АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
23 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, українки, громадянки України, з вищою освітою, не працюючої, вдови, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 . раніше не судимої,-
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України , за участі:
прокурора ОСОБА_8
обвинуваченої ОСОБА_7
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року, ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ст. 191 ч.1 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 гривень.
На вирок суду заступником прокурора м. Києва ОСОБА_6 була подана апеляційна скарга.

Заступник прокурора м. Києва ОСОБА_6 , просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.191 КК України у виді у виді штрафу на користь держави у розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 гривень з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обліком, збереженням, управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями на 2 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд, залишив поза увагою, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення було безпосередньо пов`язано із діяльністю, якою вона займалася.
Таким чином, визнавши винною та засудивши ОСОБА_7 за ч.1 ст.191 КК України Шевченківський районний суд м. Києва незаконно та безпідставно не застосував додаткове покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з обліком, збереженням, управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями.

Окрім того, відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з кваліфікації злочинів, визначених у ст.12 КК України, а також конкретних особливостей злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення злочину, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали тощо).

На думку прокурора, судом не надано належної оцінки ставленню обвинуваченої ОСОБА_7 до власних протиправних дій, вчинення нею умисного корисливого кримінального правопорушення. ОСОБА_7 добровільно в повному обсязі завдані збитки не відшкодовувала, заподіяну шкоду не усунула, що свідчить про її нещирість у ставленні до вчиненого та небажанні виправити ситуацію.

Апеляцій від інших учасників судового провадження не надходило . Заперечень на апеляційну скаргу також не надходило .

Згідно з вироком суду першої інстанції , 3 серпня 2012 року обвинувачена ОСОБА_7 працювала на посаді розповсюджувача державних лотерей, згідно цивільно-правового договору №94 про розповсюдження державних лотерей від 01 січня 2014 року, укладеного між TOB «M.C.Л.» та ОСОБА_7
21 травня 2014 року у невстановдений час ОСОБА_7 , перебувала в приміщенні лотомаркету TOB «M.C.Л.» (код ЄРДПОУ №21678166), що по проспекту Перемоги. 86, в м. Києві. При цьому, маючи у своєму віданні товарно-маіеріальні цінності (грошові кошти) в сумі 7591 гривень 50 копійок, з яких: 1502 гривні 85 копійок - грошові кошти, які знаходилися в касі з попередньої зміни ОСОБА_7 , а 6088 гривень 65 копійок - грошові кошти, які ОСОБА_7 отримала від реалізації лотерейних білетів за зміну з 14.05.2014 по 20.05.2014 (включно), разом з відрахуванням в сумі 200 гривень, як вартість двох квитків, які ОСОБА_7 здала після закінчення вказаної зміни та відрахуванням в сумі 1 гривня 10 копійок, що є дробовим числом із суми заборгованості, яке система виводить самостійно після кожної зміни. Маючи вільний доступ до майна у вказаний період вона привласнила грошові кошти в кількості 7591 гривня 50 копійок. У подальшому. 27.06.2014 ОСОБА_7 внесла на рахунок TOB «М.С.Л.» грошові кошти в сумі 1707 гривень 60 копійок, як часткове погашення вказаного боргу, тим самим здійснила привласнення товарно-матеріальних цінностей ТОВ «М.С.Л.» в загальній сумі 5883 гривні 90 копійок.

Заслухавши доповідь судді , думку прокурора , який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора міста та просив її задовольнити , обвинуваченої яка цілком погодилася з апеляційною скаргою , заслухавши учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченої , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції , колегія суддів вважає , що апеляційна скарга заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 підлягає задоволенню виходячи з наступного .
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення за фактичних обставин вказаних у вироку та кваліфікації за ст. 191 ч.1 КК України як привласнення чужого майна яке перебувало у її віданні є правильним , підтверджується наявними у вироку доказами , які судом згідно ст. 349 ч.3 КПК України не досліджувалися оскільки ці обставини ніким не оспорювалися , тому відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України , колегія суддів їх не переглядає .
Що стосується доводів апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 про ухвалення нового вироку яким призначити покарання обвинуваченій ОСОБА_7 за ст. 191 ч.1 КК України у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян , що становить 510 грн. з позбавленням права займатися діяльністю пов`язаною з обліком , збереженням управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями строком на 2 роки , то колегія суддів вважає їх обґрунтованими виходячи з наступного .
Так , призначаючи покарання ОСОБА_7 за ст. 191 ч.1 КК України тільки у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян , тобто 510 грн. , суд першої інстанції відповідно до ст. 65 КК України , врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення яке є кримінальним правопорушенням середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка є вдовою, не працює та отримує дохід лише у виді пенсії, раніше до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувалась.
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд визнав її щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом встановлено не було.

За сукупності даних обставин суд першої інстанції правильно визначив найменьш суворий вид покарання , передбачений санкцією ст. 191 ч.1 КК України , яка за своєю правовою конструкцією є альтернативною у мінімальному розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян . Але суд взагалі не мотивував свій висновок про призначення покарання без позбавлення права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю. Суд , виходячи з того , що кримінальне правопорушення було скоєно обвинуваченою безпосередньо пов`язане із заняттям нею певною діяльністю не врахував цю обставину , на що звертає увагу судів п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення кримінального покарання» . Разом з тим , не врахував що обвинувачена в повному обсязі не відшкодувала заподіяну шкоду .

Таким чином відповідно до ст. 55 КК України , враховуючи що кримінальне правопорушення , яке скоїла обвинувачена безпосередньо повязане із зайняттям нею діяльністю з обігом товарно-матеріальних цінностей , а також вищезазначені доводи щодо відсутності відшкодування шкоди обвинуваченої , доводи апеляції заступника прокурора про позбавлення права займатися діяльністю пов`язаною з обліком , збереженням , управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями , є слушними і таким що підлягають задоволенню .

Відповідно до ст. 65 КК України , враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення , даних про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , обставину що пом`якшує покарання щире каяття , відсутність обставин що обтяжують покарання з урахуванням конкретних обставин справи , не відшкодування завданої шкоди , колегія суддів вважає що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 буде покарання у виді штрафу у межах мінімального розміру встановленого загальною частиною КК України з позбавленням права займатися певною діяльністю на визначений судом строк і саме це покарання буде відповідати меті покарання , передбаченої ст. 50 КК України .

Керуючись ст. ст. 376 , 404, 405 , 407, 409 , 420 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м.Києва ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.191 КК України задовольнити .

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання , - скасувати .

Постановити новий вирок яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст. 191 ч.1 КК України у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 510 грн. , з позбавленням права займатися діяльністю , пов язаною з обліком , збереженням , управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями строком на 02 ( два ) роки .

В іншій частині вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 24 грудня 2014 року залишити без змін .

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Справа № 11-кп/796/496/2015
Категорія: ч. 1 ст. 191 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_9
Доповідач ОСОБА_1