Справа № 584/1318/14-к
Провадження № 1-кп/584/4/15

В И Р О К
Іменем України
02.02.2015 року Путивльський районний суд Сумської області в особі головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 та учасників судового провадження: прокурора - ОСОБА_3
потерпілого - ОСОБА_4
законного представника потерпілого - ОСОБА_5
обвинуваченого - ОСОБА_6
законного представника обвинуваченого - ОСОБА_7
захисника - адвоката ОСОБА_8
представника служби у справах дітей - ОСОБА_9
представника кримінальної міліції у справах дітей - ОСОБА_10
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта базова загальна середня, не одруженого, студента 2 курсу Путивльського педагогічного коледжу ім. С.В.Руднєва, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,
ВСТАНОВИВ:
14.11.2014 року, близько 20-ї години, обвинувачений ОСОБА_6 під час конфлікту на ґрунті неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_4 біля магазину, розташованого по вул. Леніна, 21 в с. В`язенка Путивльського району, проявляючи злочинну недбалість схопив ОСОБА_4 ззаду руками за тулуб та зробив кидок через себе, в результаті чого потерпілий впав на землю та отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ключиці зі зміщенням уламків з підшкіряною гематомою, чого не передбачав, але повинний був і міг передбачити, враховуючи спосіб у який діяв.
Такими діями вчинив злочин, передбачений ст. 128 КК України, а саме необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, за ознакою тривалості розладу здоров`я більш ніж 21 день.
Обставини цього злочину та вина обвинуваченого у ньому підтверджуються такими доказами.
Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у цьому злочині визнав повністю і суду показав, що дійсно того дня відпочивали компанією в магазині с. В`язенка. Прийшов ОСОБА_4 , з яким у нього вийшла суперечка, причини якої вже не пам`ятає. Щоб не заважати іншим, вони вийшли на вулицю, де він штовхнув його в груди, а коли ОСОБА_11 вже уходив смикнув його за одежу ззаду, від чого той впав на землю. Після падіння закричав та почав скаржитись на біль в руці. Потім вибігали хлопці з магазину та вони всі разом повели ОСОБА_11 до медпункту, де йому надали допомогу і сказали відвести додому. Раніше конфліктів між ними не було. Потерпілого він не бив та не кидав. Визнає, що своїми діями спричинив шкоду його здоров`ю, але не бажав та таких наслідків від своїх дій не передбачав.
Потерпілий ОСОБА_4 підтвердив, що того дня в магазині між ним та ОСОБА_12 , який завжди вважав себе лідером серед інших та до цього чіплявся та ображав його, виник конфлікт. ОСОБА_12 запропонував вийти на вулицю, де вдарив його у живіт кулаком та штовхнув на землю, а коли він піднявся та намагався піти, схопив ззаду руками за тулуб та кинув через себе. Після удару об землю він відчув різкий біль в плечі та скрикнув. Потім вибігли хлопці з магазину, які допомогли йому піднятися та відвели до медпункту. Фельдшеру він не сказав правду про причини травми, оскільки боявся ОСОБА_12 , який по дорозі погрожував йому.
За висновком судово-медичної експертизи № 265 від 05.12.2014 р. у потерпілого ОСОБА_4 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ключиці зі зміщенням уламків з підшкіряною гематомою, які відносяться до середніх за ознакою тривалості розладу здоров`я більш ніж 21 день. Ці тілесні ушкодження утворились від дії тупого твердого предмету як з обмеженою, так і не обмеженою травмуючою поверхнею, індивідуальні особливості якого не відобразились. Їх утворення в результаті довільного падіння з висоти власного зросту без надання тілу додаткового прискорення (ударів, поштовхів) мало вірогідно (а.п. 95-96).
Свідок ОСОБА_5 показала, що в той день приблизно о 21-ї год. подзвонив фельдшер, яка повідомила про те, що син отримав травму плеча і його потрібно везти у лікарню. Син сказав, що впав біля клумби, але пізніше признався, що його побив ОСОБА_12 , який залякав його.
Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , кожен окремо, суду підтвердили, що разом гуляли в компанії однолітків в магазині с. Вязенка, де був і ОСОБА_12 . Згодом до них приєднався і ОСОБА_11 . Між ОСОБА_12 і ОСОБА_11 виникла якась суперечка і вони вийшли з магазину. Потім на шум всі також вийшли на вулицю, де побачили, що ОСОБА_11 сидів на землі і скаржився на біль у плечі, а поруч стояв ОСОБА_12 . З цього всі зрозуміли, що між ними стався конфлікт. Потім повели ОСОБА_11 до медпункту.
Свідок ОСОБА_17 також показав, що потерпілий казав йому про те, що ОСОБА_12 кинув його через себе.
Як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 09.12.2014 р. з фототаблицею (а.п. 103-106) потерпілий продемонстрував, за яких обставин йому було спричинено тілесних ушкоджень.
