У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого-суддіОСОБА_22,
суддів ОСОБА_23, ОСОБА_24,
при секретарі з участю прокурора захисника та виправданого ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_6 ОСОБА_7
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 14 жовтня 2014 року матеріали кримінального провадження за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Васильківського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2013 року і ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 5 березня 2014 року.

Зазначеним вироком

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. П'ятихатки Васильківського району Запорізької області, мешканця АДРЕСА_1, громадянина України, раніше не судимого, -

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, та виправдано у зв'язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення в його діянні.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 5 березня 2014 року виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

Згідно з вироком, органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні опору державним виконавцям під час виконання ними службових обов'язків, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, за наступних обставин.

27.03.2012 року Михайлівським районним судом Запорізької області постановлено рішення про визнання дійсним договору позики грошових коштів від 17.05.2011 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 та з останнього на користь ОСОБА_9 стягнуто борг в сумі 166220 грн. 80 коп.

26.04.2012 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Михайлівського РУЮ Запорізької області ОСОБА_8 відкрила виконавче провадження № 32340703 по виконанню виконавчого листа № 2-172/2012, виданого Михайлівським районним судом 27.03.2012 року, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 суми боргу в розмірі 166220 грн. 80 коп.

У передбачені статтями 25, 35 Закону України «Про виконавче провадження» строки ОСОБА_7 самостійно рішення суду не виконав, у зв'язку з чим старший державний виконавець ОСОБА_8 розпочала примусове виконання судового рішення.

З цією метою 31.05.2012 року, приблизно о 10 год. 30 хв., ОСОБА_8 спільно з державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Михайлівського РУЮ Запорізької області ОСОБА_10 прибули безпосередньо до приміщення маслоцеху, розташованого по АДРЕСА_2, де виявили лінію з виробництва соняшникової олії, що підлягає опису.

Тоді ж ОСОБА_7, знаходячись в приміщенні маслоцеху, діючи з умислом, направленим на вчинення опору законним діям державних виконавців ВДВС Михайлівського РУЮ при виконанні ними службових обов'язків, штовхнув двома руками старшого державного виконавця ВДВС Михайлівського РУЮ ОСОБА_11 Відразу ж після цього, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 взяв однією рукою за формену сорочку в області коміра державного виконавця ВДВС Михайлівського РУЮ ОСОБА_12, а другою рукою за комір сорочки понятого ОСОБА_13 і, застосовуючи фізичну силу, виштовхнув ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з приміщення маслоцеху в кімнату видачі олії і, залишивши приміщення маслоцеху, закрив за собою двері, обладнані автоматичним запираючим пристроєм, тим самим залишив ОСОБА_8 одну в приміщенні маслоцеху, звідки вона не могла вийти без сторонньої допомоги протягом 30 хвилин. Після цього ОСОБА_7, продовжуючи свої злочинні дії, використовуючи фізичну силу виштовхав державного виконавця ОСОБА_10 і понятих ОСОБА_14 та ОСОБА_15, який від початку виконавчих дій перебував у кімнаті видачі олії, з цього приміщення на вулицю та перекривши отвір вхідних дверей власним тулубом, протягом 30 хвилин не дозволяв ОСОБА_12 увійти в приміщення маслоцеху.

Таким чином, ОСОБА_7 шляхом активної фізичної протидії перешкодив державним виконавцям ВДВС Михайлівського РУЮ ОСОБА_16 та ОСОБА_12 виконанню своїх службових обов'язків.

Своє рішення про недоведеність складу кримінального правопорушення у діянні обвинуваченого ОСОБА_7, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, суд першої інстанції мотивував наступним: що в основу обвинувачення покладені суперечливі, непослідовні та такі, що викликають сумніви у правдивості пояснення потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_10, свідків ОСОБА_13, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_9 та ОСОБА_19; ненаданням суду допустимих доказів штовхання державного виконавця ОСОБА_8., крім її та потерпілого ОСОБА_10 пояснень та переконливих доказів неможливості виходу ОСОБА_8 з кімнати видачі олії без сторонньої допомоги, оскільки до пояснень свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_13 суд віднісся критично, пояснення останнього також визнав неправдивими, свідка ОСОБА_17 - недопустимими, свідка ОСОБА_18 - сумнівними, оскільки свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 пояснили про те, що двері вказаної кімнати були відкриті; сумнівністю законності проведення виконавчих дій державними виконавцями; порушенням окремих положень нормативно-правових актів державними виконавцями, тощо.

