АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11/796/853/2013
Головуючий у 1 інстанції Косик Л.Г.
Категорія ст. 186, ч.2 КК
Доповідач Журавель О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року колегія суддів Судової
палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді Журавля О.О.

Суддів Стрижко С.І., Тютюн Т.М.,

При секретареві Воловику О.В.,

За участю прокурора Гуменюк Л.М.,
засудженого ОСОБА_1, його захисника -
адвоката ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в розташуванні суду
матеріали кримінальної справи за
апеляціями прокурора, який брав участь
у розгляді справи судом першої
інстанції та засудженого ОСОБА_1 на
вирок Святошинського районного суду
міста Києва від 8 жовтня 2012 року, яким

ОСОБА_1, народжений ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі
Мотижин Макарівського району
Київської області, українець,
громадянин України, із середньою
спеціальною освітою, не одружений, не
працює, ніде не зареєстрований,
тимчасово проживає в АДРЕСА_1, раніше
засуджений: 1). 17 січня 1991 року
Залізничним районним судом міста Києва
за ст.ст. 118, ч.2; 117, ч.2; 142, ч.1; 142, ч.2; 101, ч.3;
42 КК України 1960 року до позбавлення
волі строком на 12 років з конфіскацією
майна; 2). 4 липня 2008 року Фастівським
міськрайонним судом Київської області
за ч.1 ст. 115 КК України, із застосуванням
ст. 69 КК України, до позбавлення волі
строком на 5 років,

засуджений за ч.2 ст. 186 КК України до
позбавлення волі строком на чотири
роки шість місяців.

За вироком із нього присуджено
стягнути на користь потерпілого ОСОБА_3
на відшкодування матеріальної шкоди
одні тисячу сто дев'яносто п'ять
гривень.

Розглянувши справу, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 засуджений за відкрите
викрадення чужого майна, вчинене за
попередньою змовою групою осіб, яке, за
вироком він вчинив спільно з
невстановленою особою, матеріали щодо
якої виділені в окреме провадження,
приблизно о 2130 годині 18 квітня 2011 року,
в стані алкогольного сп'яніння біля
території автостанції «Дачна» по
проспекту Перемоги, 142 у місті Києві,
застосувавши до потерпілого ОСОБА_3
насильство, яке не було небезпечним для
життя чи здоров'я цього потерпілого та
відкрито заволодівши його майном на
загальну суму 1195 гривень.

В апеляції прокурора, який брав участь
у розгляді справи судом першої
інстанції, не ставляться під сумнів
висновки цього суду щодо фактичних
обставин справи та юридичної
кваліфікації скоєного засудженим за ч.2
ст. 186 КК України. Водночас, акцентуючи
на тому, що ОСОБА_1 раніше був
засуджений за вчинення декількох
тяжких та особливо тяжких злочинів, у
цьому випадку вчинив злочинні дії за
обтяжуючих покарання обставин, а саме
скоєння злочину в стані алкогольного
сп'яніння та рецидив злочинів, ОСОБА_1
ніде не зареєстрований та не має
роботи, обставин, що пом'якшували б
покарання у справі не встановлено, вину
свою засуджений не визнав та не вжив
заходів до відшкодування заподіяної
шкоди, прокурор вважає призначене
засудженому покарання явно
несправедливим внаслідок надмірної
м'якості, а тому просить вирок щодо
нього скасувати і винести новий вирок,
яким призначити ОСОБА_1 за ч.2 ст. 186 КК
України покарання у виді позбавлення
волі строком на шість років.

Засуджений ОСОБА_1, навпаки, в своїй
апеляції та доповненнях до неї
акцентує увагу на тому, що в ході
досудового слідства та розгляду справи
судом першої інстанції, на його думку,
було проявлено істотну неповноту,
однобічність та обвинувальний ухил,
його численні клопотання про виклик
додаткового свідка, яка могла б
ствердити його невинуватість у
вчиненні пограбування, безпідставно
відхилялися, потерпілий давав від
початку дізнання, в ході досудового
слідства та розгляду справи в суді
непослідовні показання, його право на
захист слідчим було істотно порушено, а
його пояснення про відсутність у нього
попередньої змови із невстановленою
особою та намірів заволодіти чужим
майном проігноровані, хоча насправді
він лише втрутився у побиття ОСОБА_3 та
намагався ці дії невстановленої особи
припинити, а тому просить вирок щодо
нього скасувати і закрити провадження
у справі, принаймні - перекваліфікувати
його дії на ст. 296 КК України.