За висновком судово-медичної експертизи № 275 від 15.12.2014 р. утворення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_4 може співпадати з механізмом спричинення продемонстрованим самим потерпілим під час проведення слідчого експерименту (а.п. 110-111).
Вирішуючи питання наявності умислу у обвинуваченого на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, суд виходить з правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 03.04.2014 року № 5-5к14 (предметом зазначеної справи було розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень і заподіяння тілесних ушкоджень з необережності) про те, що розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині (частина перша статті 121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (стаття 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Крім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених вище злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Так, потерпілий в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_6 відвів його з асфальту в бік на траву, де і кинув через себе. При ударі об землю він відчув різкий біль у плечі, від чого закричав. ОСОБА_12 після цього насильства до нього не застосовував, спочатку мабуть не зрозумів що сталося і виглядав розгубленим.
При цьому показання потерпілого в тій частині, що ОСОБА_6 і раніше чіплявся до нього та ображав, а на шляху до медпункту погрожував, нічим іншим, окрім його слів, свого підтвердження не знайшли, і крім того, за місцем проживання та навчання ОСОБА_12 характеризується виключно позитивно, свідок ОСОБА_19 , на квартирі якої проживав ОСОБА_12 , охарактеризувала його як спокійного підлітка, а згадані вище свідки-однолітки, в компанії яких вони проводили час, жодних фактів такої агресивної поведінки обвинуваченого по відношенню до потерпілого до і в день події злочину, суду не повідомили.
Даючи оцінку наведеним доказам в сукупності, суд вважає, що сам кидок обвинуваченого безпосередньо не призвів до спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, а був лише причиною
падіння останнього й удару об тверду поверхню землю, внаслідок чого ним і отримано тілесні ушкодження.
У цьому випадку, здійснюючи кидок потерпілого через себе, обвинувачений хоча й не передбачав, але повинен був і міг передбачати, що внаслідок падіння на землю потерпілий може отримати будь-яку травму, тобто діяв необережно.
Судом перевірялись показання обвинуваченого про те, що він потерпілого не кидав, а лише смикнув ззаду за одежу, для чого давалось судове доручення на проведення слідчого експерименту, за даними якого (а.п. 67-70) призначалась додаткова судово-медична експертиза.
Хоча за висновком експерта № 17 від 23.01.2015 р. (а.п. 81) механізм утворення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень може співпадати з механізмом спричинення, продемонстрованим обвинуваченим в ході слідчого експерименту, однак такі покази обвинуваченого судом розцінюються критично, оскільки такі обставини заподіяння тілесних ушкоджень спростовуються як показаннями потерпілого, так і свідка ОСОБА_17 , які не суперечать даним висновку судово-медичної експертии № 275 від 15.12.2014 р. щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень.
За фактичними обставинами злочину, які викладено в обвинувальному акті, в ході згаданого конфлікту обвинувачений влаштував бійку та умисно наніс удар потерпілому в живіт.
Однак ці обставини не тільки не знайшли свого підтвердження достатніми доказами, окрім слів потерпілого, але і спростовуються наведеними у вироку показаннями свідка ОСОБА_17 , а також свідка ОСОБА_20 , фельдшера В`язенського ФАП, яка показала, що при наданні медичної допомоги потерпілому він повідомив лише про те, що впав та вдарився рукою, про своє побиття не казав.
Виходячи з наведеного, суд кваліфікує дії обвинуваченого за ст. 128 КК України як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, а зазначення про спричинення бійки ОСОБА_6 та умисне спричинення ним удару в живіт потерпілому із обвинувачення, яке є доведеним, виключає, та кваліфікацію, дану органом досудового розслідування в частині заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за ч. 1 ст. 122 КК України, вважає помилковою, з огляду на роз`яснення, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7.02.2003 року Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи.
При призначенні покарання суд враховує особу неповнолітнього, умови його життя та виховання, ступінь тяжкості вчиненого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
ОСОБА_6 вчинив злочин вперше і з необережності, за місцем проживання та навчання характеризується виключно позитивно, на обліках у лікаря психіатра-нарколога не перебуває, виховується у неповній сім`ї, де мати не працює та є інша неповнолітня дитина.
Щире каяття, вчинення злочину вперше та у неповнолітньому віці є обставинами, що пом`якшують покарання, а обставин, які обтяжують покарання, суд не вбачає.
Вищенаведене в сукупності дає суду підстави вважати, що ОСОБА_6 не є суспільно-небезпечною особою і його виправлення та попередження вчинення нових злочинів можливе при призначенні покарання у виді громадських робіт, з врахуванням обмежень, встановлених у ст. 100 КК України.
Водночас, як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», в кожному випадку вирішення питання про відповідальність неповнолітнього за злочин невеликої або середньої тяжкості необхідно обговорити можливість застосування до нього примусових заходів виховного характеру замість кримінального покарання.
Відповідно до ч. 3 ст. 497 КПК України під час судового розгляду суд за наявності підстав, передбачених частиною першою цієї статті, може прийняти рішення про застосування до неповнолітнього обвинуваченого примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно ст. 105 КК України, який у розумінні ч. 1 ст. 3 КПК України є законом про кримінальну відповідальність, неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.
У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, в т.ч. у виді передачі під нагляд педагогічного колективу за його згодою.
В судовому засіданні обвинувачений, його законний представник та захисник просили застосувати примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд педагогічного колективу Путивльського педагогічного коледжу, прокурор та представники служби у справах дітей та кримінальної міліції у справах дітей вважали можливим виправлення неповнолітнього ОСОБА_12 без покарання з передачею під нагляд педагогічного колективу, а потерпілий та його законний представник таких підстав не вбачали, оскільки він не відшкодував заподіяну шкоду.
За змістом п. 5.1 Мінімальних стандартних правил ООН, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх від 29.11.1985 року («Пекінські правила») заходи впливу на неповнолітніх мають визначатися з урахуванням не лише тяжкості вчиненого правопорушення, а й особливостей особистості підлітка.
Виходячи з висновків психолого-педагогічної характеристики обвинуваченого (а.п. 90-92) він протиправної та антисоціальної поведінки не проявляв, конфліктних ситуацій не створював, викликає симпатію у колективі однолітків, емоційно врівноважений.
Крім того, злочин вчинив уперше і з необережності, у чому щиро розкаявся, в подальшому інших кримінальних правопорушень не вчиняв, продовжує навчатись та характеризується виключно позитивно, тобто усвідомив наслідки своїх дій та став на шлях виправлення.
Слід вказати і те, що реальне відбування покарання негативно вплине на подальшу долю обвинуваченого, його місце у суспільстві, і може мати наслідком криміналізацію його як особи, що суперечило б меті виправлення.
З урахуванням викладеного, умов життя і виховання неповнолітнього, суд приходить до переконання, що його виправлення можливе без відбування покарання, із застосування до нього примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд педагогічного колективу Путивльського педагогічного коледжу, який про це клопоче (а.п. 43-44).
В силу ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
В кримінальному провадженні заявлені цивільні позови :
- прокурором Путивльського району в інтересах держави про стягнення з обвинуваченого 1668 грн. 78 коп. бюджетних витрат на стаціонарне лікування потерпілого;
- законним представником потерпілого про стягнення з обвинуваченого 649,30 грн. матеріальної та 5000 грн. моральної шкоди.
Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала, якщо не доведе, що шкода завдана не з її вини.
Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка завдала цю шкоду за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 цього Кодексу).
В силу ч. 2 ст. 1206 ЦК України якщо злочин вчинено малолітньою або неповнолітньою особою, витрати на лікування потерпілого відшкодовуються особами, визначеними статтями 1178 і 1179 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від 14 до 18 років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальниками, якщо вони не доведуть, що шкода була завдана не з їхньої вини.
Оскільки документально підтверджено те, що з приводу отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_4 з 20.11. по 29.11.2014 р. перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КУ Путивльської районної ради Сумської області «Путивльська ЦРЛ», якою витрачено 1668,78 грн. бюджетних коштів (а.п. 93), а також на амбулаторному лікуванні з 30.11.2014 р. по 19.12. 2014 р. (а.п. 24), в зв`язку з чим поніс витрати на придбання ліків та автобусних квитків для поїздок з місця проживання і в зворотному напрямку на загальну суму 649, 30 грн. (а.с. 25-28), що є для нього прямими матеріальними збитками, ця шкода підлягає відшкодуванню обвинуваченим, а в разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування цієї суми, його матір`ю ОСОБА_7 .
Крім того, в зв`язку із протиправним ушкодженням здоров`я потерпілий відчув фізичний біль, знаходилася на лікування, що змусило докладати додаткових зусиль до нормалізації свого життя, він почувався приниженим і зазнав моральних страждань.
Тому враховуючи необережний характер дій обвинуваченого, тяжкість отриманого потерпілим ушкодження здоров`ю, глибину перенесених ним фізичних і душевних страждань, суд вважає розумним та справедливим стягнути в субсидіарному порядку з обвинуваченого та його матері 2500 грн. моральної шкоди.
Процесуальні витрати та речові докази в кримінальному провадженні відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 323, 324 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ :
ОСОБА_21 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та призначити покарання із застосуванням ст. 100 КК України у виді 120 годин громадських робіт.
На підставі ст. 105 КК України звільнити його від цього покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд педагогічного колективу Вищого комунального навчального закладу Сумської обласної ради «Путивльський педагогічний коледж імені С.В. Руднєва» на строк 1 (один) рік.
Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково та стягнути на його користь з ОСОБА_6 649 грн. 30 коп. матеріальної шкоди та 2500 грн. моральної шкоди, а в разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування цієї суми, відшкодування в частці, якої не вистачає або в повному обсязі, покласти на його матір ОСОБА_7 до досягнення ним повноліття.
На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Сумської області через Путивльський районний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.
Суддя: підпис
Копія вірна
Суддя
Путивльського районного суду ОСОБА_1