АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/826/15 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 621/3/15-К
Категорія: ст.121 ч.1 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0001053 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.м.т. Нова Водолага Нововодолажського району Харківської області , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянку України, не працюючу, із середньою освітою, не заміжню, раніше судиму вироком Харківського районного суду Харківської області за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115, 69 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнену 18.02.2010 року на підставі постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.02.2010 року умовно-достроково на 7 місяців 13 днів,
визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і призначено покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Згідно вироку, 6.11.2014 року, близько 16.00 години, ОСОБА_7 , знаходилась разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_8 за місцем їх спільного проживання - АДРЕСА_2 , де сумісно вживали спиртні напої. В ході розлиття спиртних напоїв, між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 виникла сварка на ґрунті ревнощів, в ході якої ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, будучи в стані алкогольного сп`яніння, навмисно нанесла один удар ножем в область черевної порожнини ОСОБА_8 , в результаті чого йому було заподіяно тілесне ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини, з ушкодженням печінки, що привело до розвитку внутрішньочеревної кровотечі, що за ступенем тяжкості кваліфікується як ТЯЖКЕ тілесне ушкодження за ознакою С небезпеки для життя (згідно п. 2.1.3 "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р.).
В апеляційній скарзі, з доповненими апеляційними доводами та проханням, обвинувачена ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок скасувати, призначити їй покарання із застосуванням статей 69 та 75 КК України. В обґрунтування свого апеляційного прохання апелянт вказує на те, що злочин вона вчинила внаслідок того, що ОСОБА_8 почав першим її бити, у зв`язку з чим вона була вимушена нанести йому тілесне ушкодження ножем. Крім того, обвинувачена посилається на те, що вона не бажала вчиняти цей злочин, розкаялися у вчиненому, усвідомила свій вчинок, намагалися надати першу медичну допомогу потерпілому, допомагала слідству, злочин був вчинений у зв`язку з перевищенням меж необхідної оборони та потерпілий просив не позбавляти її свободи. Також ОСОБА_7 зазначає, що у неї є бабуся, 1936 року народження, яка потребує її догляду, оскільки вона мешкає самостійно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченої, яка просила задовольнити її апеляційну скаргу, а також доводи прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Апеляційні доводи обвинуваченої щодо відсутності умислу на вчинення злочину, передбаченого ст.121 ч.1 КК України, яка при цьому не оспорює факт заподіяння ножем тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 , мають необґрунтований характер, оскільки спростовуються доказами, тобто фактичними даними, на які суд послався у вироку, дійшовши об`єктивного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного злочину (арк.74-77).

Зокрема такі твердження обвинуваченої спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_8 , які він давав під час судового розгляду, про те, що 16.11.2014 року він разом з ОСОБА_7 вживав спиртні напої, після чого із ревнощів наніс їй лише один удар рукою в обличчя. Після чого, ОСОБА_7 відштовхнувши ОСОБА_8 до дивана, а вже потім нанесла удар ножем в область живота.

Разом з цим, належить врахувати те, що обвинувачена під час судового розгляду в суді першої інстанції у своїх показаннях, вказувала на тіж самі обставини заподіяння тяжкого тілесного ушкодження що і потерпілий, але наполягала на тому що наносила удар ножем в область живота ОСОБА_8 не цілячись.

Ці показання також спростовують твердження, що містяться у доповненнях до апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що вона наносила удар ножем потерпілому в межах необхідної оборони, оскільки, як при судовому розгляді в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не встановлено будь-яких об`єктивних даних про наявність загрози життю ОСОБА_7 саме в діях потерпілого.

Крім цього, показання обвинуваченої та потерпілого в цілому не суперечать судово-медичним даним, як в механізмі утворення тяжкого тілесного ушкодження, яке мало місце у потерпілого ОСОБА_8 , так і в способі його заподіяння, і відповідають об`єктивним судово-медичним даним, отриманим внаслідок проведення медичної експертизи (арк.35-36), на висновки якої суд обґрунтовано послався у вироку, серед низки доказів, що свідчать на користь обвинувачення.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитись зі слушністю апеляційних доводів ОСОБА_7 щодо необережного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, або заподіяння його потерпілому при перевищені меж необхідної оборони, оскільки об`єктивні фактичні дані, що встановлені судом першої інстанції, а саме дані стосовно події злочину, знаряддя, що використовувалося ОСОБА_7 , тобто ніж, характер та локалізація заподіяного нею тілесного ушкодження спростовують твердження обвинуваченої щодо невинуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України. Вказаний злочин з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а із суб`єктивної - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Необережне тяжке тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких надано в ст. 25 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень іншій людині (ч.1 ст.121, ч.1 ст. 122 КК України) і необережного заподіяння тяжких чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень (ст. 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Крім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, у тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених вище злочинах з матеріальним складом зумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставинах, дії ОСОБА_7 мали активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, а самі наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень були спричинені потерпілому в результаті завдання йому удару ножем в область живота. Локалізація удару, його раптовість та спрямування свідчили про те, що ОСОБА_7 об`єктивно усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала можливість настання наслідків у вигляді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілому, хоча й не конкретизувала у своїй свідомості, якою саме буде шкода. Тобто вона діяла з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким,незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду - у даному випадку за умисне заподіяння ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, твердження у апеляційній скарзі обвинуваченої про те, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції основне покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки, не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував дані про особу обвинуваченого та відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання. При цьому належить врахувати, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію загальної та особистої превенції. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, його негативних наслідків що настали для потерпілого після вчинення злочинних дій, в сукупності з даними про особу винної, підстав для застосування норм ст.75 КК України або пом`якшення призначеного покарання не вбачається. Покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі призначено ОСОБА_7 із застосуванням ст. 69 КК України, тобто не є максимальним. Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, буде достатньою для виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нових злочинів. За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про невиправдану суворість призначеного покарання є безпідставними.

На підставі викладеного та керуючись статтями : 404, 405, 407 ч.1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою ОСОБА_7 - в той самий строк з дня вручення їй копії мотивованої ухвали.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_9