Справа №490/286/15-к 18.03.2015 18.03.2015 18.03.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/188/15 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 березня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.02.2015 р. у відношенні:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ., якому відмовлено в застосуванні Закону України «Про амністію у 2014 році».
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8
засуджений ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Просить скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.02.2015р., застосувати п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» відповідно до якого ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі.
Короткий зміст рішення суду 1-й інстанції.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про застосування відносно останнього ЗУ «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року.
Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на той факт, що суд безпідставно відмовив у застосуванні до його підзахисного ЗУ «Про амністію у 2014 році». Зазначає, що відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, звільняються особи, що засуджені за умисні злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, при умові, що вони не позбавлені батьківських прав, та на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось вісімнадцять років. Наголошує що у відповідності до ч.4, ст. 12, ч.1 ст. 25, ч.2 ст. 286 КК України, вчинений ОСОБА_7 злочин особливо тяжким не є та вчинений з необережності, крім того вказує, що ОСОБА_7 є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якої батьківських прав його не позбавлено.
Стверджує, що у мотивувальній частині ухвали суд упереджено зазначає тільки ті показання ОСОБА_7 , які на думку суду, обґрунтовують підстави відмови в задоволенні заяви про застосування Закону України «Про амністію у 2014 році».
На переконання апелянта, до засудженого ОСОБА_7 необхідно застосувати п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» відповідно якого необхідно звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі.
Встановлені судом 1-ї інстанції обставини.
Захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про застосування відносно останнього ЗУ «Про амністію у 2014 році». Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд послався на положення п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію в 2014 році», відповідно до якого, звільняються від відбування покарання, особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років. У зв`язку з тим, що запис про батьківство ОСОБА_7 було зроблено в грудні 2014 року після винесення вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.10.2014р., ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 17.12.2014р. та після набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році», він не підпадає під дію зазначеного Закону.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача, пояснення захисника та засудженого на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про відмову в задоволені апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд вважає що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, звільняються особи, що засуджені за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, та за злочини. вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до зазначеної статті при умові, що вони не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось вісімнадцять років.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та пояснення засудженого ОСОБА_7 , які він давав в суді першої та апеляційної інстанції, при встановленні особи обвинуваченого, останній вказував, що не має на утриманні неповнолітніх дітей, тим самим не визнав факт свого батьківства. Зі слів засудженого, такі пояснення він давав за порадою свого захисника з метою, щоб матір дитини отримувала матеріальну допомогу від держави. Однак. такі твердження засудженого ОСОБА_7 не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки мають суперечливий характер.
Відповідно до копії актового запису про народження дитини №593 від 24.09.2013р., в графі: «відомості про батька» першочергово було зазначено батьком дитини ОСОБА_10 , на підставі заяви матері дитини ОСОБА_11 від 24.09.2013р. Дані відомості про ОСОБА_7 , як батька дитини були внесені до актового запису про народження дитини вже після винесення вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.10.2014р., ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 17.12.2014р. та після набрання чинності Закону України «Про амністію у 2014 році»
Крім того, засуджений ОСОБА_7 в судовому засіданні першої інстанції пояснював, що запис про його батьківство було зроблено в грудні 2014 року за спільною заявою його та матері дитини, з метою застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2014 році».
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд вірно прийшов до висновку, що на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році» від 08.04. 2014 року, не було законних підстав для застосування амністії відносно ОСОБА_7 оскільки, відповідно до актового запису №593 від 24.09. 2013 року останній визнав своє батьківство в грудні 2014 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04. 2014 року, і саме з того часу вважається батьком дитини.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про те, що його підзахисний не зазначав, що має на утриманні неповнолітню дитину для того, щоб матір дитини ОСОБА_11 отримувала матеріальну допомогу від держави, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку такі судження не є пріоритетним і не мають юридичного значення для задоволення його апеляційної скарги.
Судом не було допущено під час розгляду справи істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б перешкоджали постановити законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись ст.ст. 85, 86 КК України, ст.ст. 405, 407 КПК України, ЗУ «Про амністію у 2014 році» (зі змінами, внесеними у з-н №1246-VII від 06.05.2014 року), ст.ст.405,407,424,426,532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року у відношенні засудженого ОСОБА_7 - без зміни.
ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3