УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/6212/13-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч. 2 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2015 року м. Житомир.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , одруженого, має на утримані малолітнього сина, не судимого,-
обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Апеляційний розгляд відбувся з участю прокурора ОСОБА_9 , засудженого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 заподіяно тупу поєднану травму тіла у вигляді: забійної рани волосяної частини голови зліва, забою головного мозку, саден обличчя, перелому хрящової частини 3-5 ребер зліва, правобічного пневмотораксу, перелому кісток тазу та закритого перелому лівої стегнової кістки, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
Пішоходу ОСОБА_7 заподіяно тупу поєднану травму тіла у вигляді: струсу головного мозку, переломів 1-2 шийних хребців, перелому тіла 7-го грудного хребця, перелому остистих відростків 6-9 грудних хребців, перелому сьомого ребра справа, закритого перелому лівої стегнової кістки, закритого перелому обох кісток лівої гомілки, велико гомілкової кістки справа, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
Суд призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.
ОСОБА_6 обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_7 залишені без задоволення. Позивачам роз`яснене право на звернення до страхової компанії про виплату страхової суми, а за наявності різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, право на її відшкодування з обвинуваченого у цивільному порядку.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати, пов`язані з проведенням експертиз в сумі 1 272 грн. 02 коп..
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду, провадження закрити. Вважає, що суд не дотримався вимог ст. ст. 2, 11, 286 КК України, допустив неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Мотивує тим, що суд не прийняв до уваги факт грубого порушення правил дорожнього руху пішоходами ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , які згідно Правил дорожнього руху є учасниками дорожнього руху і перетинали швидкісну автотрасу у невстановленому місці і їх поведінка сприяла виникненню ДТП та її наслідкам. Суд не прийняв до уваги перебування ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння.
Експертиза виконувалась з вихідних даних про обставини ДТП, на які послався потерпілий ОСОБА_8 , який є зацікавленою особою.
Обвинувачений вказує, що рухався зі швидкістю близько 70 км/год. і побачивши на правій проїзній частині дороги двох дітей застосував екстрене гальмування і не відпускав педаль гальма до повної зупинки автомобіля. Передбачити вихід групи пішоходів на проїзну частину дороги, їх хаотичний рух по дорозі в стані алкогольного сп`яніння, не міг.
Судом не був допитаний свідок ОСОБА_11 , який знає обставини ДТП і з показів свідка ОСОБА_12 міг бути очевидцем пригоди.
Обвинувачений вважає, що обгрунтування експертом ОСОБА_13 експертного висновку рекомендаціями з наукової літератури видавництва 1977 року, є прямим порушенням норм КПК України і закону України «Про судову експертизу». Такий висновок експерта, як обвинувальний доказ, є неприпустимим і мав бути виключеним з матеріалів кримінального провадження.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить змінити вирок суду щодо ОСОБА_6 внаслідок м`якості призначеного покарання та засудити до покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Скасувати вирок суду в частині залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ПАТ «Страхова Група «ТАС» та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Мотивує тим, що після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 довгий час лікувалася, їй встановлена перша група інвалідності, продовжує амбулаторне лікування.
Статтею 1187 Цивільного кодексу України передбачено відшкодування шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. А відповідно до ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс серії АЕ № 0874875) зі строком дії з 01.02.2013 року по 31.01.2014 року.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду і ухвалити новий вирок, яким застосувати до ОСОБА_6 покарання у виді 4-х років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Мотивує тим, що суд при призначенні покарання ОСОБА_6 не в повній мірі врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, думку потерпілого і наполягання прокурора щодо призначення основного покарання у вигляді 4-ох років позбавлення волі.
Таким чином суд не дотримався вимог п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення па транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України.
Вказує, що йому актом МСЕК серії 10 ААБ №679025 встановлена перша група інвалідності.
Стаття 1187 ЦК України передбачає відшкодування шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. А відповідно до ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Стаття 128 КПК України передбачає, що Особа має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який вчинив суспільно небезпечне діяння.
Тому, ОСОБА_6 повинен нести матеріальну відповідальність. А відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
В запереченнях приватного Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на апеляційні скарги потерпілих цивільних позивачів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , підприємство просить залишити апеляції без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_6 , без зміни.
Мотивує тим, що згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».
Ліміт відповідальності згідно Полісу № АЕ/0874875 від 31.01.2013 року за шкоду заподіяну життю та здоров`ю становить 100000 грн..
Вказує, що згідно п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування».
До AT «СГ «ТАС» із заявою про виплату страхового відшкодування та письмовим повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду ОСОБА_14 та інші сторони не зверталися. Тому, товариство не має підстав для здійснення виплати страхового відшкодування.
Згідно п. 24.3 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах, та купівлею лікарських препаратів».
