КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/7016/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1032/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

09 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №000296 від 07.03.2024 рокуза апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Жуляни Києво-Святошинського р-ну, Київської обл., громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: - 23.01.2023 Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. (покарання не відбуте),

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Застосувано ст.75 КК України та звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 1 (один) рік.

Зобов`язано ОСОБА_7 згідно ст.76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Згідно з ст.71, ч.3 ст.72 КК України покарання призначене вироком Солом`янського районного суду м.Києва від 23.01.2023, яким ОСОБА_7 засуджено до штрафу та покарання за даним вироком, ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , 07.03.2024 в нічний час, знаходячись на бул.Миколи Руденка в м.Києві, шляхом знахідки, безоплатно незаконно придбав паперовий згорток з порошкоподібною речовиною світло-бежевого кольору, схожою на психотропну речовину, яку з метою подальшого особистого вживання сховав до гаманця, який помістив до нагрудної кишені куртки, залишивши на зберігання при собі, без мети збуту, після чого направився у власних справах.

Коли ОСОБА_7 , приблизно о 03.24 год. 07.03.2024 знаходився біля буд. № 2 по бул. Миколи Руденка в м. Києві, він був викритий працівниками поліції, яким з гаманця, що знаходився в нагрудній кишені куртки, добровільно видав для подальшого вилучення вищевказаний паперовий згорток з порошкоподібною речовиною світло-бежевого кольору, масою 0,267 г, яка містить особливо - небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP. Маса PVP в речовині становить 0,187 г.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на незаконність вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2024 щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним та призначити покарання за ч.1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч.1 ст. 71, ч.3 ст. 72 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків визначити у виді 1 року обмеження волі та штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23.01.2023, які виконувати самостійно.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор вказує, що за змістом ст. 75 КК України питання про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання має бути належним чином вмотивовано судом, втім, як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції наведених вимог закону не дотримався, і звільняючи від відбування покарання, судом не враховано, що ОСОБА_7 інкриміноване йому правопорушення вчинив 07.03.2024 до відбуття покарання у виді штрафу, призначеного попереднім вироком від 23.01.2023. Зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження, пов`язані з вчиненням нового умисного кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, до відбуття покарання, призначеного попереднім вироком, а також на положення ст. 71, 72 КК України, суд мав призначити обвинуваченому тільки реальне покарання за сукупністю вироків, ухваливши рішення про самостійне виконання штрафу. При цьому, як вказує апелянт, жодних законних підстав застосовувати до обвинуваченого положення ст. 75, 76 КК України не існує. Вчинення нового умисного злочину у сфері обігу наркотичних засобів до відбуття покарання, призначеного попереднім вироком, прямо вказує на неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбуття покарання у виді обмеження волі. За таких обставин, на думку апелянта, відсутні будь-які обґрунтовані підстави сподіватися на виправлення та перевиховання обвинуваченого без тримання його в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду, з обов`язковим залученням до праці.

Крім того, як вказує апелянт, призначаючи обвинуваченому покарання із помилковим застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд фактично жодним чином не обґрунтував мотивів такого рішення, пославшись у вироку лише на наявність пом`якшуючої покарання обставини - щирого каяття, однак, ця обставина не дає обґрунтованих підстав вважати можливим виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без реального відбування призначеного покарання.

Також, як йдеться в апеляційній скарзі, за межами уваги місцевого суду залишились дані про підвищений рівень суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень та особи обвинуваченого. Так, ОСОБА_7 вже засуджувався до не пов`язаного з обмеженням волі покарання за вчинення кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів. Інкриміноване кримінальне правопорушення обвинувачений вчинив через 1 рік 1 місяць і 14 днів після ухвалення стосовно нього вироку Солом`янським районним судом м. Києва, яким останнього засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який протягом вказаного періоду часу не сплатив.

Окрім цього, апелянт зазначає, що обвинувачений, будучи особою працездатного віку ніде не працює, що свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення, заходів, щодо позбавлення від наркозалежності не вживає.

Таким чином, на думку апелянта, жодних об`єктивних даних, які дозволяли б правомірно застосувати до ОСОБА_7 інститут звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням в ході судового розгляду не отримано, в основу рішення про застосування ст. 75 КК України судом не покладено, оскаржуваний вирок не містить вказівок на такі докази. Натомість, всі обставини, які суд поклав в основу рішення про застосування ст. 75 КК України, попередньо вже враховано при визначенні виду та розміру кримінального покарання. За таких обставин, повторне врахування таких даних для обґрунтування законності звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням є неприпустимим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити за наведеними в ній доводами, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції розглянув дане кримінальне провадження, відповідно до вимог ст.ст. 381-382 КПК України, у спрощеному провадженні, відповідно, вирок суду в даному провадженні оскаржений прокурором виключно в частині призначеного обвинуваченому покарання, а, відтак, вирок суду в частині встановлених досудовим розслідуванням обставин, доведеності винуватості особи у вчиненому, згідно з вимогами ст. 394 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, є правильною.

При цьому, колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невірне призначення судом ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України та не призначення остаточного покарання, відповідно до вимог ст. 71 КК України, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З вироку суду вбачається, що при призначенні покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, особу винного, який має судимість, офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують, і призначив йому покарання у виді обмеження волі в межах строку, установленого відповідною санкцією.

