АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1908/512/12Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/789/13/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст.49 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

прокурора - ОСОБА_5

потерпілого - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляцією потерпілого ОСОБА_6 на постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року та постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2014 року ,

в с т а н о в и л а:

Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2014 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.122 КК України провадженням закрито, а ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

19 грудня 2014 року ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати вищевказану постанову Козівського районного суду від 22 вересня 2014 року як незаконну, а також ставив питання про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що не був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання і тому участі у розгляді справи судом першої інстанції він не приймав, а копію судового рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КК України, відповідно до ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, він отримав лише 18 грудня 2014 року.

Постановою Козівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року ОСОБА_6 відмовлено у відновленні пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Козівського районного суду від 22 вересня 2014 року та визнано апеляційну скаргу такою, що не підлягає розгляду.

Як слідує із змісту постанови Козівського районного суду від 29 грудня 2014 року, відмовляючи у відновленні пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд виходив з того, що скаржником не вказано поважних причин пропуску строку апеляційного оскарження постанови суду від 22 вересня 2014 року, оскільки потерпілий ОСОБА_6 неодноразово повідомлявся повістками про виклик в судове засідання щодо розгляду даної справи та 20 вересня 2014 року згідно рапорту ДІМ Козівського РВ УМВС України ОСОБА_6 відмовився отримувати повістку, яка була оголошена йому в присутності двох свідків, а 24 вересня 2014 року Козівським районним судом йому направлено рекомендованим листом копію постанови суду від 22 вересня 2014 року, яку він отримувати відмовився.

В апеляції на постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року ОСОБА_6 ставить питання про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Козівського районного суду від 22 вересня 2014 року, посилаючись на необґрунтовану відмову місцевого суду поновити вказаний строк та визнати його апеляцію на вказану постанову місцевого суду такою, що підлягає розгляду.

Одночасно в апеляції на постанову Козівського районного суду від 22 вересня 2014 року наводить доводи, які, на його думку, свідчать про незаконність закриття провадження по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_8 за строками давності. Вважає, що суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які пролягають в тому, що всупереч вимог ст.288 КПК України (в редакції 1960 року), вирішуючи питання щодо звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, суд першої інстанції не з`ясував думку потерпілого з даного приводу, не допитав інших учасників процесу, не дослідив усі матеріали справи і не дав їм відповідну правову оцінку. Також зазначає про порушення судом вимог ст.258 КПК України (в редакції 1960 року), яка передбачає незмінність складу суду при розглядів справи. На думку апелянта, розгляд даної справи місцевим судом повинен був проводити не суддя ОСОБА_1 , а виключно суддя ОСОБА_9 , який в 2007 році повертав вказану кримінальну справу прокурору Козівського району для організації проведення додаткового розслідування.

Просить постанову Козівського районного суду від 29 грудня 2014 року про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КК України, відповідно до ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності скасувати, а справу повернути в той же суд на новий судовий розгляд у іншому складі суду.

Заслухавши доповідача - суддю апеляційного суду, апелянта ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляції і, навівши мотиви аналогічні викладеним у них, а також заперечивши щодо наявності підстав для закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_8 за строками давності, просять поновити строк апеляційного оскарження, скасувати постанову Козівського районного суду від 29 грудня 2014 року та повернути справу на новий судовий розгляд до Козівського районного суду; міркування прокурора, який вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив апелянту у поновленні строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим вказує на необхідність скасування постанови Козівського районного суду від 29 грудня 2014 року та поновлення ОСОБА_6 строку оскарження, однак, при цьому, постанову Козівського районного суду від 22 вересня 2014 року, яку оскаржує апелянт вважає законною та обґрунтованою і тому просить відмовити у задоволенні апеляції ОСОБА_6 ; обвинуваченого ОСОБА_8 , який просить відмовити в задоволенні апеляцій потерпілого ОСОБА_6 і залишити без змін постанову місцевого суду, якою він звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; дослідивши матеріали провадження та доводи апеляцій, колегія суддів приходить до висновку, що строк на апеляційне оскарження постанови Козівського районного суду від 22 вересня 2014 року слід поновити та відмовити у задоволенні даної апеляції, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів провадження, апелянт ОСОБА_6 участі у розгляді кримінальної справи, направленої слідчим СУ УМВС України в Тернопільській області до Козівського районного суду Тернопільської області для вирішення питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, не приймав.

