УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Паневіна В.І.,

суддів

Глоса Л.Ф. і Нікітіна Ю.І.,

за участю прокурора

Вергізової Л.А.,

розглянувши в судовому
засіданні в м. Києві 27 листопада 2007 року кримінальну справу за касаційною
скаргою потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_2, касаційним поданням заступника прокурора
Херсонської області на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 01
вересня 2006 року щодо ОСОБА_3,

встановила:

вироком Комсомольського районного
суду м. Херсона від 03 травня 2006 року

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця с. Станіслав Білозерського району

Херсонської області, громадянина України,

раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 101 КК України 1960 року на сім років позбавлення
волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілих
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди відповідно 10 000 грн.
та 1 000 грн. та на користь
держави за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_4 - 159 грн. 60 коп.

У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_1 в
частині відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 01 вересня 2006 року зазначений вирок змінено: перекваліфіковано дії ОСОБА_3 з ч. 3 ст. 101 КК
України (в ред.1960 р.) на ч. 1 ст. 122 КК України (в ред. 2001
р.) і призначено
йому покарання два роки і п'ять місяців позбавлення
волі.

У частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирок
скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного
судочинства.

У решті вирок залишено без
зміни.

ОСОБА_3 засуджено за те, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 о 21-й год. 30 хв. біля
будинкуАДРЕСА_1, на ґрунті особистих неприязних відносин умисно
наніс ОСОБА_4 декілька ударів ногами в область шиї та спини, заподіявши
останньому тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких сталася смерть потерпілого.

У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на
невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого,
порушують питання про скасування постановлених судових рішень щодо ОСОБА_3
внаслідок м'якості призначеного покарання. При цьому зазначають про
безпідставну перекваліфікацію апеляційною інстанцією дій засудженого з ч. 3 ст.
101 КК України (в ред.1960 р.) на ч. 1 ст. 122 КК України (в ред. 2001 р.)

У касаційному поданні прокурор, наводячи аналогічні доводи, ставить питання
про скасування ухвали апеляційного суду і направлення справи щодо ОСОБА_3 на
новий апеляційний розгляд.

Засуджений ОСОБА_3 та захисник ОСОБА_5 в його інтересах подали заперечення
на касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_2, а також касаційне подання
прокурора, в яких зазначають, що ухвала апеляційного суду є законною та
обґрунтованою, і просять залишити її без зміни, а касаційну скаргу потерпілих
та касаційне подання прокурора - без задоволення.

Заслухавши доповідача, думку прокурора Вергізової Л.А., яка вважала, що
касаційне подання та касаційна скарга потерпілих підлягають задоволенню,
перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи касаційних скарг та подання,
колегія суддів вважає, що вони підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами статті 323 КПК України, суд обґрунтовує вирок лише на тих
доказах, які були розглянуті в судовому засіданні.

Відповідно до частини 4 статті 75 КПК України, висновок експерта для суду
не є обов'язковим, але незгода з ним повинна бути мотивована у відповідних
постанові, ухвалі, вироку.

Судово-медичне визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень здійснюється
згідно з Кримінальним та Кримінально-процесуальними кодексами України і
“Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень”,
які затверджені наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995
року № 6.

Апеляційний суд вказаних вимог закону не виконав.

Як убачається з вироку місцевого суду, визнаючи ОСОБА_3 винним в умисному
заподіянні ОСОБА_4 тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть
потерпілого, суд першої інстанції з'ясував обставини, які мають істотне
значення для вирішення питання про винуватість ОСОБА_3, навів у вироку докази,
на яких ґрунтувався його висновок, та зазначив мотиви, з яких відкинув інші
докази.

Так, згідно із матеріалами справи, висновок щодо ступеню тяжкості тілесних
ушкоджень суд обґрунтував даними судово-медичної експертизи № 741 від 16 травня
1997 року, якими встановлено, що у потерпілого ОСОБА_4 було виявлено розрив
печінки і правої нирки, які виникли внаслідок ударів руками та ногами, і
відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент
заподіяння. Даними цього ж висновку встановлено, що смерть ОСОБА_4 настала від
тупої травми живота у вигляді розриву правої нирки, яка ускладнилась
перитонітом ( т. 1, а. с. 83 - 85).

