АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/641/15 Справа № 189/1959/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальне провадження № 0000754 від 07 вересня 2014 року за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 , законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2015 року, яким

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Демурине Межівського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

24 вересня 2012 року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України на 1 рік,

21 листопада 2012 року Межівським районним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки,

засуджено за ч.1 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднане невідбуте покарання за вироком Межівського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2012 року та визначено остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що 07 вересня 2014 року близько 00 години 30 хвилин у стані алкогольного сп`яніння керував автомобілем «ВАЗ-2101» державний номер НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п.2.9 Правил дорожнього руху України, згідно з яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Рухаючись у вказаний час по дорозі від автошляху м.Запоріжжя-Длонецьк до вул.. Берестова м.Петропавлівка Покровського району Дніпропетровської області, водій ОСОБА_7 на закругленні дороги в праву сторону, розташованому на перехресті з вул..Берестова, не вибрав безпечну швидкість руху, чим порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», в результаті чого не впорався з керуванням автомобілем, виїхав на ліве узбіччя дороги, де допустив наїзд на придорожнє дерево.

В результаті наїзду передньому пасажиру автомобіля ВАЗ 2101 ОСОБА_10 булт спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми правої гомілки з переломом внутрішньої лодижки та 2-ї плюсної кістки, перелому кубовидної кістки зі зміщенням уламків, забійної рани на спині, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що зумовило тривалий розлад здоров`я понад три тижні. Задній пасажирці автомобіля ВАЗ-2101 ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому середньої третини кістки лівої гомілки, закритого перелому у нижній третині правої плечової кістки, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до категорії середнього ступеню тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу понад три тижні.

На вирок суду подано апеляції:
Перший заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 ставить питання про зміну вироку в частині призначення покарання та зазначення в резолютивній частині, що ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, з урахуванням ст. 72 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Межівського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2012 року та визначено остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги п.1ч.1 ст. 72 КК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, згідно з якими при складанні покарань за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає два дня обмеження волі.

Законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 . ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції або ухвалити новий вирок, яким змінити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, у тому числі звільнити від відбування покарання з випробуванням. Зазначає, що судове провадження здійснювалося за відсутності потерпілої та її законного представника, які належним чином не були повідомлені про дату, місце та час судового засідання. Крім того, потерпілій та її представнику не було роз`яснено механізм укладення угоди про примирення з обвинуваченим, який в добровільному порядку сплатив на лікування потерпілої ОСОБА_11 12 000 грн. Зазначене, на думку представника неповнолітньої потерпілої, свідчить про дійове каяття обвинуваченого, розуміння своєї вини та намагання відшкодувати завдану шкоду. Вважає призначене ОСОБА_7 покарання занадто суворим і просить звільнити обвинуваченого від його відбування з випробуванням.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження або ухвалити новий, яким виправдати обвинуваченого, або призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, або ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, у тому числі звільнити від відбування покарання з іспитовим строком.

Вважає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам, допущено неповноту судового розгляду, не встановлено якою повинна бути швидкість руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 і на скільки він її перевищив, не встановлено форму вини ОСОБА_7 . Крім того, обвинувачений стверджує, що судом допущено істотні порушення Кримінального процесуального кодексу України, а саме: не забезпечено право на захист обвинуваченому, який погано володіє українською мовою та не розуміє значення юридичних термінів, які використовуються у кримінальному провадженні, не роз`яснено право на примирення з потерпілим. Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 звертає увагу на порушення судом вимог ст. 69-1 КК України, згідно з якою за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.п.1,2 ст. 66 КК України (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди) відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) КК України.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_7 просив вирок суду змінити, пом`якшити призначене йому покарання та звільнити від його відбування на підставі ст. 75 КК України. Зазначив, що вину у вчиненні злочину визнає повністю.

Законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 також підтримала доводи своєї апеляції, вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто суворим. Обвинувачений вибачився перед потерпілою, частково відшкодував завдану шкоду та обіцяв надавати її в подальшому, тому позбавлення його волі не буде сприяти усуненню негативних наслідків кримінального правопорушення.

