пр. № 1-кп/759/34/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі сторін кримінального провадження: прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачена ОСОБА_9 , потерпілий ОСОБА_10 , представник потерпілого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0000053 по обвинуваченню:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, українки, громадянки України, освіта вища, не працює, не одружена, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засуджена,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_9 була зареєстрована як фізична особа підприємець 06.03.2009 р. Виконавчим комітетом Одеської міської Ради, свідоцтво про державну реєстрацію ВО 2 № 950127, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 0078201.

Згідно ліцензії Міністерства фінансів України серія АВ №444369 від 16.04.2009р. ОСОБА_9 отримала право на оптову та роздрібну торгівлю ювелірними та побутовими виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння.

В березні 2009 року ОСОБА_9 за адресою: м. Одеса, площа Соборна, 1, орендувала нежиле приміщення, площею 60,8 кв.м., в якому відкрила магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » для здійснення фінансово-господарської діяльності.

ОСОБА_9 , будучи керівником трудового колективу, виконувала адміністративно - господарські та організаційно - розпорядчі функції, розпоряджалася майном, вела фінансово-господарську діяльність, укладала трудові договори з громадянами, які перебували на посадах продавців та адміністратора магазину, яким вона офіційно виплачувала зарплату, а саме: трудовий договір № 0 від 01.07.2009 з ОСОБА_12 та № 7 від 01.07.2009 р. з ОСОБА_13 . Зазначені договори в установленому порядку реєструвались в Одеському міському центрі зайнятості, і найманим працівникам ДПІ Малиновського району м. Одеси видавались довідки про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку ОСОБА_9 , тобто ОСОБА_9 керувала підпорядкованими працівниками, віддавала їм накази та вказівки - виконувала організаційно-розпорядчі функції.
Крім того, ОСОБА_9 отримувала для реалізації матеріальні цінності за договорами з юридичними та фізичними особами, здійснювала функції управління і розпорядження цим майном, тобто мала адміністративно- господарські обов`язки.

В силу вказаних обставин ОСОБА_9 , згідно примітки 1 до ст. 364 КК України, була службовою особою.

25 серпня 2009 р. в АДРЕСА_2 , ОСОБА_9 як фізична особа - підприємець, уклала договір доручення №16/09 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 . Згідно п.1.1 договору ОСОБА_9 зобов`язалась приймати і продавати товари ОСОБА_10 . Згідно п.4.2.4 договору ОСОБА_9 повинна була забезпечити схоронність майна довірителя. Строк дії укладеного договору - до 31.12.2009р.

На підставі вказаного договору ОСОБА_9 по накладних №№Ш- 00000093, Ш-00000094 отримала в приміщенні офісу АДРЕСА_3 , 25.08.2009р. від ОСОБА_10 177 найменувань виробів із золота на загальну суму 1 232 243грн.97коп., які перевезла в м. Одесу для реалізації у вказаному магазині.

Так, згідно Інструкції про порядок одержання, використання, оцінки та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, затвердженої наказом Міністерством фінансів України №84 від 06.04.1998р., ОСОБА_9 повинна була зберігати дорогоцінні метали і дорогоцінне каміння у відповідності до встановлених зазначеною Інструкцією вимог, а саме:

· зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння організувати таким чином, щоб забезпечити повне збереження їх від розкрадання, пожеж і псування в місцях збереження /п.4.1/.

· зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та виробів з них здійснювати у спеціальних приміщеннях, обладнаних сучасними технічними засобами охорони, матеріально-відповідальними особами, з якими укладаються договори про матеріальну відповідальність у порядку, встановленому чинним законодавством.

· умови зберігання цінностей, у тому числі і на робочому місці виконавця робіт, передбачаються внутрішніми інструкціями суб`єкта підприємницької діяльності /п.4.2/.

· суб`єкти підприємницької діяльності несуть відповідальність за незадовільну організацію зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння відповідно до чинного законодавства /п.4.5/.
У порушення вказаних вимог ОСОБА_9 , будучи службовою особою, не забезпечила належне зберігання матеріальних цінностей отриманих від ОСОБА_10 .

