ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2015 року червня 22 дня Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, одноособово, під головуванням судді ОСОБА_1 ,

за секретаря ОСОБА_2 ,
з участю: прокурора ОСОБА_3 ,
представника потерпілого ОСОБА_4 ,
у підготовчому судовому засіданні в місті Дніпропетровськ у залі суду в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 1 2015 04 064 0002092, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, народженої у с. Маяк Покровського району Дніпропетровської області, українки за національністю, студентки першого курсу Київського національного університету культури і мистецтв, незаміжньої, бездітної, яка фактично проживає в АДРЕСА_1 , будучи зареєстрованою в АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
у вчиненні замаху на злочин за ч. 2 ст. 15-ч. 1 ст. 185 КК України,
ВСТАНОВИВ:
19.05.2015 близько 11 години в м. Дніпропетровську в приміщенні магазину «Карі» в торгівельному центрі «ЦУМ» на проспекті Карла Маркса, 52, з метою обернення на свою користь взуття ОСОБА_5 з користі, намагаючись не привертати до себе уваги, під виглядом покупця умисно взяла з прилавку жіночі босоніжки 36 розміру артикулу 01826593 та після примірки крадькома поклала їх до наявної при ній жіночої сумки, тим самим таємно заволоділа майном вартістю в 699 гривень, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Карі Україна». Проте, ОСОБА_5 не змогла довести злочин до кінця, оскільки під час спроби залишити місце вчинення злочину, не маючи реальної можливості розпорядитися чужим майном, була викрита на виході з торгівельного центру і піймана співробітниками магазину «на гарячому».

Під час досудового розслідування підозрювана уклала угоду про примирення з потерпілим від злочину за ч. 2 ст. 15-ч. 1 ст. 185 КК України. За змістом цієї угоди, що відповідає приписам ст. 471 КПК України, підозрювана і потерпілий визнали істинність встановлених вище обставин відповідно до формулювання обвинувачення, висунутого в обвинувальному акті, та погодилися на призначення покарання, узгодженого сторонами угоди, у виді 80 годин громадських робіт. Суд не вбачає в угоді взятих на себе підозрюваною зобов`язань, які вона, очевидно, не мала би можливості виконати.

Представник потерпілого, діючи в інтересах останнього відповідно до ст. 58 КПК України на підставі довіреності від 27.05.2015, чинної до 27.05.2016 без застережень щодо обмежень в представництві, та підозрювана скріпили своїми підписами угоду 15 червня 2015 року в приміщенні прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська, підтверджуючи свою обізнаність з обмеженнями в праві оскарження вироку внаслідок укладення цієї угоди та затвердження її судом, що передбачені ст.ст. 394, 424 КПК України. Підозрювана письмово відмовилась від свого права на допит свідків обвинувачення, від права на виклик свідків і подання доказів, що могли б свідчити на її користь, а також від права вимагати від прокурора і потерпілого доведення під час судового розгляду кожної обставини злочину, поставленої їй за вину, про що власноруч розписалась в цій угоді. Взамін, потерпілий свідомо поступився правом на зміну в подальшому розміру відшкодування шкоди і правом вимагати притягнення обвинуваченої до відповідальності за злочин інакше як відповідно до формулювання цього обвинувачення. Тобто, як вбачається з угоди, її сторони на свій розсуд, ґрунтуючись на взаємних поступках, вільно розпорядилися лише своїми матеріальними і процесуальними правами, що відповідає принципу диспозитивності за ч. 1 ст. 26 КПК України, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність порушень прав, свобод чи інтересів сторін кримінального провадження або інших третіх осіб, яких умови цієї угоди не стосуються.

Обвинувачена і представник потерпілого в судовому засіданні пояснили суду, що угоду вони уклали добровільно без впливу будь-якої обставини, необумовленої в угоді. Клопотань про виклик для допиту осіб з приводу жорстокого чи нелюдського поводження, тощо, яке б порушило свободу від самовикриття, обвинувачена не заявила, стверджуючи про відсутність у неї скарг на органи досудового розслідування та прокурора. Представник потерпілого, в свою чергу, наполягав на досягненні домовленостей про справедливу сатисфакцію та дійсності примирення. Відповідно, суд переконався у судовому засіданні в добровільності укладення угоди і в досягненні примирення за відсутності, поза всяким розумним сумнівом, обґрунтованих підстав стверджувати про протилежне.

Як вбачається з витребуваних судом документів, на підставі яких укладена угода, фактичні дані огляду босоніжок у присутності понятих під протокол (т. 1 а.с. 8-9) безсумнівно вказують на піймання «на гарячому» ОСОБА_5 на місці події 14.05.2015 у приміщенні Торгівельного центру «ЦУМ» з виявленим у неї неоплаченим товаром, що визнаний речовим доказом (т. 1 а.с. 24). Відомості про проведену інвентаризацію (т. 1 а.с. 26) в сукупності з даними довідки про вартість викраденого (т. 1 а.с. 7) та висновку експерта-товарознавця № 2534-15 від 08.06.2015 (т. 1 а.с. 30-33) зібрані для підтвердження недостачі належної ТОВ «Карі Україна» на праві власності вилученої пари взуття, а також її вартості, доводячи предмет незакінченого злочину і саму подію таємного заволодіння ним. З добутого відеозапису камер спостереження (т. 1 а.с. 23), визнаного речовим доказом (т. 1 а.с. 22) вбачається використаний обвинуваченою спосіб заволодіння майном власника магазину.