Витрати понесені потерпілими у зв`язку з лікуванням повинні бути обгрунтовані та документально підтверджені медичним закладом, а саме кожна витрата повинна підтверджуватися чеками, та згідно Витягу з історії хвороби за період лікування в медичному закладі, засвідченим належним чином медичним закладом, в якому повинно зазначатися про призначення даних лікарських препаратів Позивачам.
А згідно п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «Потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України у встановленому судом розмірі. При цьому, страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 93 статті 9 нього Закону.
У даному випадку обов`язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100000 гривень на одного потерпілого, тому AT «СГ «ТАС» може відшкодовувати моральну шкоду в межах 5000,00 грн..
Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 , який підтримав доводи своєї апеляції та клопотання про застосування амністії і заперечив проти задоволення апеляцій потерпілих, потерпілих, які підтримали свої апеляції і заперечили проти апеляції засудженого, міркування прокурора про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг як засудженого так і потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах визначених ст. 404 КПК України, обговоривши доводи учасників судового провадження, колегія суддів апеляції задовольняє частково виходячи з наступного.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин наведених у вироку ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Сам засуджений не заперечує факту керування автомобілем та здійснення наїзду на пішоходів, однак стверджує, що його вини не має, оскільки потерпілі групою осіб, у невстановленому місці переходили автомобільну дорогу і він фізично не зміг уникнути наїзду.
Суд дослідив докази обвинувачення та доводи ОСОБА_6 про невинність, оцінив їх достовірність і зазначив у вироку, чому взяті до уваги доводи потерпілих і державного обвинувачення і чим спростовуються доводи обвинуваченого. ОСОБА_6 , як водій автомобіля, зобов`язаний був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, обирати таку швидкість руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб, а перед зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечно. Ці вимоги належним чином не були виконані.
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо встановлених обставин події і кваліфікацією дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України.
Зазначеним спростовуються доводи ОСОБА_6 , про відсутність вини.
Розглядаючи клопотання ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» колегія суддів встановила, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» Із змінами, внесеними згідно із Законом № 1246-VII від 06.05.2014, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджені за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення з необережності, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за що передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на термін від 3 до 8 років, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину.
Згідно наданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області від 04 червня 2013 року ОСОБА_6 є батьком дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і не позбавлений батьківських прав. Факт проживання дитини з обвинуваченим стверджується довідками виданими Виконавчим комітетом Іванівської сільської Ради № 260 від 20 серпня 2013 року (т. 1 а. с. 168-171).
Що стосується доводів потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про м`якість призначеного ОСОБА_16 покарання, ці доводи на думку колегії суддів не відповідають дійсності і не можуть бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції з постановленням вироку апеляційним судом, з призначенням більш суворого покарання.
Як встановлено з матеріалів справи, засудженому ОСОБА_6 призначене покарання в межах санкції статті. Судом правильно враховані обставини вчиненого з необережності кримінального правопорушення, особу винного, який характеризується позитивно, має сім`ю з малолітньою дитиною, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, обтяжуючих обставин у провадженні, не встановлено.
Стосовно залишених без задоволення заявлених потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 цивільних позовів з роз`ясненням права звернення до страхової компанії та суду з вимогою відшкодування збитків, то колегія суддів вважає, що суд не дотримався вимог ст. 129 КПК України та не врахував роз`яснення викладені у Постанові від 01.03.2013 року № 4 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому.
Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подані позовні заяви, які не визнав ОСОБА_6 .. Однак суд не дав оцінки доводам учасників судового розгляду, не вжив заходів до виконання вимог п. 3 ч.1 ст. 91 КПК України, щодо доказування виду і розміру шкоди завданої кримінальним правопорушенням у кримінальному провадженні.
Залишаючи без розгляду і задоволення цивільний позов, суд обов`язково повинен був навести у вироку відповідні мотиви.
Однак, як видно з матеріалів справи, суд формально, лише у самий загальній формі вказав про прийняте рішення. Суд мав з`ясувати наявність доказів понесених потерпілими витрат у зв`язку з лікуванням, чи обгрунтовані та документально підтверджені вони медичним закладом, а саме кожна витрата повинна підтверджуватися чеками, та згідно Витягу з історії хвороби за період лікування в медичному закладі, засвідченим належним чином медичним закладом, з вказівкою про призначення даних лікарських препаратів потерпілому.
За наведених обставин колегія суддів скасовує рішення суду в частині вирішення цивільних позовів, з направленням провадження на новий судових розгляд в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. 86 КК України, ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,-
Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, в частині вирішення цивільного позову скасувати, а провадження в цій частині направити на новий судовий розгляд до того ж суду в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок суду залишити без зміни.
Клопотання засудженого ОСОБА_6 про застосування амністії, задовольнити.
На підставі п. «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», ст. 86 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування основного і додаткового покарання, визначеного вироком суду від 10.11.2014 року, за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком 2 роки.
На ухвалу апеляційного суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду
Житомирської області: