Дата документу Справа № 336/8384/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/157/15 Головуючий в 1-й інстанції
Категорія ст.122 ч.1 КК України ОСОБА_1 Доповідач у 2-й інстанції
ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2015 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника - адвоката ОСОБА_10

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003032, за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 30 жовтня 2014 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, освіта середня, працюючого майстром у ТОВ Юкон, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просить вирок скасувати в частині: об`єму обвинувачення, визнаного судом доведеним, призначеного покарання та звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання, а також в частині стягнення моральної шкоди, ухвалити в цій частині новий вирок, яким встановити, що обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, визнати цю обставину в якості обтяжуючої покарання, призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, та стягнути з нього моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. На обґрунтування зазначених вимог посилається на те, що суд необґрунтовано не визнав вчинення обвинуваченим злочину у стані алкогольного сп`яніння та не врахував цю обставину в якості обтяжуючої покарання, хоча ця обставина доведена її показами та показами свідка ОСОБА_11 ; призначене обвинуваченому покарання із звільненням від його відбування не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі ОСОБА_9 , який не розкаявся у вчиненому злочині та не відшкодував заподіяну шкоду. Крім того, розмір стягнутої з обвинуваченого моральної шкоди не відповідає заподіяним їй моральним та фізичним стражданням та є явно заниженим.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок скасувати, кримінальне провадження відносно нього закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а цивільний позов потерпілої залишити без розгляду, мотивуючи тим, що висновки необґрунтовані і базуються на припущеннях, оскільки не встановлено конкретне місце вчинення злочину, а його доводи про можливість отримання потерпілою тілесних ушкоджень протягом доби після конфлікту не спростовані судом; не взяті до уваги судом покази свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 в частині кількості ударів, області нанесення та наслідків конфлікту. Протокол слідчого експерименту від 25.09.2013р. є недопустимим доказом, оскільки він складений недержавною мовою. Суд не з`ясував істотні протиріччя у показах свідків, в тому числі і щодо кількості нанесених потерпілій ударів, та побудував свої висновки на припущеннях. Крім того, суд розглянув цивільний позов потерпілої, який за своєю формою не відповідає ст.119 ЦПК України, допустив у якості представника потерпілої особу, яка не мала права бути представником, не взяв до уваги негативну характеристику потерпілої, її перебування в стані алкогольного сп`яніння під час конфлікту.

Вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 30 жовтня 2014 року ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за ст.122 ч.1 КК України до 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2-4 ч.1 ст.76 КК України.

Позов ОСОБА_7 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 1651,12 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 7000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 обвинувачений ОСОБА_9 просить відмовити в задоволенні клопотання потерпілої про повторний допит в суді апеляційної інстанції її та свідка ОСОБА_11 , оскільки відповідно до ч.3 ст.404 КПК України для цього відсутні правові підстави.

В судовому засіданні апеляційної інстанції:

захисник ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_9 , підтримали апеляційну скаргу останнього і просили її задовольнити, проти апеляційної скарги потерпілої заперечували, вважаючи викладені в ній доводи необґрунтованими;

представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 та потерпіла ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу останньої та просили її задовольнити, проти апеляційної скарги обвинуваченого заперечували і просили відмовити в її задоволенні;

прокурор заперечував проти поданих апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_7 і обвинуваченого ОСОБА_9 , просив відмовити в їх задоволенні, мотивуючи тим, що вирок суду є законним і обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, учасників провадження, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно вироку ОСОБА_9 визнано винним у тому, що 12 серпня 2013р., приблизно о 23 год. 23 год. 30 хв. він, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, перебуваючи біля 4-го під`їзду буд.№151 по вул.Чарівній в м.Запоріжжі, в ході конфлікту з потерпілою ОСОБА_7 , який виник на ґрунті неприязних відносин, наніс їй чотири удари долонею лівої руки в область її правого вуха, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження, а саме: струс головного мозку, забій м`яких тканин та садна в області голови та обличчя, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; гострий центральний посттравматичний перфоративний середній отит, який привів до необхідності виконання мембранопластики з розвитком гострої сенсоневральної глухоти 1-2 ступеня справа, який кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. При цьому перфорація барабанної перетинки у ОСОБА_7 виникла за механізмом баротравми, тобто від стрімкого короткочасного підйому тиску повітря у слуховому ході при ударі відкритою долонею у ділянку правої вушної раковини.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто не в цілому, а лише в тій частині, в якій судове рішення оскаржується.

Ставлячи в апеляційній скарзі питання про визнання вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння, потерпіла ОСОБА_7 просила повторно дослідити докази, які були досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження. Однак ця вимога суперечить положенням ч.3 ст.404 КПК України, відповідно до яких апеляційна інстанція може дослідити лише ті докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується, при цьому можливість повторного дослідження доказів апеляційною інстанцією законом не передбачена.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпілою та її представником, виходячи з принципу змагальності, закріпленого у ст.22 КПК України, не були подані будь-які додаткові об`єктивні докази на підтвердження обставини вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Суд всебічно й повно дослідивши всі обставини справи та оцінивши відповідно до вимог ст.94 КПК України сукупність досліджених доказів, які були надані учасниками провадження, з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про не доведеність стороною обвинувачення обставини вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Доводи захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 про недоведеність вини останнього у вчиненні злочину, на відміну від судового рішення, в апеляційній скарзі нічим не обґрунтовані.

В той же час висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, а саме: показах потерпілої ОСОБА_7 в судовому засіданні про те, що обвинувачений 12.08.2013р., приблизно о 23 год. 23 год. 30 хв., біля 4-го під`їзду б. АДРЕСА_2 в ході конфлікту наніс їй чотири удари долонею лівої руки в область правого вуха, причинивши тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості; показах свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , які підтвердили, що дійсно під час конфлікту обвинувачений наносив потерпілій удари рукою в область голови; даних слідчого експерименту за участю потерпілої; висновках експерта № 2655 від 13.09.2013р. та № 3471 від 26.09.2013, висновку судово-медичної експертної комісії Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи № 40/к від 27.05.2014 року, відповідно до яких у потерпілої виявлено: гострий центральний посттравматичний перфоративний середній отит, який привів до необхідності виконання мембранопластики з розвитком гострої сенсоневральної глухоти 1-2 ступеня справа, та кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня; а також причинено тілесні ушкодження: струс головного мозку, забій м`яких тканин та садна в області голови та обличчя, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії тупого (тупих) предметів за обставин, зазначених потерпілою під час слідчого експерименту; перфорація барабанної перетинки у ОСОБА_7 виникла за механізмом баротравми, тобто від стрімкого короткочасного підйому тиску повітря у слуховому ході при ударі відкритою долонею у ділянку правої вушної раковини; давність їх виникнення не суперечить строку, зазначеному ОСОБА_7 .

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції стороною захисту, виходячи з принципу змагальності, закріпленого у ст.22 КПК України, не були подані будь-які докази на спростування фактичних обставин справи, на які посилалася сторона обвинувачення, та які зазначені в обвинувальному акті.

Суд, повно та об`єктивно з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши відповідно до положень ст.94 КПК України досліджені докази, та навівши належні і достатні мотиви, на підставі яких він не взяв до уваги доводи сторони захисту, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину і правильно кваліфікував його дії за ст.122 ч.1 КК України. При цьому суд відповідно до вимог ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку докладно виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення кримінального правопорушення, та форми вини.

Безпідставними та необґрунтованими являються посилання сторони захисту на те, що протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом.

Відповідно до положень ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів провадження, стороною захисту в суді першої інстанції ані під час судового розгляду, ані в судових дебатах не ставилося питання про визнання зазначеного доказу недопустимим. Крім того, ані в апеляційній скарзі, ані під час судового розгляду в апеляційній інстанції стороною захисту не були наведені дані, які б свідчили про те, що зазначений доказ був отриманий не в порядку, встановленому КПК України, або інші обставини, за наявності яких докази можуть бути визнані недопустими.

Так, в ст.223 КПК України визначені вимоги до проведення слідчих (розшукових) дій, в тому числі й слідчого експерименту, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів. Однак стороною захисту не були наведені дані, які б свідчили про невиконання слідчим вимог ст.223 КПК України під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілої.

Те, що протокол слідчого експерименту складено російською мовою не є порушенням вимог проведення слідчої дії, передбачених ст.223 КПК України. Крім того, відповідно до ст.29 КПК України слідчий повинен забезпечити учасникам кримінального провадження право давати показання рідною або іншою мовою, якою вони володіють. І це право було реалізовано потерпілою під час проведення слідчої дії за її участю.

Доводи потерпілої та її представника про те, що призначене обвинуваченому покарання за ч.1 ст.122 КК України не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого є необґрунтованими.

Так, санкцією ч.1 ст.122 КК України передбачені різні види покарання, а саме: виправні роботи, обмеження волі та позбавлення волі.

Враховуючи зазначені положення закону, характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що впливають на покарання, суд відповідно до ч.2 ст.65 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 обґрунтовано обрав більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин, оскільки вірно дійшов висновку, що менш суворий вид покарання буде недостатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч.1 ст.75 КК України якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з положень ст.75 КК України та врахувавши тяжкість злочину, особу винного, який працює, характеризується позитивно, раніше не судимий, та інші обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

За таких обставин призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

Рішення суду щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення моральної шкоди, ґрунтується на доказах, належним чином досліджених і оцінених судом. Крім того, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, судом в повній мірі були враховані всі ті обставини, на які посилалася потерпіла на обґрунтування своєї вимоги. Будь-які інші обставини на обґрунтування вимоги про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди не були наведені ані в апеляційній скарзі, ані під час судового розгляду в апеляційній інстанції.

Також доводи сторони захисту щодо рішення суду стосовно цивільного позову потерпілої не ґрунтуються на будь-яких доказах, які б спростовували наявність та розмір матеріальної і моральної шкоди, спричиненої потерпілій злочинними діями обвинуваченого.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 і обвинуваченого ОСОБА_9 є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 і апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 30 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4