Суд, оцінивши джерела добутих відомостей про предмет злочину і про обстановку його виявлення, за стійким внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному та всебічному дослідженні в судовому засіданні в сукупності обставин, визнаних учасниками судового провадження істинними, дійшов висновку про достатність належних і допустимих доказів для встановлення фактичних підстав для визнання ОСОБА_5 винуватості у скоєному, яке згідно з ст. 18 і ч. 2 ст. 95 КПК України не викликає сумнівів у свободі самовикриття.

Наслідуючи роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в абз. 2 п. 4 постанови № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», умисні дії ОСОБА_5 , що виразилися у протиправному заволодінні чужим майном, безпосередньо спрямованому на його таємне викрадення, яке не доведено до кінця, оскільки, вилучивши майно, вона була одразу викрита на місці, не маючи реальної можливості ним розпорядитися з незалежних від її волі причин, сторонами угоди правильно кваліфіковані згідно з ч. 2 ст. 15 КК України закінченим замахом на крадіжку середньої тяжкості за ч. 1 ст. 185 КК України, з приводу відповідальності за який допускається укладення угоди згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України.

Внаслідок визнання обвинуваченою розміру шкоди у вартісному вираженні майна, що склало предмет злочину, взамін поступок потерпілого, якому повернуте таке майно в порядку кримінально-процесуальної реституції без пошкоджень його цілісності, в угоді немає жодних домовленостей про порядок і строк відшкодування завданої шкоди та про строк вчинення будь-яких інших дій, які обвинувачена зобов`язалася б вчинити на користь потерпілого.

Вивченням особи обвинуваченої з`ясовано, що ОСОБА_5 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем фактичного проживання в гуртожитку навчального закладу характеризується позитивно.

Таким чином, в укладеній угоді покарання узгоджене з врахуванням характеру і тяжкості обвинувачення та інших обставин на загальних засадах призначення покарання за ст.ст. 1, 65 КК України, чим визначається відповідність умов угоди інтересам суспільства в охороні прав і свобод людини та громадянина, у невідворотності справедливого покарання в міру своєї вини.

Суд, перевіривши законність угоди, за стійким внутрішнім переконанням вважає за можливе її затвердити з ухваленням цього вироку, оскільки в судовому засіданні не встановлені обставини, які тому перешкоджали б відповідно до ст. 474 КПК України.

Розв`язуючи питання про вид і міру покарання одночасно із затвердженням угоди про примирення, суд, керуючись правосвідомістю, з урахуванням ступеня тяжкості злочину та відомостей про особу винної в силу ч. 5 ст. 65 КК України знаходить за необхідне призначити узгоджене сторонами угоди покарання.

Керуючись ст.ст. 368, 475 КПК України,

ЗАСУДИВ:
Затвердити укладену ОСОБА_5 15 червня 2015 року угоду про примирення з Товариством з обмеженою відповідальністю «Карі Україна» за ч. 2 ст. 15-ч. 1 ст.185 КК України під страхом скасування цього вироку протягом п`яти років давності притягнення до кримінальної відповідальності з призначенням судового розгляду в загальному порядку на випадок невиконання умов угоди.

ОСОБА_5 визнати винуватою за пред`явленим обвинуваченням у вчинені замаху за ч. 2 ст. 15 КК України на передбачену в ч. 1 ст. 185 КК України крадіжку, призначивши у виді узгодженого покарання 80 (вісімдесят) годин громадських робіт.

Речові докази:

жіночі босоніжки 36 розміру артикулу 01826593, передані на відповідальне зберігання під розписку ОСОБА_4 , вважати повернутими у законне володіння Товариству з обмеженою відповідальністю «Карі Україна» за належністю;

протоколи допитів представника потерпілого, свідків та інші документи про зафіксовані процесуальні дії, зберігати у кримінальній справі.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави на розрахунковий рахунок 0004, відкритий УДКС в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська () в ГУДКС України у Дніпропетровській області (МФО 805012), 123 гривні з призначенням платежу: «оплата витрат на залучення експерта згідно акту № 2534-15 від 08.06.2015», поклавши на обвинувачену процесуальні витрати.

Вирок набирає законної сили із плином 30 днів, починаючи з наступного після його проголошення дня, протягом яких підлягає оскарженню до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська апеляційної скарги потерпілим і обвинуваченим з підстав порушення порядку розгляду угоди і призначення неузгодженого покарання, а так само прокурором виключно з підстав затвердження угоди, яка не підлягає укладенню в рамках цього кримінального провадження. Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору негайно.
Головуючий