Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кульбаби
В.М.,

суддів
Квасневської Н.Д., Колесниченка В.М.,

за участю прокурора Таргонія
О.В,

секретаря Гладкіх Л.М.

розглянула в судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0001007 за
обвинуваченням

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки та
мешканки АДРЕСА_1, такої що немає
судимості в силу ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень
передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст.
146 КК України,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця с.
Куцеволівка Онуфрієвського району
Кіровоградської області, мешканця
АДРЕСА_1, раніше не
судимого,

у вчиненні кримінального
правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 146
КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 20
січня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1
ст. 125 КК України до штрафу у розмірі 850
грн.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано невинуватими
у вчиненні кримінального
правопорушення за ч. 2 ст. 146 КК України
та виправдано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
потерпілої ОСОБА_3 5 000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні вимог про стягнення
матеріальної шкоди відмовлено.

Вироком Апеляційного суду Полтавської
області від 11 квітня 2014 року вирок
районного суду від 20 січня 2014 року в
частині призначення покарання ОСОБА_1
за ч. 1 ст. 125 КК України та виправдання
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 146 КК
України скасовано.

Визнано винною ОСОБА_1 у вчиненні
кримінальних правопорушень за ч. 1 ст.
125, ч. 2 ст. 146 КК України та призначено
покарання: за ч. 1 ст. 125 КК
України 200 годин громадських робіт, за
ч. 2 ст. 146 КК України 1 рік позбавлення
волі.

На підставі ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів, шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим,
остаточно визначено 1 рік позбавлення
волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено
від призначеного покарання з
випробуванням з іспитовим строком 3
роки.

Визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні
кримінального правопорушення за ч. 2 ст.
146 КК України та призначено покарання 1
рік обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено
від призначеного покарання з
випробуванням з іспитовим строком 3
роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено
на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обов'язки
публічно попросити пробачення у
потерпілої, повідомляти
кримінально-виконавчу інспекцію про
зміну місця проживання та роботи.

Змінено вирок в частині вирішення
цивільного позову.

Позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на користь потерпілої ОСОБА_3 20 000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

У касаційних скаргах засуджені ОСОБА_1
та ОСОБА_2 просять скасувати вирок
апеляційного суду і призначити новий
розгляд у суді апеляційної інстанції.
Стверджують, апеляційним судом дана
неправильна оцінка доказам у справі,
неправильно застосовано кримінальний
закон, істотно порушено вимоги
кримінального процесуального закону.
Пред'явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 146
КК України є неконкретним, вирок суду в
частині доведеності вини за ч. 2 ст. 146
КК України обґрунтовано недопустимими
доказами. Не підлягає задоволенню
цивільний позов потерпілої про
стягнення моральної шкоди, оскільки
він є необґрунтований.

У доповненнях до касаційної скарги
засуджена ОСОБА_1 просить зменшити
розмір стягнутої моральної шкоди, та
застосувати Закон України «Про
амністію у 2014 році» щодо неї.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засуджено за вчинення
злочинів за наступних обставин. У кінці
червня 2013 року у ОСОБА_1 виникли
неприязні стосунки до ОСОБА_3 на ґрунті
ревнощів до свого чоловіка ОСОБА_2

22.07.2013 року приблизно о 19 год. з метою
з'ясування стосунків із ОСОБА_3, ОСОБА_2
разом зі своєю дружиною ОСОБА_1
автомобілем ВАЗ під'їхали до магазину
«Деївський», розташованого по вул.
Жовтневій в с. Садки Кременчуцького
району Полтавської області де їх
очікувала ОСОБА_3

На пропозицію ОСОБА_1 потерпіла
погодилася присісти у салон
автомобіля, після чого ОСОБА_1 із
застосуванням фізичної сили повалила
ОСОБА_3 на заднє пасажирське сидіння
автомобіля, нанесла удари руками по
різним частинам тіла. ОСОБА_3 була
позбавлена можливості залишити
автомобіль через блокування дверей.