Прокурор ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області та просила відмовити у задоволенні апеляцій обвинуваченого і законного представника неповнолітньої потерпілої, оскільки призначене ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого, законного представника неповнолітньої потерпілої та прокурора задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного злочину.Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, а саме: показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у вчиненні злочину визнав повністю, пояснив, що знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, 07 вересня 2013 року біля 00 години 30 хвилин він керував автомобілем ВАЗ-2101, про процесі руху не впорався з управлінням та в`їхав у дерево, в результаті чого постраждали пасажири ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Ці показання щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_10 , які були пасажирами даного автомобіля. А також з письмовими доказами, безпосередньо дослідженими судом першої інстанції: рапортом оперативного чергового Покровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 07 вересня 2013 року про повідомлення, яке надійшло про дорожньо-транспортну пригоду, та про госпіталізацію 07 вересня 2013 року ОСОБА_11 до обласної дитячої лікарні, протоколом огляду м`ясця ДТП, фото таблицею та план-схемою до нього, протоколом огляду та перевірки транспортного засобу ВАЗ-2101, висновком медичного огляду ОСОБА_7 , згідно з яким водій перебував у стані алкогольного сп`яніння, висновками судово-медичних експертиз про те, що потерпілій ОСОБА_11 заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини кістки лівої гомілки, закритого перелому у нижній третині правої плечової кістки, потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми правої гомілки з переломом внутрішньої лодижки та 2-ї плюсної кістки, перелому кубовидної кістки зі зміщенням уламків, забитої рани на спині. Висновками автотехнічної експертизи, згідно з якими порушення водієм ОСОБА_7 п. 12.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Обговорюючи доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 та законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 щодо суворості призначеного покарання та про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні особі покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Ці вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті.

Апеляційним розглядом встановлено, що при призначенні покарання ОСОБА_7 за вчинення злочину суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який вину у вчиненні злочину визнав повністю, завдані потерпілій збитки відшкодував у повному обсязі, за місцем проживання характеризується позитивно, але раніше судимий та вчинив злочин у період іспитового строку. До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину і добровільне відшкодування завданого збитку потерпілій. Обставиною, що обтяжує покарання, визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння. З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та остаточне покарання за сукупністю вироків із застосуванням ст. 71 КК України.

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу ОСОБА_7 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та призначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, доводи обвинуваченого та законного представника неповнолітньої потерпілої щодо наявності ряду обставин, які пом`якшують покарання, та не враховані судом першої інстанції, які б давали підстави для пом`якшення ОСОБА_7 покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Крім того, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення доводів апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 про порушення судом вимог ст. 69-1 КК України, оскільки за вимогами зазначеної статті за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.п.1,2 ст. 66 КК України (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди) відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) КК України. Але судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_7 вчинив злочин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що обгрунтовано визнано обставиною, яка обтяжує покарання. Наявність обставин, що обтяжують покарання, виключає можливість застосування ст. 69-1 КК України, тому доводи обвинуваченого є необґрунтованими. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, є справедливим та відповідатиме вимогам ч.2 ст. 50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про порушення його права на захист судом першої інстанції є необґрунтованими. Із протоколу судового засідання та технічного запису фіксування судового провадження вбачається, що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вільно володів українською мовою, не заявляв про необхідність надання перекладача чи захисника, пам`ятку про права та обов`язки отримав, що спростовує викладені у апеляції доводи щодо порушення права на захист.

Не знаходить підстав колегія суддів і для задоволення апеляції першого заступника прокурора Дніпропетровської області щодо зміни вступної частини вироку із зазначенням в резолютивній частині вироку ст. 72 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків при складанні різних за видом покарань. Системний аналіз стетей 408, 409 КПК України свідчить про те, що підставою для зміни вироку судом апеляційної інстанції є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, яким відповідно до статті 412 КПК України визнаються такі порушення закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Із вироку суду вбачається, що місцевий суд при призначенні різних за видом покарань дійсно не послався на ст. 72 КК України. Але остаточне покарання за сукупністю вироків ОСОБА_7 призначено за правилами, встановленими ст.ст. 71, 72 КК України, тому не зазначення у вироку суду ст. 72 КК України, на думку колегії суддів, не є істотним порушенням, оскільки не перешкодило та не могло перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне і обґрунтоване судове рішеннґ, тому є підсмтиавою для зміни вироку суду. У зв`язку з чим доводи апеляції прокурора щодо зміни резолютивної частини вироку задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 , законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2015 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:
______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4