Суд урахував, що за даними комісійної судово-медичної експертизи № 29 від
17 жовтня 1997 року у потерпілого ОСОБА_4 було виявлено розрив печінки і правої
нирки, які були заподіяні внаслідок ударів руками чи ногами в ділянку нижньої
частини грудної клітини та живота ( т. 1 а. с. 90 - 97).

При цьому, суд першої інстанції з метою з'ясування та уточнення змісту
вказаних експертних висновків допитав експертів ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які
підтвердили ці висновки.

Згідно з вироком, суд послався на показання лікаря-хірурга Білозерської
районної лікарні ОСОБА_8, який ствердив, що у потерпілого ОСОБА_4 під час
хірургічної операції було виявлено розриви печінки та правої нирки.

Місцевий суд зазначив у вироку мотиви, з яких відкинув інші докази, і
обґрунтував свою незгоду з даними комісійної судово-медичної експертизи № 24/05
від 30 листопада 2005 року про заподіяння потерпілому середньої тяжкості
тілесних ушкоджень, даними інших експертиз про небезпеку таких тілесних
ушкоджень для життя потерпілого.

Враховуючи ці та інші наведені у вироку докази, цей суд прийшов до висновку
про умисне заподіяння ОСОБА_4 тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого
сталася смерть потерпілого, і кваліфікував дії ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 101 КК
України( в ред. 1960 р.).

Проте апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляцій щодо правильності оцінки
цих доказів і повноти їх дослідження, дав їм іншу оцінку, ніж суд першої
інстанції, без проведення судового слідства, чим порушив принцип
безпосередності дослідження доказів.

Зокрема, цей суд дав іншу оцінку
даним висновків судово-медичних експертиз щодо тяжкості тілесних ушкоджень,
заподіяних потерпілому ОСОБА_4, та заново оцінив дані, встановлені показаннями
свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10,

ОСОБА_11 та ОСОБА_1, і не врахував, що ці докази не були досліджені під час
апеляційного розгляду.

Таким чином, апеляційний суд прийняв рішення про внесення змін у вирок суду
першої інстанції щодо кваліфікації дій засудженого ОСОБА_3 на підставі доказів,
які оцінив, не досліджуючи їх.

Крім цього, оцінюючи дані висновків судово-медичних експертиз, суд
апеляційної інстанції не врахував положень “Правил судово-медичного визначення
ступеня тяжкості тілесних ушкоджень”, затверджених наказом МОЗ від 17 січня
1995 року № 6 та зареєстрованих у Мін'юсті 26 липня 1995 року за № 255/79.

Відповідно до пунктів 2.1.1., 2.1.2, 2.1.3 цих Правил, ознакою тяжкого
тілесного ушкодження є небезпека для життя. Небезпечними для життя є
ушкодження, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через
різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища ( пункт 2.1.3
о) і котрі без надання медичної
допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися
смертю. Запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги, не
повинно братися до уваги при оцінюванні загрози для життя таких ушкоджень. До
ушкоджень, що небезпечні для життя, належать: закриті ушкодження органів
черевної порожнини, органів заочеревного простору - за наявності загрозливих
для життя явищ.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної
інстанції про перекваліфікацію дій ОСОБА_3 є передчасним, прийнятим із
порушенням вимог кримінально-процесуального закону, без повного, всебічного
дослідження обставин справи і зібраних доказів, а тому не може бути визнаним законним.
У зв'язку з цим ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого належить вжити заходів
для повного, всебічного дослідження обставин справи, дати належну оцінку
зібраним доказам, в залежності від чого постановити законне, обґрунтоване та належним
чином умотивоване рішення.

Враховуючи наведені обставини і керуючись ст. 394 - 396 КПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та касаційне поданням заступника прокурора Херсонської області
задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 01 вересня 2006 року щодо
ОСОБА_3 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

С У
Д Д І :

Паневін В.О. Глос
Л.Ф.
Нікітін Ю.І.