АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/789/266/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст 286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

з участю прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - адвоката - ОСОБА_8

потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000200, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2015 року, яким, -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, працюючого приватним підприємцем, має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2004 р.н та 2008 р.н., раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов прокурора прокуратури Тернопільської області задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 в користь міського бюджету м. Тернополя 16 677 грн. 20 коп.

Закрито провадження в порядку цивільного судочинства за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 у зв`язку із затвердженням укладеної між ними мирової угоди.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

встановила:
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, що мало місце за таких обставин.

22 серпня 2014 року близько 21 год. водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п. 2.9 а ПДР України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем Volksvagen-Transporter р.н. НОМЕР_1 та рухався вул. Львівською в напрямку центру м. Тернополя. Під час руху ОСОБА_7 , в порушення вимог п. п. 1.5 ч. 1, 1.10 ПДР України, не врахував дорожні умови та обстановку, для того, щоб повністю контролювати та безпечно керувати транспортним засобом. Рухаючись вул. Львівською, навпроти бару Семгал, ОСОБА_7 ,будучи не уважним, в порушення вимог п. 2.3 б ПДР України, маючи об`єктивну можливість виявити працівника ДАІ - ОСОБА_9 , який був одягнений у світловідбиваючий жилет та підняв до верху увімкнений жезл, в порушення вимог п. п. 1.10 та 12.3 ПДР України, виявивши небезпеку для руху, негайно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжував рух. ОСОБА_7 несвоєчасно застосував екстрене гальмування, не зміг зупинити керований автомобіль, здійснив наїзд на працівника ДАІ ОСОБА_9 та зник з місяця пригоди. У результаті даної ДТП ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, які у сукупності супроводжувалися розвитком больового травматичного шоку ІІ-ІІІ ступеня і належать до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність свої вини та кваліфікацію вчиненого ним кримінального правопорушення, вказує на незаконність вироку суду першої інстанції у зв`язку з суворістю призначеного йому покарання та ставить питання про застосування до нього положень ст. ст. 69, 75 КК України і звільнення від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що судом першої інстанції, при призначенні йому покарання, не вмотивовано необхідність призначення йому покарання, яке пов`язане з ізоляцією від суспільства, оскільки не прийнято до уваги ту обставину, що у нього на утриманні знаходяться малолітні діти та не враховану думку потерпілих, які просили призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2015 року та ухвалити новий, яким призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, або на підставі ст. 69 КК України перейти до іншого більш м`якого виду покарання;

- потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також просять вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України і звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням. Звертають увагу на те, що місцевим судом не взято до уваги їх думку щодо необхідності призначення покарання обвинуваченому не пов`язаному з ізоляцією від суспільства.

Заслухавши доповідача - суддю апеляційного суду Тернопільської області; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які, навівши мотиви аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просять вирок суду першої інстанції змінити у зв`язку із суворістю призначеного покарання, застосувати до обвинуваченого ст. 96 КК України та положення ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням; потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердила факт повного відшкодування їм ОСОБА_7 , на час розгляду справи в апеляційному суді, матеріальних та моральних збитків заподіяних злочином і просять не позбавляти його волі та задовольнити їх апеляційну скаргу, а також апеляційну скаргу обвинуваченого; міркування прокурора, який вважає, що покарання призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості і тому просить змінити вирок місцевого суду в цій частині частині та, застосувавши ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скаргах, колегія суддів прийшла до висновку, що їх слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим, підтверджується сукупністю зібраних і досліджених судом першої інстанції доказів та в апеляції не оспорюється.

Проте, що стосується призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то в цій частині вирок суду містить непереконливі доводи.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, хоч і послався на ряд обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , але належним чином не врахував їх та в достатній мірі не дослідив особу винного, внаслідок чого призначив останньому покарання яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі засудженого внаслідок його суворості.

За змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у злочині, який вчинив з необережності; активно сприяв органам слідства у його розкритті та щиро розкаявся, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Окрім того, на час ухвалення вироку місцевим судом обвинувачений ОСОБА_7 частково відшкодував потерпілим матеріальну та моральну шкоду, заподіяну злочином, а також уклав з ними угоду про подальше відшкодування понесених ними витрат, пов`язаних з наслідками ДТП. У зв`язку з цим останні не наполягали на суворості покарання і подали апеляційну скаргу, за змістом якої вказують на те, що місцевий суд не взяв до уваги їх думку про необхідність призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з позбавленням волі і тому просять змінити оскаржуваний ними вирок, звільнивши ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначили про повне відшкодування ОСОБА_7 заподіяних злочином збитків і зважаючи на це просили обрати йому покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевий суд вірно врахував у якості обставини, що обтяжує покарання, факт вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння і вірно обрав вид та розмір покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вищенаведені обставини, які позитивно характеризують особу винного, з урахуванням думки потерпілих щодо необхідності призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, є такими, що свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, а тому дають підстави застосувати до нього ст. 75 КК України та звільнити від відбування основного покарання, призначеного судом першої інстанції покарання, з випробуванням та встановленням іспитового строку.

У відповідності до ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання слід змінити, застосувавши до нього ст. 75 КК України та звільнивши від відбування основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, а також покласти на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця свого проживання, роботи або навчання, а також періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2015 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Додаткове покарання у виді позбавлення права позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки виконувати реально.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця свого проживання, роботи або навчання, а також періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

В решті вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2