Заслухавши доповідь судді, провівши
судове слідство у визначених межах,
вислухавши виступи прокурора, яка не
підтримала жодної з апеляцій,
засудженого та його захисника, які
заперечили проти задоволення апеляції
прокурора, підтримали апеляцію
засудженого та внесли уточнення до неї,
конкретизувавши вимоги про зміну
вироку в частині призначення покарання
і пом'якшення його до позбавлення волі
строком на чотири роки, провівши судові
дебати та надавши останнє слово
засудженому, перевіривши доводи сторін
в сукупності з матеріалами
кримінальної справи, судова колегія
визнає наступне.

Всупереч доводам апеляції засудженого,
суд першої інстанції з достатньою
повнотою, всебічно, об'єктивно,
неупереджено дослідив надані
сторонами докази, в тому числі й
покладені в основу первинних
апеляційних вимог засудженого, ці
докази суд повно та правильно виклав у
вироку, проаналізував їх з позиції
належності, відносності, допустимості,
достовірності та достатності для
висновків по суті справи і на цих
підставах відхилив пояснення ОСОБА_1
про його непричетність до пограбування
спільно з невстановленою особою
потерпілого ОСОБА_3, як і про вчинення
ним лише хуліганських дій і прийшов до
правильного висновку про вчинення
ОСОБА_1 за описаних у вироку обставин
злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК
України.

Ці висновки суд переконливо
обґрунтував і вмотивував послідовними,
внутрішньо та між собою не
уперечливими, логічними та
переконливими показаннями потерпілого
ОСОБА_3 про те, що саме ОСОБА_1 спільно з
невстановленою особою напав на нього,
наносив удари, в тому числі і лежачому,
безпорадному, і при цьому нападники у
нього відібрали майно.

Зазначені показання потерпілий
підтвердив і на очній ставці з ОСОБА_1

Були вони підтверджені також
послідовними показаннями
незацікавлених у справі свідків ОСОБА_4
та ОСОБА_5, які свої показання
підтвердили на очній ставці з ОСОБА_1, а
також працівника органу внутрішніх
справ ОСОБА_6 та іншими доказами.

Тому судова колегія зі вказаними
висновками суду першої інстанції
погоджується.

За таких обставин, а також маючи на
увазі, що як органом досудового
слідства, так і судом першої інстанції
вживалися всі можливі заходи по
встановленню особи свідка, на яку
посилається ОСОБА_1, в тому числі і в
апеляційній скарзі, і це зробити не
вдалося, судова колегія визнає, що
відсутня і необхідність в подальших
діях по встановленню та допиту цього
свідка, бо зібраних у справі і
досліджених судом доказів досить для
правильного висновку по її суті.

На цих підставах правильною є і
юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_1
злочину саме за ч.2 ст. 186 КК України,
оскільки він за попередньою змовою
групою осіб з невстановленою особою
відкрито заволодів майном потерпілого
ОСОБА_3

Що ж стосується виду та міри покарання,
справедливість яких оскаржена ОСОБА_1
та прокурором в апеляції в остаточному
варіанті апеляційних вимог, то при
вирішенні цих питань суд першої
інстанції, і це прямо вказано у вироку,
взяв до уваги відсутність обставин, які
пом'якшували б покарання, наявність
двох обставин, які його обтяжують, а
саме вчинення злочину в стані
алкогольного сп'яніння та рецидив
злочину, вчинення злочину, віднесеного
по закону до категорії тяжких,
конкретні обставини та наслідки його
скоєння, те, що ОСОБА_1, хоча і є осудним,
але страждає на змішаний розлад
особистості, не одружений,
працездатний, але не працював і на
обліку як безробітній не перебував,
раніше неодноразово судимий, в тому
числі за аналогічні злочини проти
власності, до адміністративної
відповідальності не притягувався, по
місцю відбування покарання
зарекомендував себе негативно, ніде не
зареєстрований, постійного місця
проживання також не має, під
спеціальними наглядами лікарів
психіатрів та наркологів не перебуває.

На цих підставах суд визнав за можливе
призначити ОСОБА_1 хоча й реальне
покарання у виді позбавлення волі, але
ближче до мінімального, передбаченого
санкцією ч.2 ст. 186 КК України.

Як за видом, так і за розміром це
покарання є справедливим і не може бути
визнане явно несправедливим внаслідок
надмірної м'якості, як вважає прокурор,
так і внаслідок надмірної суворості, на
що вказує засуджений.

Таким чином, і в цій частині підстав для
задоволення апеляційних вимог
прокурора та засудженого не
вбачається.

Отже, апеляції слід залишити без
задоволення, а вирок щодо ОСОБА_1 - без
змін.

На підставі всього зазначеного вище,
керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України 1960
року, п. 15 Перехідних положень КПК
України 2012 року, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляції прокурора, який брав участь у
розгляді справи судом першої інстанції
та засудженого ОСОБА_1, зі змінами,
залишити без задоволення, а вирок
Святошинського районного суду міста
Києва від 8 жовтня 2012 року відносно
ОСОБА_1, - без змін..

Судді:

[1]