Відмовляючи у поновленні ОСОБА_6 строків на оскарження судового рішення, прийнятого за результатом розгляду вищевказаної справи, місцевий суд виходив з того, що судом було прийнято всі необхідні заходи для належного повідомлення потерпілого про дату, час та місце розгляду справи.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що згідно ч.3 ст.3 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією та Законами України. Відповідно до ст.ст.55, 129 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Також однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Також місцевим судом не враховано практику Європейського суду з прав людини, який у справі Bellet v. France зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не врахував причини пропуску ОСОБА_6 процесуального строку на оскарження постанови суду і прийняв передчасне та необґрунтоване рішення рішення про відмову у поновленні строку на апеляційне оскарження, а тому ухвалу Козівського районного суду від 29 грудня 2014 року про відмову у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Козівського районного суду від 22 вересня 2014 року слід скасувати та поновити апелянту цей строк.

Відповідно до ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло п`ять років, у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч.1 ст.49 КК України строків та відсутність обставин, що порушують їх перебіг.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого, а також згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

За змістом ст.49 КК України звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження.

Як слідує з матеріалів справи 06 серпня 2006 року близько 21 години в смт. Козова на вулиці Сосюри поблизу магазину Незабудка, ОСОБА_8 умисно спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому четвертого пальця правої руки, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

06 жовтня 2006 року старшим слідчим Козівського РВ УМВС України в Тернопільській області за вказаним фактом порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, а 25 листопада 2006 року ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні даного злочину. (т.1 а.с.1, 114-115)

30 березня 2012 року ОСОБА_8 подав до органу досудового слідства письмову заяву, в якій висловив свою згоду на закриття кримінальної справи про його обвинувачення за ч.1 ст.122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

09 квітня 2012 року прокурор Козівського району направив до суду постанову про направлення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.122 КК України для вирішення питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Розглядаючи вказану постанову, суд першої інстанції встановив, що злочин у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 є злочином середньої тяжкості; з дня його вчинення минуло понад п`ять років; обставин, які б зумовлювали зупинення або переривання перебігу давності відсутні, а обвинувачений ОСОБА_8 під час досудового слідства подав відповідну заяву та в судовому засіданні підтвердив своє волевиявлення щодо закриття кримінальної справи і звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Таким чином, встановивши в судовому засіданні наявність як матеріально-правових так і процесуально-правових підстав для застосування ст.49 КК України, місцевий суд прийняв обґрунтоване рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Що стосується доводів потерпілого ОСОБА_6 про допущене судом першої інстанції істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, розгляд вказаної справи судом першої інстанції без участі потерпілого, за умови дотримання всіх матеріальних та процесуальних вимог що стосуються наявності підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також враховуючи, що застосування ст.49 КК України за таких обставин є обов`язковим, не може бути підставою для скасування судового рішення, яке за своєю суттю є законним та обґрунтованим.

Не вбачає колегія суддів і порушень вимог ст.258 КПК України (в редакції 1960 року), трактування якої в апеляції є суб`єктивною думкою апелянта.

Зокрема, кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_8 в січні 2007 року була скерована до Козівського районного суду і знаходилась у провадженні судді ОСОБА_10 , під головуванням якого в серпні 2007 року Козівський районний суд повернув її прокурору Козівського району для проведення досудового розслідування. В подальшому, визначення судді для розгляду вищевказаної кримінальної справи, яка була направлена до Козівського районного суду у квітні 2012 року, проведено в порядку ст.16-2 КПК України (в редакції 1960 року) автоматизованою системою документообігу суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування, про що ставить питання апелянт колегія суддів не вбачає.

Керуючись п.п.11, 13 розділу XІ перехідних положень КПК України, ст.ст.365, 366 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів

у х в а л и л а:

Постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року про відмову у поновленні строку ОСОБА_6 на апеляційне оскарження постанови Козівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2014 року скасувати.

Поновити потерпілому ОСОБА_6 строк апеляційного оскарження постанови Козівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2014 року.

Апеляцію потерпілого ОСОБА_6 на постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2014 року залишити без задоволення, а постанову Козівського районного суду Тернопільської області від 22 вересня 2014 року, якою кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.122 КК України провадженням закрито, а ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

__________ ______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2