Справа №: 486/760/25 Провадження № 1-кп/486/107/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року м. Південноукраїнськ

Південноукраїнський міський суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001043 від 15.12.2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Вінниця, Вінницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина віком 4 роки, призваного 24.02.2022 року на військову службу за мобілізацією на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022, який перебуває на посаді кулеметника 3-го стрілецького відділення 1-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької частини військової частини НОМЕР_1 , має військове звання «молодший сержант», зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 (в режимі відеоконференцзв`язку), обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Південноукраїнського міського суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження внесене 15.12.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001043, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

09.02.2026 року від прокурора надійшло письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів з утриманням його в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

Клопотання мотивує тим, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, відповідальність за вчинення якого передбачена ч. 4 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від семи до десяти років, тому під тяжбою отримання покарання обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні, які ще не допитані та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Захисник обвинуваченого заперечувала проти клопотання прокурора, зазначила, що клопотання прокурора є безпідставним, а ризики, наведені прокурором у клопотанні такими, що втратили свою актуальність. Зазначає, що обвинувачений при обранні більш м`якого запобіжного заходу не зможе впливати на свідків, оскільки місце проживання обвинуваченого віддалене від місця проживання свідків. Також посилалася на презумпцію невинуватості та вказувала, що для продовження тримання під вартою обвинуваченого прокурору слід навести нові ризики. Вважає, що ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, можливо запобігти, застосувавши до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту. Також зазначила, що обвинувачений є військовим, учасником бойових дій, має міцні соціальні зв`язки, одружений, на утриманні має сина віком 4 роки, несудимий раніше, вину свою визнає та щиро кається, а тому не має наміру переховуватися від суду.

Обвинувачений в судовому засіданні заперечував проти клопотання прокурора, вказав, що є військовим, має дружину та дитину, просив суд звільнити його з-під варти.

Заслухавши учасників судового провадження, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.12.2024 ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який ухвалами суду неодноразово продовжувався.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою закінчується 17.02.2026 включно.

Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вирішуючи заявлене прокурором клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, суд бере до уваги ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, особу обвинуваченого, необхідність уникнення визначених ст. 177 КПК України ризиків.

Відповідно до п. 36 Рішення ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.05.2010 (остаточне 20.08.2010), «суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує». Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Факт подання до суду обвинувального акту та те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні відповідного кримінального правопорушення є свідченням його обґрунтованості. При цьому на даному етапі судового розгляду суд не вирішує питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого в інкримінованому кримінальному правопорушенні, оскільки вказане питання буде вирішуватися судом в нарадчій кімнаті при ухваленні вироку.

Разом з тим судом встановлено, що на даний час продовжують існувати передбачені ст. 177 КПК України ризики переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілих та свідків, які на даній стадії судового розгляду ще не допитані судом; вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений був позбавлений права керування транспортними засобами строком на 3 роки, за керування у стані алкогольного сп`яніння, крім того, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та має достатню обізнаність, щоб розуміти тяжкість скоєного злочину та покарання за його вчинення.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема про те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту і суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Крім того, ризик втечі має оцінюватися у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками, а також будь-які інші зв`язки з країною, в якій особу притягнуто до кримінальної відповідальності (рішення у справі «Becciev v. Moldova», п. 58).

При цьому суд кретично оцінює твердження сторони захисту та обвинуваченого про неможливість впливати на свідків та потерпілих при застосуванні запобіжного заходу у виді домашнього арешту у зв`язку з віддаленістю місця проживання обвинуваченого, враховуючи, що місцем реєстрації обвинуваченого є АДРЕСА_1 , а місцем проживання: АДРЕСА_2 .

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді домашнього арешту у даному випадку пов`язана з тим, що судом встановлено, що місцем проживання обвинуваченого є м. Вінниця, що є віддаленим містом від суду та вказана адреса не перевірена, разом з тим вказаний запобіжний захід в умовах воєнного стану, може створити негативну тенденцію для інших обвинувачених, а тому обрання відносно нього іншого запобіжного заходу створить передумови для переховування обвинуваченого від суду.