В період часу з 25.08.2009р. по 31.12.2009р. ОСОБА_9 проявила службову недбалість, а саме: з продавцями та адміністратором магазину не були укладені договори про повну матеріальну відповідальність; не були розроблені внутрішні інструкції щодо забезпечення схоронності матеріальних цінностей; при знаходженні продавців та ОСОБА_9 на виставках, остання дозволяла реалізовувати товар охоронцю; було відсутнє приміщення для зберігання товару, сейф не закривався на замок; частину товару ОСОБА_9 зберігала по місцю свого проживання. Крім того, ОСОБА_9 довела до відому колективу магазину, що її знайомий ОСОБА_14 є співвласником магазину, хоча це не відповідало дійсності - офіційно ОСОБА_14 в трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_15 не перебував, проте за згодою останньої мав доступ до матеріальних цінностей, без документального оформлення брав вироби із золота для передачі в реалізацію іншими торговими точками, а також сам займався їх реалізацією, брав матеріальні цінності на зберігання.

В кінці грудня 2009 року ОСОБА_9 було виявлена нестача цінностей на суму 1 232 243 грн. 97 коп., які їй передав ФОП ОСОБА_10 для реалізації, про що ОСОБА_9 повідомила останнього.

Отже, ФОП ОСОБА_10 спричинені матеріальні збитки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_9 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнала та показала, що вона познайомилась із ОСОБА_14 в м. Одеса та через деякий час вони вирішили разом відкрити ювелірний магазин. Вона зареєструвалась як ФОП ОСОБА_15 в м. Одеса, взяла в оренду приміщення та відкрила магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Вона брала на Вінницькому ювелірному заводі «Кристал» ювелірні вироби на реалізацію, купувала ювелірні вироби в Туреччині. Влітку 2009 року вона познайомилась із ОСОБА_10 на виставці ювелірних виробів в м. Одеса та повідомила йому, що має ювелірний магазин. На що ОСОБА_10 запропонував свої ювелірні вироби їй на реалізацію. Згодом вона поїхала до м. Києва та забрала у ОСОБА_10 по накладним ювелірні вироби, привезла їх до свого магазину в м. Одеса та сховала в сейф. Магазин був обладнаний відеоспостереженням, охоронною сигналізацією, з 9-00 год. до 19-00 год. в магазині чергував охоронець. Всі вироби в нічний час зберігалися у сейфі. В магазині працювали продавці ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Всі вони були оформлені офіційно, трудові договори були зареєстровані в центрі зайнятості, з ними були укладені договори матеріальної відповідальності. Проте, договори матеріальної відповідальності були викрадені з магазину. З ОСОБА_14 був укладений усний договір, фактично він був директором магазину, саме він займався охороною. Товар зберігався в магазині, але ОСОБА_14 брав його частинами та передавав товар на реалізацію в інші місця торгівлі. Вона вважала ОСОБА_14 партнером по бізнесу, він збирався вкласти свої гроші в сумісний бізнес, але так і не зробив цього. Вона виконувала керівні функції: приймала людей на роботу, укладала з ними договори в центрі зайнятості, підписувала звіти до податкової інспекції. Ювелірні вироби, які зникли, згодом виявилися у ОСОБА_19 у заставі.

