У Х В А Л А

Іменем України

4 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_6.,

суддів: ОСОБА_7 і ОСОБА_8.,

розглянувши в судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_3 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 26 жовтня 2004 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Апеляційного суду Одеської області від 9 квітня 2004 року ОСОБА_3 засуджено за пунктами 6, 12 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна; за частиною 4 статті 187 КК до позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна; за частиною 3 статті 289 КК до позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна; за частиною 3 статті 357 КК на 3 роки обмеження волі, а на підставі статті 70 КК остаточно за сукупністю злочинів визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_4

Ухвалою Верховного Суду України від 26 жовтня 2004 року вказаний вирок залишено без зміни.

ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою, у якій порушує питання про перегляд ухвали Верховного Суду України від 26 жовтня 2004 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 400-12 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК 1960 року), у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Наводячи доводи на підтвердження цієї підстави, засуджений зазначає, що кваліфікація його дій за пунктами 6, 12 частини 2 статті 115 КК є неправильною. Вважає, що його дії слід кваліфікувати за частиною 2 статті 121 КК, оскільки він не мав умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_5 На обґрунтування неоднакового правозастосування засуджений посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2015 року, відповідно до якої подібні суспільно небезпечні діяння були розцінені як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого і кваліфіковані за частиною 2 статті 121 КК. Крім цього, до заяви долучена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року, якою підтверджена правильність кваліфікації дій засудженого за частиною 2 статті 186, пунктом 9 частини 2 статті 115 КК.

Також засуджений заперечує правильність кваліфікації його дій за частиною 4 статті 187 КК за ознакою вчинення розбою, спрямованого на заволодіння майном в особливо великому розмірі. Вважає, що при визначенні завданої потерпілому шкоди суди повинні були враховувати величину податкової соціальної пільги, яка в 2004 році становила 61 грн. 50 коп., а тому шкода заподіяна потерпілому ОСОБА_5 у розмірі 2 771 грн. не є особливо великим розміром і ця кваліфікуюча ознака підлягає виключенню з обвинувачення, визнаного судом доведеним. На обґрунтування неоднакового правозастосування в цій частині засуджений посилається на ухвалу Верховного Суду України від 24 червня 2010 року, відповідно до якої з вироку суду була виключена така кваліфікуюча ознака грабежу, як повторність.

Крім цього, засуджений вказує на безпідставну кваліфікацію його дій за частиною 3 статті 289 КК за ознакою незаконне заволодіння транспортним засобом, якщо воно завдало великої матеріальної шкоди, оскільки заподіяна шкода у розмірі 9 500 грн. не складає великого розміру і ця ознака підлягає виключенню з вироку. На обґрунтування неоднакового правозастосування в цій частині засуджений посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2013 року, а також ухвали Верховного Суду України від 22 серпня 2006 року, 28 листопада 2006 року, 26 квітня 2007 року, 4 березня 2008 року, відповідно до яких саме через неправильне визначення заподіяної шкоди за статтею 289 КК касаційною інстанцією змінювались судові рішення нижчестоящих судів.

Окрім того заявник вказує на те, що касаційний суд при розгляді його справи навів суть зазначених у касаційних скаргах доводів, однак їх ретельно не перевірив і не проаналізував, переконливих відповідей на них не дав, хоча повинен був виконати функції як касаційної, так і апеляційної інстанцій. На підтвердження цієї тези засуджений долучив до заяви ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року та від 07 квітня 2015 року, відповідно до яких були скасовані ухвали апеляційних судів, а справи були скеровані на новий апеляційний розгляд через порушення цими судами вимог частини 2 статті 377 КПК 1960 року.

Заслухавши суддю - доповідача та, перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Встановлено, що заява засудженим подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини 1 статті 400-12 КПК 1960 року, тобто у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

Нормою частини 1 статті 400-14 КПК 1960 року (частина 1 статті 447 КПК) визначено строк подання заяви з цієї підстави, який становить три місяці з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження неоднаковості застосування, якщо воно ухвалено пізніше.

Відповідно до положень частини 5 статті 400-14 цього Кодексу, якщо особа, яка подала таку заяву з пропущенням строку, встановленого частиною 1 цієї статті, і не порушує питання про поновлення цього строку, то заява про перегляд судового рішення залишається без розгляду.

Судове рішення, стосовно якого ОСОБА_3 21 травня 2015 року заявив клопотання про перегляд, було ухвалено 26 жовтня 2004 року. Рішення, на які він здійснює посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 400-12 КПК 1960 року, ухвалені: 1) щодо неоднакового застосування частини 2 статті 115 КК - 3 лютого 2015 року та 15 січня 2015 року (ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ); 2) щодо неоднакового застосування частини 4 статті 187 КК - 24 червня 2010 року (ухвала Верховного Суду України); 3) щодо неоднакового застосування частини 3 статті 289 КК - 4 червня 2013 року (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ) та 22 серпня 2006 року, 28 листопада 2006 року, 26 квітня 2007 року та 4 березня 2008 року (ухвали Верховного Суду України).

Отже, ОСОБА_3 подав заяву про перегляд судового рішення з пропуском установленого законом строку по кожній із норм кримінального закону, яка, на його думку, неоднаково застосована судом касаційної інстанції. Питання про поновлення цього строку ОСОБА_3 у своїй заяві не порушує.

За таких обставин колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_3 має бути залишена без розгляду.

Що стосується посилань у заяві засудженого на порушення судом касаційної інстанції частини 2 статті 377 КПК 1960 року з долученням до заяви ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року та від 07 квітня 2015 року, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Ці посилання виходять за межі заяви засудженого, яка подана з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 400-12 КПК 1960 року, тобто з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону.

Крім цього, у частині 2 статті 377 КПК 1960 року містяться загальні вимоги кримінально-процесуального закону щодо змісту мотивувальної частини ухвали апеляційного суду при залишенні апеляції без задоволення, які мають оціночний характер і самі по собі не можуть зумовлювати ухвалення різних за змістом судових рішень, що набрали законної сили.

Керуючись статтями частиною 6 статті 447, статтею 450 КПК (в редакції Закону України № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року), колегія суддів

у х в а л и л а:

заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 26 жовтня 2004 року залишити без розгляду.

Судді:

________________ ________________ ________________

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8