ОСОБА_2С, діючи за попередньою змовою з
ОСОБА_1, завів автомобіль та поїхав в
інший населений пункт до власного
домоволодіння, за адресою АДРЕСА_1.
Після зупинки автомобіля, ОСОБА_1 із
застосуванням сили затягла ОСОБА_3 до
приміщення будинку зачинивши за собою
двері, чим протиправно перешкодила
ОСОБА_3 вільно обирати місце свого
знаходження.

Під час перебування в будинку ОСОБА_1
нанесла ОСОБА_3 удари та із
застосуванням машинки вистригла
волосся з голови потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора про те, що вирок апеляційного
суду скасуванню, а касаційні скарги
задоволенню не підлягають, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
касаційних скарг, колегія суддів
вважає, що скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду щодо доведеності
винуватості засуджених в незаконному
позбавленні волі потерпілої, вчиненому
за попередньою змовою групою осіб
ґрунтується на сукупності доказів,
зібраних відповідно до вимог КПК
України, яким дана відповідна оцінка.

Доводи скарг засуджених про неналежну
оцінку доказів та неправильне
застосування кримінального закону
судом є необґрунтованими.

Зокрема, вину засуджених у вчинені
злочину підтверджено показаннями
потерпілої ОСОБА_3, котра показала, що
на пропозицію засуджених сіла в їх
автомобіль, дверцята якого не зачиняла.

Але проти її волі із застосуванням
насильства з боку ОСОБА_1 її було
позбавлено можливості покинути
транспортний засіб, доставлено до
будинку обвинувачених, де в зачиненому
приміщенні засуджена нанесла їй удари
по тілу, та машинкою для стрижки
волосся частково видалила волосся з
голови.

Ці ж саме обставини підтвердила свідок
ОСОБА_4, котра бачила, як ОСОБА_1 затягла
потерпілу до автомобіля, наносила їй
удари, при цьому ноги ОСОБА_3 були
зовні, а машина від'їхала із відкритими
під час рушання дверцятами.

Перебування потерпілої в будинку
засуджених підтвердили очевидці
події ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Засуджений ОСОБА_2 показав, що чув, як
жінки «штовхалися» на задньому сидінні
в машині, рух розпочав за вказівкою
обвинуваченої.

Давши належну оцінку доказам,
дослідженим в судовому засіданні,
апеляційний суд обґрунтовано
встановив, що засуджені без законних
підстав, утримували потерпілу в
транспортному засобі та перемістили
проти її волі до свого домоволодіння,
яке потерпіла не змогла вільно
залишити - тим самим незаконно
позбавили волі ОСОБА_3

Наведене підтверджує кваліфікацію
злочину та спростовує доводи
касаційних скарг засуджених.

Необґрунтованими є твердження скарг в
частині вирішення цивільного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними діями відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із протиправною
поведінкою щодо неї.

Колегія суддів вважає, що розмір
стягнутої моральної шкоди відповідає
вимогам розумності та справедливості,
а судове рішення зміні в цій частині не
підлягає.

Перевіркою встановлено, що, закон про
кримінальну відповідальність
застосовано правильно, а вирок
апеляційного суду Полтавської області
відповідає вимогам ст. ст. 374, 420 КПК
України.

Не підлягає задоволенню клопотання
засудженої ОСОБА_1 про застосування
щодо неї Закону України «Про амністію
у 2014 році», оскільки в матеріалах
кримінального провадження відсутні
відомості про те, що засуджена не
позбавлена батьківських прав щодо двох
неповнолітніх дітей, яких вона виховує,
не долучено цих документів і до
клопотання.

Доводи касаційних скарг і матеріали
кримінального провадження не містять
вказівок на інші порушення вимог
закону, які були би підставами для
зміни або скасування судових рішень.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України,
колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні клопотання засудженої
ОСОБА_1 про застосування щодо неї
Закону України «Про амністію у 2014 році»
відмовити.

Касаційні скарги засуджених залишити
без задоволення, а вирок Апеляційного
суду Полтавської області від 11 квітня
2014 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - без
зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції
відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України
набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

Квасневська Н.Д. Колесниченко
В.М. Кульбаба В.М.