Не дивлячись на не визнання обвинуваченою своєї вини та її захисну версію подій, її вина у вчиненні за викладених вище обставин службової недбалості, яка спричинила тяжкі наслідки, підтверджується крім власне її показань, в яких не заперечуються окремі обставини з фактичного боку (присутність сторонньої особи в приміщенні магазину, неналежна організація охорони магазину та ювелірних виробів - наявність ключів у сторонніх осіб, використання ювелірних виробів сторонніми особами), усією сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, які узгоджуються в деталях між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй достовірності та допустимості.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 показав, що із ОСОБА_9 він познайомився на виставці ювелірних виробів в м. Одеса в 2009 році. Він знав, що ОСОБА_9 давно займається ювелірним бізнесом та вона запропонувала спільний бізнес, а саме надавати їй на реалізацію товар ювелірні вироби. Вона пояснила, що зараз відкриває ювелірний магазин «Кристал» в м. Одеса разом із бізнес-партнером ОСОБА_14 , який їй допоможе у реалізації товару. Вони поїхали разом у магазин, він перевірив всі умови у магазині та ОСОБА_9 познайомила його сином ОСОБА_14 - ОСОБА_13 , якого представила як директора магазину. Він перевірив наявність у ОСОБА_9 всіх дозвільних документів, необхідних для здійснення відповідним видом діяльності та уклав з останньою договір доручення. Договір він складав сам, користуючись інтернетом, до послуг спеціаліста не звертався, в зв`язку з чим, через юридичну неграмотність, назвав його договором поруки, а не доручення. Відповідно до умов договору він передав ОСОБА_9 ювелірні вироби в м. Києві. Проте, ніякого прибутку не надходило і ОСОБА_15 пояснювала це тим, що в країні криза та ювелірні вироби не продаються. Після чого він попросив повернути товар, що ОСОБА_9 повинна була за договором зробити протягом 10 днів. ОСОБА_9 пообіцяла викупити товар разом з ОСОБА_14 , за кредитні кошти, які має отримати ОСОБА_14 . Кошти мали бути повернуті в січні 2010 року. В січні 2010 року ОСОБА_9 повідомила, що ювелірні вироби в неї забрав ОСОБА_14 та віддав їх лихварю ОСОБА_20 . ОСОБА_9 неодноразово обіцяла повернути гроші, проте нічого не віддала. Він написав заяву в прокуратуру Приморського району м. Одеси та, коли його викликали на допит дізнався, що з магазину «Кристал» зник товар. Він написав ОСОБА_9 офіційну претензію з вимогою про повернення товару або коштів. ОСОБА_9 надала відповідь, що не може повернути товар, оскільки його викрав ОСОБА_14 . Ювелірні вироби, відповідно до договору, мали зберігатися та реалізовуватися виключно в магазині «Кристал». Проте, ОСОБА_9 потім пояснила, що прикраси там не зберігалися та вона їх віддала в інші магазини на реалізацію. Зі ОСОБА_9 не укладався окремий договір матеріальної відповідальності, все було зазначено в загальному договорі. Також в договорі не була зазначена сума, на яку передавалися ювелірні вироби, оскільки ця сума вказувалась в накладних, за якими передавались коштовності. Всі товари, передані ОСОБА_9 , були офіційно ввезені на територію України, про що є відповідні митні документи в матеріалах провадження, а на товар, куплений на території України є накладні та всі інші необхідні документи.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 показав, що з ОСОБА_10 перебуває у дружніх стосунках та мав ділові стосунки. Йому відомо, що ОСОБА_10 надавав ОСОБА_9 товар для реалізації, він бачив накладні з печатками останньої. Частина товару, переданого ОСОБА_9 , належала йому. ОСОБА_10 йому повідомив про зникнення товару, проте в них були свої домовленості та подальша доля товару його не цікавила. ОСОБА_10 згодом повністю розрахувався з ним за цей товар.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що зі ОСОБА_9 його познайомив приятель у 2008 році. Через рік ОСОБА_9 переїхала в м. Одесу та вирішила відкрити магазин. Він допомагав ОСОБА_9 у реєстрації як приватного підприємця, для чого прописав її у своєму будинку, допомагав підшукувати приміщення для магазину, відкривати магазин, надавав їй консультативну допомогу, надавав грошові кошти необхідні для відкриття.. В 2009 році він працював менеджером в компанії «Оптіма лізинг» та ніяких офіційних посад у ОСОБА_9 не займав. Магазин знаходився на Соборній площі, 1 в м. Одеса. ОСОБА_9 займалась продажем ювелірних виробів, для чого брала прикраси для реалізації на Вінницькому ювелірному заводі «Кристал», а також купувала прикраси в Туреччині. Він також їздив із нею в Туреччину та на завод «Кристал» за прикрасами. ОСОБА_10 також надавав ОСОБА_9 ювелірні вироби на реалізацію. В магазині було 2 продавця: ОСОБА_12 та ОСОБА_22 і адміністратор. Деякий час адміністратором був його син ОСОБА_13 . Також був бухгалтер. Всі працівники були оформлені офіційно, проте, чи укладалися з ними договори про повну матеріальну відповідальність йому не відомо. В магазині знаходився сейф, який був підключений до пульту охорони, відеоспостереження та охорона. З охоронною організацією був укладений договір. Деякі речі, які не були потрібні в магазині, він забрав на зберігання до себе в гараж. Доступ до матеріальних цінностей мали: він, ОСОБА_9 та працівники магазину. ОСОБА_9 давала в заставу ювелірні вироби ОСОБА_23 . Чи надавала вона іншим особам товар на реалізацію, йому не відомо. Йому вона не надавала доручення для реалізації товару.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що зі ОСОБА_9 його познайомив його батько ОСОБА_14 навесні 2009 року та запропонував працювати у неї в магазині на посаді директора. Влітку він приступив до роботи, ОСОБА_9 офіційно оформила його директором чи адміністратором, уклала трудовий договір у центрі зайнятості, зробила запис у трудову книжку, але фактично він виконував обов`язки водія та підтримував порядок в залі. Йому так і не пояснили коло його обов`язків, договір про матеріальну відповідальність ОСОБА_9 з ним також не укладала. Він міг протирати вітрини, або їздити за дорученнями ОСОБА_9 на автомобілі, який йому надав батько для роботи. Ніяких офіційних документів як директор він не підписував. В магазині був сейф, в якому зберігались прикраси після закриття магазину. ОСОБА_9 інколи одягала прикраси з магазину. Магазин був підключений до пульту охорони із відеоспостереженням, проте чи вівся запис йому не відомо. Щоб зайти в магазин зранку, необхідно було відкрити двері ключами та зняти з сигналізації, ввівши код. Ключі від магазину мали: він, його батько ОСОБА_14 та ОСОБА_9 . Ці ж особи знали й код від сигналізації.

Допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку свідок ОСОБА_24 показала, що в 2009 році вона вела бухгалтерській облік магазину «Кристал» на Соборній площі, 1 в м. Одеса. Нею був укладений трудовий договір із ФОП ОСОБА_9 . Вона відвідувала магазин один або декілька разів на тиждень, в залежності від необхідності. Магазин був зареєстрований на ОСОБА_9 , директором фактично був ОСОБА_14 , хоча офіційно на роботу в магазині він оформлений не був. Всі звіти до податкової інспекції підписувала ОСОБА_9 , вона ж займалась поставкою товарів, прийомом товару, іншими потребами магазину. Також в магазині працювали два продавці ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , офіційно на посаді директора працював ОСОБА_13 . З працівниками магазину були підписані договори матеріальної відповідальності. Також, між ФОП ОСОБА_15 та фірмою «Олімп Юг» був укладений договір на охорону приміщення магазину. Оплатою за охорону та оренду приміщення займався ОСОБА_14 , вона неодноразово бачила як останній отримував в магазині кошти на сплату зазначених платежів, але ніде про це не розписувався. Вона чула, як ОСОБА_14 запропонував ОСОБА_9 здати йому на зберігання золоті вироби, проте чи передавала остання комусь вироби вона не знає. На початку січня 2010 року вона дізналась, що з магазину зник товар. З`ясувалось, що сейф не стоїть на пульті охорони, тобто в ньому не можна було зберігати ювелірні вироби.

Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію серії НОМЕР_1 ОСОБА_9 була зареєстрована як фізична особа підприємець 06.03.2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської Ради, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 0078201 (т. 2 а.с. 21).

