Справа № 11-529/07 Головуючий
у 1 інстанції Сівчук А.Є.
115 КК України Доповідач Хлапук Л.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Луцьк 28
вересня 2007 року

Колегія суддів
судової палати в кримінальних
справах апеляційного суду Волинської
області в складі: головуючого-судді Хлапук Л.І.,

суддів
Лозовського А.О., Польового М. І.,

прокурора
Смолюка Б.С. ,

захисника
ОСОБА_3. ,

засудженого
ОСОБА_1., потерпілої ОСОБА_2.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку кримінальну справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_1 на вирок Луцького міськрайонного суду від 24 липня 2007
року, яким ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженець с Троїцьк
Сафонівського району Смоленської області Російської Федерації, без постійного місця проживання, згідно
ст. 89 КК України несудимий,

-
засуджений за ч. 2 ст. 15, ч.
1 ст.
115 КК України до 13 років позбавлення волі.

Стягнено з
ОСОБА_1. в користь держави 359 грн. судових витрат.

Вироком вирішено
долю речових доказів.

встановила:

ОСОБА_1
визнаний винним у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство бувшої дружини
ОСОБА_2. при таких обставинах.

Біля 12
години 21 квітня 2007 року, знаходячись
в квартирі АДРЕСА_1, на грунті особистих
неприязних стосунків він, з метою
вбивства ОСОБА_2., умисне наніс їй
кухонною сокиркою і руками чисельні удари по голові та обличчю, заподіявши середньої тяжкості тілесні
ушкодження. Свій умисел до кінця не довів по незалежних від його волі причинах:
в зв'язку з своїм похилим віком і недосконалістю знаряддя злочину.

Не погоджуючись
з кваліфікацією дій та призначеним йому покаранням, засуджений ОСОБА_1 в своїй апеляції
посилається на незібрання судом доказів наявності у нього умислу на умисне
вбивство потерпілої і призначення надто суворого покарання при відсутності
обтяжуючих обставин, без врахування його
похилого віку. Вказує про порушення його права на захист через призначення
захисника ОСОБА_3. без його прохання та
згоди. Прохає перекваліфікувати його дії на статтю КК України, яка відповідає його вчинку та пом'якшити
покарання.

Потерпіла
ОСОБА_2. в своєму заперечені на апеляцію твердить про правильність кваліфікації
дій засудженого судом і справедливість призначеного покарання, яке відповідає тяжкості вчиненого і особі
ОСОБА_1. Прохає вирок залишити без зміни.

Заслухавши
доповідача, який виклав суть
вироку, доводи апеляції, засудженого,
який її підтримав,
потерпілу, що заперечила проти
неї, міркування прокурора та захисника
про необхідність перекваліфікації дій засудженого на ч. 1 ст.
122 КК України, та провівши
судове слідство, колегія суддів
вважає, що апеляція підлягає до
часткового задоволення.

Органи
досудового слідства, суд, вірно встановивши фактичні обставини
вчиненого злочину, дали діям ОСОБА_1.
неправильну юридичну оцінку,
кваліфікувавши їх, як закінчений
замах на умисне вбивство ОСОБА_2.

Обґрунтовуючи
наявність у ОСОБА_1 такого умислу, суд
послався на об'єктивну сторону злочину,
кількість, локалізацію тілесних
ушкоджень у потерпілої, механізм їх
заподіяння.

Однак з такими
висновками суду погодитись не можна.

У
відповідності з ч. 2 ст. 15, ч.
1 ст.
115 КК України, п. 22 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 „Про судову практику в
справах про злочини проти життя і здоров'я особи" замах на вбивство
передбачає наявність прямого умислу на позбавлення потерпілого життя.

Як
вбачається з показань ОСОБА_1. в судовому засіданні та на досудовому
слідстві, наміру вбивати ОСОБА_2. він не
мав. Побутовою сокиркою побив її, будучи
сердитий за те, що потерпіла відмовила йому
у вселенні в квартиру та заявила, що він
„загине під забором". Припинив наносити удари, на прохання ОСОБА_2. не позбавляти її життя.
Аналогічні показання давала і потерпіла ОСОБА_2.

