Ухвала

іменем україни

22 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10.,

суддів ОСОБА_11, ОСОБА_12.,

при секретарі ОСОБА_13.,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001773, за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_14.,

за касаційною скаргою прокурора на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 1 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 липня 2014 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування постановлених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що судами допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, судові рішення постановлені з порушенням вимог ст. ст. 370, 374, 419 КПК України. Вважає неналежною оцінку доказів у провадженні, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 1 квітня 2014 року ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 185 КК України у зв'язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 липня 2014 року вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_1 висунуто обвинувачення у тому, що 03.05.2013 року, приблизно в 00 год. 45 хв. останній, перебуваючи у домоволодінні ОСОБА_2, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 в м. Вінниці, шляхом вільного доступу, таємно викрав грошові кошти в сумі 3000 грн., мобільні телефони марок «Нокіа» вартістю 400 грн. та «Самсунг» вартістю 200 грн., які належали ОСОБА_2, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 3600 грн.

Такі дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 185 КК України.

Фактичні обставини справи були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанції й перегляду у касаційному порядку, відповідно до статей 433, 438 КПК України, не підлягають.

Згідно з вимогами ст. 370, п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред'явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Цих вимог закону суд дотримався.

Спростовуючи пред'явлене ОСОБА_1 обвинувачення, суд навів мотиви, за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, обґрунтовано дійшов висновку про його невинуватість, вказавши у мотивувальній частині вироку підстави виправдання.

Згідно з ч. 2 ст. 22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження забезпечено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів.

Докази, зазначені та надані сторонами кримінального провадження суд першої інстанції безпосередньо дослідив у повному обсязі і неупереджено, обставин, які б завадили сторонам скористатися своїми процесуальними правами у наданні інших доказів не встановлено.

Суд оцінив докази, на підставі яких ОСОБА_1 було пред'явлене обвинувачення, керуючись законом.

Зокрема, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши показання ОСОБА_1 в судовому засіданні про те, що злочину він не вчиняв, крадіжку вчинила ОСОБА_3, а на досудовому слідстві він взяв вину на себе, оскільки ОСОБА_3 була вагітною.

Такі показання ОСОБА_1 згоджуються із показаннями допитаних в суді свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про обставини досліджуваної події та відображають її реальний перебіг.

Мотиви зміни зізнавальних показань обвинуваченим чітко викладені у вироку та не спростовані іншими доказами сторони обвинувачення.

Судом обґрунтовано зазначено, що потерпіла ОСОБА_2 підозрювала у вчиненні крадіжки свою доньку ОСОБА_3, оскільки остання раніше її обкрадала, однак її позиція змінилась після отримання інформації від працівників міліції про підозру у крадіжці ОСОБА_1

Також суд правильно вказав, що потерпіла про свою підозру у вчиненні крадіжки саме ОСОБА_3 повідомляла працівників міліції ОСОБА_8, ОСОБА_9, які засвідчили це в суді.

Оцінюючи показання допитаних в суді свідків, суд дотримався положень ст. ст. 23, 94, 97 КПК України, обґрунтував мотиви, з яких поклав в основу вироку одні докази, та критично оцінив інші.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження представника державного обвинувачення, що вчинення крадіжки дочкою потерпілої є нелогічним, а тому до вчинення даного злочину причетний ОСОБА_1, жодним доказом відповідно до правил, встановлених главою 4 КПК У країни, не доведено.

Аналізуючи надані суду учасниками кримінального провадження докази, суд дійшов правильного висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення ґрунтується лише на припущеннях.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з ч. 4 ст. 17 КПК України·усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Оскільки стороною обвинувачення не була доведена винуватість ОСОБА_1 поза розумними сумнівами, виявлені під час судового розгляду суперечності щодо обставин вчинення кримінального правопорушення не були спростовані, тому всі сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого слід тлумачити на його користь.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_1 у зв'язку з недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Докази винуватості ОСОБА_1, на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судовими інстанціями та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, які аналогічні доводам його апеляції, ретельно перевірені апеляційною інстанцією, на них надано обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 1 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 липня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12