Вид та розмір призначеного ОСОБА_7 за ч.1 ст.309 КК України покарання прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не призначення судом остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, на думку колегії суддів, дійсно частково заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23.01.2023 ОСОБА_7 засуджений за ч.1 ст.309 КК України до штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

На час вчинення нового кримінального проступку, за який він засуджений оскаржуваним вироком суду - 07.03.2024, покарання за попереднім вироком суду у виді штрафу не було відбуте.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Згідно положень ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отже, положення ч. 3 ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень ст. 70,71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час, ч. 3 ст. 72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих вироків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, і це під час апеляційного розгляду не заперечувалося обвинуваченим, що станом на час постановлення Святошинським районним судом м. Києва вироку щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України (08 квітня 2024 року) покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23.01.2023 року у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходу громадян, що становить 17000 грн. було не виконано.

Відтак, суд першої інстанції належним чином не дотримався вимог ст. 71 КК України, оскільки фактично призначив ОСОБА_7 покарання тільки за кримінальне правопорушення, за яке він визнаний винуватим оскаржуваним вироком, без призначення остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, при цьому суд лише посилався на зазначену норму закону, вказавши про самостійне виконання вироків суду.

Наведе свідчить про те, що суд не застосував положення ст.71 КК України і не призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків, на що обґрунтовано вказує прокурор в апеляційній скарзі.

Разом з тим, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції виправити наведену помилку не можливо, оскільки, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, покарання за сукупністю вироків за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 71 КК, може бути призначено судом за наявності двох умов: 1) кримінальне правопорушення вчинено засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком; 2) на момент призначення покарання за новим вироком засудженим не відбуто частину покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає можливість застосування ч. 1 ст. 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком. Якщо на момент вчинення особою нового кримінального правопорушення невідбутою частиною покарання за попереднім вироком було основне покарання у виді штрафу (ст. 53 КК), яке на час ухвалення нового вироку вже відбуто, порядок та правила призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, визначені положеннями ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК, не застосовуються.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_7 покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23.01.2023 року дійсно не виконано, адже, як повідомив обвинувачений він навіть не знав про наявність такого вироку та призначеного штрафу.

Разом з тим, відповідно до висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 229/207/24, покарання, строк давності виконання якого сплив, відповідно до положень ст. 80 КК України, не може бути приєднано до покарання, призначеного за новим вироком, при вирішенні питання про призначення покарання за сукупністю вироків, відповідно до ст. 71 КК України.

Так, згідно вимог ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

При цьому, відповідно до вимог ч 3. вказаної статті закону, перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. А відповідно до ч. 4. наведеної норми права, перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Так, вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23.01.2023 року ОСОБА_7 засуджений за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., тобто, засуджений до покарання менш суворого, ніж обмеження волі, а тому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України, строк виконання покарання за цим вироком становить 2 роки.

В матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що перебіг давності зупинявся через ухилення засудженого від відбування покарання, як не надано стороною обвинувачення і копії вироку щодо засудження ОСОБА_7 за ст. 398 КК України, тобто за ухилення засудженого від сплати штрафу.

А тому, даних про те, що перебіг давності виконання обвинувального вироку зупинявся не має.

Окрім того, у кримінальному провадженні відсутні дані і про те, що перебіг давності виконання вироку переривався, адже, будь - яких відомостей про те, що до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті ОСОБА_7 засуджений за вчинення нового злочину не має.

При цьому, кримінальне провадження, за яке ОСОБА_7 засуджений оскаржуваним вироком (за ч.1 ст. 309 КК України), відповідно до вимог ст. 12 КК України є кримінальним проступком, а тому не перериває строк давності, адже, відповідно до вимог ч. 4 ст. 80 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч.ч. 1,3 цієї статті засуджений вчинить новий злочин.

Відповідно, на час проведення апеляційного розгляду відсутні підстави для призначення покарання ОСОБА_7 на підставі ст. 71 КК України, і посилання на цю норму права підлягають виключенню з вироку суду.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку суду в частині застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання, через те, що її виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції проаналізував усі обставини справи та дані про особу обвинуваченого, врахував, що обвинуваченим вчинено кримінальний проступок, обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненому кримінальному проступку, розкаявся, що знайшло своє відображення у заяві щодо визнання винуватості, у зв`язку з чим кримінальне провадження розглянуто судом у спрощеному провадженні за правилами ст.ст. 381 - 382 КПК України, тому, на думку колегії суддів, дійшов переконливого висновку, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливе без його ізоляції від суспільства.

Заслуговує на увагу і той факт, що з моменту вчинення обвинуваченим кримінального проступку пройшло майже 3 роки, за які жодних відомостей про неналежну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 матеріали справи не містять, як не посилався на це і прокурор ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду, що може свідчити про усвідомлення обвинуваченим протиправного характеру вчиненого ним діяння.

Та обставина, що обвинувачений ніде офіційно не працює, як на те вказує прокурор в апеляційній скарзі, не може свідчити про неправильність застосування судом вимог ст. 75 КК України. Більш того, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 дійсно не заперечував того факту, що офіційно він ніде не працює, але пояснив, що заробляє собі на життя, працюючи неофіційно.

А тому, в цій частині апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 409, 418 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2024 у кримінальному провадженні № 000296 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України - змінити.

Виключити з вироку рішення суду про самостійне виконання ОСОБА_7 на підставі ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України покарання за даним вироком та покарання, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23.01.2023 у виді штрафу.

Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, із застосуванням ст.75 КК України та звільненням ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 1 (один) рік, та покладенням на нього, згідно ст.76 КК України наступних обов`язків: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

В іншій частині вирок суду першої інстанції - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3