Згідно зі свідоцтвом про сплату єдиного податку Серія Е №351021 від 14.03.2009 року вид діяльності ФОП ОСОБА_9 є роздрібна торгівля ювелірними виробами, місце здійснення діяльності: АДРЕСА_4 (т.2 а.с. 22).

На підставі ліцензії Міністерства фінансів України серія АВ №444369, виданої 16.04.2009р., ОСОБА_9 отримала право на оптову та роздрібну торгівлю ювелірними та побутовими виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння (т.1 а.с. 23).

Відповідно до умов договору №16/09, укладеного 25.08.2009 року між СПД Шалюта та ОСОБА_9 : п.1.1 - ОСОБА_9 зобов`язана приймати і продавати товари ОСОБА_10 ; п. 1.3. - товар є власністю СПД Шалюта до моменту його продажу третім особам; п. 1.4 - передача товару іншим особам для реалізації може мати місце з письмової згоди СПД Шалюти; п.4.2.4 - ОСОБА_9 повинна була забезпечити схоронність майна довірителя. Строк дії укладеного договору - до 31.12.2009 р. (т.2 а.с. 39-41).

На підставі вказаного договору ОСОБА_9 по накладних №№Ш- 00000093, Ш-00000094 від 25.08.2009 року отримала від ОСОБА_10 177 найменувань виробів із золота на загальну суму 1 232 243грн. 97коп., які перевезла в м. Одесу для реалізації у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (т.2 а.с. 42-50).

ОСОБА_9 була керівником трудового колективу, виконувала адміністративно - господарські та організаційно - розпорядчі функції, розпоряджалася майном, вела фінансово-господарську діяльність, укладала трудові договори з громадянами, які перебували на посадах продавців та адміністратора магазину, яким вона офіційно виплачувала зарплату, а саме: трудовий договір № 0 від 01.07.2009 з ОСОБА_12 (т.3 а.с. 59-61) та № 7 від 01.07.2009 р. з ОСОБА_13 (т.2 а.с. 183). Зазначені договори в установленому порядку реєструвались в Одеському міському центрі зайнятості, і найманим працівникам ДПІ Малиновського району м. Одеси видавались довідки про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку ОСОБА_9 , тобто ОСОБА_9 керувала підпорядкованими працівниками, віддавала їм накази та вказівки - виконувала організаційно-розпорядчі функції.
Крім того, ОСОБА_9 отримувала для реалізації матеріальні цінності за договорами з юридичними та фізичними особами, здійснювала функції управління і розпорядження цим майном, тобто мала адміністративно- господарські обов`язки.

В силу вказаних обставин ОСОБА_9 , згідно примітки 1 до ст. 364 КК України, була службовою особою.

Згідно Інструкції про порядок одержання, використання, оцінки та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №84 від 06.04.1998р., ОСОБА_9 повинна була зберігати дорогоцінні метали і дорогоцінне каміння у відповідності до встановлених зазначеною Інструкцією вимог, а саме:

· зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння організувати таким чином, щоб забезпечити повне збереження їх від розкрадання, пожеж і псування в місцях збереження /п.4.1/.

· зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та виробів з них здійснювати у спеціальних приміщеннях, обладнаних сучасними технічними засобами охорони, матеріально-відповідальними особами, з якими укладаються договори про матеріальну відповідальність у порядку, встановленому чинним законодавством.

· умови зберігання цінностей, у тому числі і на робочому місці виконавця робіт, передбачаються внутрішніми інструкціями суб`єкта підприємницької діяльності /п.4.2/.

· суб`єкти підприємницької діяльності несуть відповідальність за незадовільну організацію зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння відповідно до чинного законодавства /п.4.5/ (Т.2 а.с. 165-176).
В порушення вище зазначених вимог інструкції, ОСОБА_9 , будучи службовою особою, хоча і мала реальну можливість, проте не забезпечила належне зберігання матеріальних цінностей, а саме не уклала договір про повну матеріальну відповідальність з усіма особами, які мали фактичний доступ до цінностей, неналежним чином організувала охорону приміщення магазину та сейфу, в якому зберігались цінності, що спричинило тяжкі наслідки.