З
показань засудженого, потерпілої
вбачається, що сварці між ними
передували їх мирні стосунки. Після події саме про нанесення побоїв
засудженим, а не про його намагання
вчинити її вбивство ОСОБА_2. повідомила
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Свідок
ОСОБА_5., будучи допитаний в ході судового слідства, підтвердив це.

Будь-яких
доказів того, що вчинити умисне вбивство
потерпілої ОСОБА_1. перешкодив його похилий вік та недосконалість знаряддя
злочину, про що вказав суд у своєму
вироку, по справі не зібрано. Така
версія ґрунтується лише на припущеннях самої потерпілої.

Про
відсутність наміру у засудженого свідчить характер взаємовідносин між ним та
потерпілою як до, так і після вчинення
злочину. Зокрема, з показань ОСОБА_1., потерпілої ОСОБА_2. вбачається, що до виникнення між ними сварки, потерпіла дала йому їсти, після нанесення їй ударів сокирою засуджений
припинив свої дії на прохання ОСОБА_2при відсутності будь-яких перешкод для їх
продовження. Після того, як потерпіла
дала ОСОБА_1 гроші на прожиття, той
залишив квартиру.

Згідно
висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_2. діями засудженого заподіяно легкі
тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я у вигляді: струсу
головного мозку, множинних забійних ран
волосистої частини голови, шиї,

обличчя, 2-го пальця та середньої тяжкості тілесні
ушкодження у вигляді забою лівого ока,
який ускладнився вторинною глаукомою із зниженням зору.

Як
встановлено по справі, ОСОБА_1 хоча й
має 73 роки, однак не є інвалідом, фізично здоровий. Обстановка, в якій він наносив удари потерпілій, сама ОСОБА_2. не перешкоджали йому вчинити
вбивство. Згідно висновку криміналістичної експертизи (а.с. 84-86) знаряддям
злочину була господарська сокира,
придатна для рубки та відбивання м'яса.

Враховуючи всі обставини вчинення злочину,
тяжкість тілесних ушкоджень

завданих потерпілій, спосіб їх
заподіяння, характер дій
засудженого, його

поведінку до і після злочину, обставини
припинення злочинних дій, колегія

суддів
вважає недоведениМ умисел ОСОБА_1. на вбивство ОСОБА_2., який не був здійснений по незалежних від волі
засудженого причинах. В зв'язку з цим кваліфікує дії засудженого по
наслідках, які від них настали, тобто за ч. 1
ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне
ушкодження. І у відповідності з ст. 65 КК України призначає покарання з врахуванням
ступеня тяжкості вчиненого злочину,
особи винного,

Оскільки
ОСОБА_1 є особою похилого віку, яка має
понад 70 років, засуджується за умисний
злочин, за який законом передбачено
покарання менш суворе, ніж позбавлення
волі не більше 5 років, його слід
звільнити від покарання на підставі п. «г»
ст. 1 Закону України від
19.04.2007 року « Про амністію».

Стосовно
посилання апелянта на порушення його права на захист судом першої
інстанції, колегія суддів відмічає, що апеляція в цій частині не підлягає до
задоволення, так як захисник йому був
призначений на його про те прохання у відповідності з ст. 47
КПК України.

Виходячи
з вищенаведеного, керуючись ст.
ст. 365-366 КПК України, колегія судді судової палати

ухвалила:

Апеляцію засудженого ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Вирок
Луцького міськрайонного суду від 24 липня 2007 року щодо нього змінити:
перекваліфікувати дії ОСОБА_1 з ч. 2
ст. 15, ч. 1
ст. 115 КК України на ч. 1 ст.
122 КК України, призначивши
покарання у вигляді З (трьох) років позбавлення волі.

На
підставі п. «г» ст. 1 Закону України від 19 квітня 2007 року «Про
амністію» звільнити ОСОБА_1 від відбування даного покарання.

Запобіжний
захід ОСОБА_1. скасувати, звільнивши
його з-під варти з залу суду.

В
останній частині вирок залишити без зміни.