, що містяться у главах 26 - 28 цього Кодексу.

Цих вимог закону апеляційний суд не дотримався.

За матеріалами справи суд апеляційної інстанції прийняв рішення про проведення часткового судового слідства, у зв'язку з чим дослідив певні зібрані у справі докази, а саме: матеріали проведення оперативних закупок та відеозапис подій, протоколи проведення оперативно-розшукових заходів, допиту окремих свідків, ряд експертних висновків. Пославшись на ці докази, суд визнав доведеною винуватість засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.

Проте всупереч вимогам ст. 257 КПК 1960 року апеляційний суд безпосередньо не допитав ОСОБА_6 за пред'явленим йому обвинуваченням за ч. 2 ст. 307 КК, а також не допитав свідків на показання яких послався у вироку.

Крім того, апеляційний суд не виконав і визначеної в ст. 297 КПК 1960 року процедури (читання обвинувального висновку або його відповідної частини), яка є обов'язковою, оскільки місцевий суд виправдав ОСОБА_6 за вказаним обвинуваченням.

Не дотримавшись процесуального порядку проведення слідства й не дослідивши безпосередньо доказів, суд апеляційної інстанції неправомірно дав їм іншу оцінку ніж суд першої інстанції.

Разом із тим, у вироку апеляційного суду не міститься формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК, визнаного доведеним, із зазначенням місця, часу, способу і наслідків вчинення злочину, форми вини і мотивів, як це передбачено ч. 1 ст. 334 КПК 1960 року. Замість цього суд обмежився викладенням обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_6 слідчими органами.

Також суд апеляційної інстанції допустив у вироку суперечливість своїх висновків. Зокрема, визнав доведеним збут засудженим особливо небезпечних наркотичних засобів, психотропних речовин у місцях масового перебування громадян і водночас цю саму кваліфікуючу ознаку виключив з обвинувачення як таку, що не знайшла підтвердження.

Крім того, апеляційний суд, постановляючи обвинувальний вирок у частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК, не проаналізував змісту рішення суду касаційної інстанції та підстав, на яких було скасовано ухвалу від 22 березня 2013 року, а відтак, і не дотримався приписів статей 399, 400 КПК 1960 року.

Таким чином, апеляційний суд формально переглянув справу, порушивши цим право ОСОБА_6 на справедливе та неупереджене її вирішення в порядку апеляційного провадження.

З огляду на те, що допущені порушення в силу ст. 370 КПК 1960 року є істотними, вирок апеляційного суду є незаконний та підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 цього Кодексу, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, звідси часткове задоволення касаційних скарг.

Під час нового апеляційного провадження суду необхідно ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи, викладені в поданих апеляціях, версії, висунуті засудженим на свій захист, а також перевірити інші доводи, наведені в касаційних скаргах прокурора, засудженого, його законного представника та захисника, дати всьому належну оцінку, та, дотримуючись положень глави 30 КПК 1960 року, прийняти законне, обґрунтоване й справедливе рішення.

Керуючись статтями 394 - 396, 398, 399 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6, його законного представника ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Волинської області від 11 серпня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.

Судді:

В.В. Британчук І.В. Григор'єва Ю.П. Фурик