Сторонами кримінального провадження не заперечувались дані, наявні у вище перелічених письмових доказах.

За таких обставин, суд визнає показання потерпілого, всіх свідків, письмові докази, а також показання обвинуваченої, в частині, що їм не суперечать, належними, допустимими та достовірними доказами, а їх сукупність такою, що з усією достатністю доводить вину обвинуваченої у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки, критично оцінюючи показання обвинуваченої в іншій частині як її намагання пом`якшити відповідальність за скоєне.

Суд при цьому оцінює і показання обвинуваченої, які не можна визнати щирими. Так, в судовому засіданні, відстоюючи свою захисну позицію, вона повідомляла нові деталі, змінюючи версію подій.

У судовому засіданні були допитані всі особи, свідчення яких мали значення для правильного вирішення справи, досліджено всі зібрані під час досудового та судового слідства докази, всім їм дана оцінка.

За таких обставин, суд вважає доведеним те, що ОСОБА_9 своїми діями, які виразились у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, вчинила службову недбалість, а тому її дії кваліфікує за ч.2 ст. 367 КК України.

Потерпілий ОСОБА_10 заявив позов до обвинуваченої про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, відповідно на суму 2 464 487 грн. 74 коп. та 200 000 грн.

Потерпілий наполягав на задоволенні свого позову в повному обсязі.

Обвинувачена визнала підстави та розмір позову ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди на суму, зазначену в накладних, в повному обсязі, в іншій частині позов не визнала.

Оскільки підстави позову ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди на суму 1 232 243 грн. 97 коп. підтверджені наведеними вище доказами, а також дослідженими судом накладними, дані яких сторонами не оспорювалися, суд вважає, що він підлягає задоволенню частково, на зазначену суму.

Дослідивши подані сторонами докази, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд на підставі ст. ст. 23 та 1167 ЦК України, вважає за необхідне задовольнити позов потерпілого про відшкодування моральної шкоди частково, тобто на суму 10 000 грн., враховуючи при цьому характер протиправних дій відповідача, глибину фізичних і моральних страждань потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті.

В іншій частині позов потерпілого задоволенню не підлягає внаслідок його необґрунтованості.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_9 покарання, суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не засуджена, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, не одружена, не має постійного місця роботи, стан її здоров`я та її відношення до скоєного.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченій у відповідності до ст.ст. 66, 67 КК України, не встановлено.

Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, суд вважає, що досягнення цілей покарання та виправлення обвинуваченої можливе без позбавлення волі, призначає їй мінімальне покарання в межах санкції відповідної частини статті КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши її від відбування основного покарання з випробуванням, проте в умовах здійснення контролю за її поведінкою з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, із позбавленням права займати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, та зі сплатою штрафу, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченою, так і іншими особами.

Суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченої ОСОБА_9 Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки вона не відноситься до переліку осіб, зазначених в ст. 1 Закону.

Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 вчинила злочин середньої тяжкості (ст. 12 КК України), за який передбачене найсуворіше покарання у виді 5 років позбавлення волі, і з моменту його вчинення минуло більш як п`ять років.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минуло п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості. Враховуючи, що на даний час минув строк притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, визначений ст. 49 КК України, то відповідно до правил ст. 74 КК України, остання має бути звільнена від покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5 та 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 179, 368, 371, 373-376 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :
ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України та призначити їй покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади пов`язані із матеріальною відповідальністю строком на 2 (два) роки та зі штрафом в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4 250,00 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнити від відбування основного покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

У відповідності до п.п. 3,4 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_9 в період іспитового строку повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

На підставі ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_9 від основного та додаткового покарання, відповідно до ст. 49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_10 задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 1 232 243 (один мільйон двісті тридцять дві тисячі двісті сорок три) грн. 97 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 (десять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_9 особисте зобов`язання - скасувати.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий: ОСОБА_1