Справа № 183/2307/15
№ 1-кп/183/372/15
В И Р О К
іменем України
18 травня 2015 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000292 від 23.03.2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого слюсарем-ремонтником ДМК, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
02 квітня 2014 року на підставі Указу Президента України № 303/2014 ОСОБА_4 призвано за мобілізацією до Збройних Сил України.

02 квітня 2014 року наказом № 71 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_2 , що дислокується в АДРЕСА_2 , солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та призначено на посаду навідника оператора відділення РМЗ взводу РМЗ 9 роти 3 батальйону військової частини НОМЕР_2 .

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, зобов`язаний суворо дотримуватися у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

27 червня 2014 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та прибув 02 липня 2014 року до військової частини НОМЕР_2 .

В подальшому, 27 липня 2014 року ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та прибув 31 липня 2014 року до військової частини НОМЕР_2 .

Також, 03 жовтня 2014 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та прибув 21 жовтня 2014 року до військової частини НОМЕР_2 .

Таким чином, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 без поважних причин, тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, а також тривалістю хоч і менше десяти діб, але більше трьох діб, повторно протягом року.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся.

Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.

Крім того, в судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновків, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 знайшла своє повне підтвердження в судовому засіданні, його дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 407 КК України, як самовільне залишення розташування військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, а також тривалістю хоч і менше десяти діб, але більше трьох діб, повторно протягом року.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 , суд враховує, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, має на утиранні неповнолітню дитину, займається суспільно-корисною працею, вину визнав повністю.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд вважає розкаяння в скоєному.

Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

Враховуючи ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, його тяжкість, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у вигляді штрафу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1020 грн.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1