У касаційних скаргах:

прокурор просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону, посилаючись на те, що цей суд, поклавши в основу свого рішення вимоги ч. 3 ст. 404 КПК, невірно виклав її зміст, залишив поза увагою обов'язкові умови для повторного дослідження доказів та взагалі не перевірив і не надав оцінку доводам апеляції прокурора, який вважав необґрунтованим виправдання обвинуваченого та просив апеляційний суд постановити обвинувальний вирок, у зв'язку з чим безпідставно залишив апеляцію без задоволення;

потерпіла ОСОБА_8 просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на те, що суд безпідставно виправдав обвинуваченого у пред'явленому органами досудового розслідування кримінальному правопорушенні, надавши неправильну оцінку зібраним у справі доказам і обставинам, які на її думку, свідчать про вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, а тому не призначив покарання та вирішив питання відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

На касаційну скаргу прокурора виправданим ОСОБА_7 подані заперечення, в яких він просить ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, а також частково задовольнити касаційну скаргу потерпілої, пояснення захисника та виправданого, які заперечували проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню повністю, а потерпілої - частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_7 було обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України.

Дослідивши у цьому провадженні докази суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Виправдання ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за недоведеністю суд мотивував тим, що в основу обвинувачення покладені суперечливі, непослідовні та такі що викликають сумніви у правдивості показання потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_10, свідків ОСОБА_13, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_9 та ОСОБА_19; відсутністю допустимих доказів штовхання державного виконавця ОСОБА_8, окрім її та потерпілого ОСОБА_10 показань; відсутністю переконливих доказів неможливості виходу ОСОБА_8 з кімнати видачі олії без сторонньої допомоги, визнавши показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_13 суперечливими, а показання останнього також неправдивими, показання свідка ОСОБА_17 - недопустимими, показання свідка ОСОБА_18 - сумнівними з огляду на показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21; сумнівністю законності проведення виконавчих дій державними виконавцями ОСОБА_8 і ОСОБА_10 та порушення ними нормативно-правових актів, якими регулюються виконання судових рішень.

Виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 було оскаржено потерпілою і прокурором до апеляційного суду. При цьому потерпіла вважала, що висновки суду суперечать встановленим у провадженні фактичним обставинам, а тому просила вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В своїй апеляції прокурор також вважав незаконним виправдувальний вирок з посиланням на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а наявність в діях ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 342 КК України таким, що підтверджуються зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, у зв'язку з чим просив скасувати вирок суду першої інстанції та постановити свій вирок, яким визнати обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Апеляції потерпілої та прокурора апеляційний суд залишив без задоволення, пославшись на те, що апеляція потерпілої ОСОБА_8 не відповідає вимогам ст. 415 КПК України, а апеляція прокурора не підлягає задоволенню, оскільки ним не заявлено клопотання про повторне дослідження обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції. При цьому апеляційний суд дійшов до висновку, що за доводами апеляції прокурора дійсно є необхідність повторного дослідження обставин, встановлених судом першої інстанції, але оскільки ним не заявлено клопотання про їх повторне дослідження, тому залишив цю апеляцію без задоволення з посилання на положення ч. 3 ст. 404 КПК України.

Перевіривши кримінальне провадження за доводами касаційних скарг потерпілої та прокурора, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляції потерпілої та прокурора фактично не розглядалися, а викладені в цих апеляціях доводи не отримали належної оцінки та спростування. Більш того, викладені в ухвалі мотиви залишення апеляцій без задоволення є суперечливими, а положення закону, якими керувався суд, витлумачені неправильно або всупереч їх змісту.

Зокрема, суддя-доповідач апеляційного суду, перевіривши апеляції потерпілої ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, ухвалою від 27 січня 2014 року визнав їх відповідними вимогам ст. 396 КПК України та керуючись статтями 398 та 401 КПК України, відкрив апеляційне провадження за цими апеляціями, яке призначив до апеляційного розгляду.

Разом з тим, під час розгляду апеляцій по суті апеляційний суд визнав апеляції потерпілої та прокурора такими, що не відповідають вимогам закону і фактично залишив їх без розгляду, не навівши в ухвалі жодних доводів на спростовування законності чи незаконності виправдувального вироку щодо ОСОБА_7, і більш того, допустив суперечливі висновки щодо обґрунтування залишення апеляції прокурора без задоволення.

Оскільки апеляційний суд всупереч вимогам закону та своїм діям залишив апеляції прокурора та потерпілої без задоволення, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, в тому числі й щодо застосування вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, бо ухилився від розгляду апеляцій по суті, тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду належить розглянути апеляції прокурора і потерпілої відповідно до вимог кримінального процесуального закону та повноважень апеляційного суду, ухваливши законне і обґрунтоване рішення.

На підставі наведеного, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити, касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 5 березня 2014 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_22 ОСОБА_23 ОСОБА_24