Крім того, суд при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, повинен з`ясувати технічні можливості реалізації вказаного виду запобіжного заходу та наявність електронних засобів контролю, які передбачені для виконання даного виду запобіжного заходу, з метою забезпечення своєчасного запобігання можливим спробам обвинуваченого невиконання вимог обраного відносно нього запобіжного заходу. Водночас, необхідно брати до уваги і саму особистість обвинуваченого, враховуючи його репутацію, соціальні зв`язки тощо.

Слід також зазначити, що можливість незаконного впливу на свідків та потерпілих, спрямованих на зміну їх показів в суді, наданих ними органу досудового розслідування, з метою перешкоджання доказуванню стороною обвинувачення перед судом усіх фактичних даних, які встановлені у ході досудового розслідування, порушує принцип змагальності кримінального провадження, визначений ст. 22 КК України.

З огляду на це, суд вважає, що такий вид запобіжного заходу як домашній арешт не є достатнім.

Крім того, під час розгляду можливого клопотання сторони захисту про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд повинен звернути увагу на з`ясовування позиції власника житла та підтвердження його однозначної згоди на застосування домашнього арешту до обвинуваченого в такій ситуації. Сторона захисту повинна надати суду згоду осіб, які проживають в одному житловому приміщенні з обвинуваченим щодо застосування цього запобіжного заходу, вказаним особам суд повинен роз`яснити при цьому порядок здійснення контролю за дотриманням умов застосування домашнього арешту, зокрема щодо права з`являтися в житло. Вказана позиція прослідковується в п. 15 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» де зауважується, що правильною слід вважати практику тих слідчих суддів, судів, які застосовують домашній арешт, з`ясувавши при цьому думку власника житла та оцінивши усі обставини в сукупності, у тому числі: міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання; наявність у нього родини й утриманців (місце їх фактичного проживання); достатність застосування такого запобіжного заходу для запобігання ризикам, визначеним у ст. 177 КПК, зокрема, спробам підозрюваного, обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Слід також зазначити, що в умовах воєнного стану запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Також суд відхиляє доводи обвинуваченого та його захисника про наявність у останнього на утриманні дружини та неповнолітньої дитини як підставу для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Суд зауважує, що наявність у останнього дружини та неповнолітньої дитини на утриманні не стали перешкодою для вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується. А тому суд критично ставиться до наявності у обвинуваченого дружини та неповнолітньої дитини як до стримуючого фактору від запобігання ризиків, наведених прокурором. Крім того, ті обставини, що обвинувачений має постійне місце проживання та певні соціальні зв`язки, дружину та неповнолітню дитину, не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Також суд враховує, що нових ризиків прокурор не навів, проте з часу застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не могли виникнути нові ризики. Суд вважає, що ризики, які враховувалися судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на цей час залишаються реальними та продовжують існувати. На даний час відсутні підстави вважати, що ризики, встановлені слідчим суддею, а саме ризик переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення, відпали, а отже відсутні підстави для зміни запобіжного заходу.

Будь-яких достатніх даних про зменшення чи відсутність передбачених ст. 177 КПК України ризиків, які існували під час застосування обвинуваченому запобіжного заходу, внаслідок чого існували б підстави для відмови прокурору в продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Жодних правових підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу судом також не встановлено.

Крім того, варто зауважити, що суд при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу відповідно до статей 199, 315 КПК України вирішує питання про обрання, зміну, продовження чи скасування запобіжного заходу лише на підставі відповідного клопотанняучасників судового провадження.

Натомість суд не вправі за власною ініціативою на етапі вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу обирати обвинуваченому інший більш м`який запобіжний захід, оскільки таким правом він наділений відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України виключно при вирішенні клопотань про обрання, а не продовження запобіжних заходів.

За такого, питання про зміну запобіжного заходу може бути вирішене виключно при подачі до суду відповідного клопотання, яке може бути подане одночасно із розглядом клопотання про продовження строку запобіжного заходу, саме стороною кримінального провадження в порядку ст. 315 КПК України, тому у суду немає законних підстав вирішувати питання про заміну раніше обраного обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, зокрема під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу, без відповідного письмового клопотання про це сторони, яка вважає можливим змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

За такого, керуючись положеннями ч. 3 ст. 315 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та продовження щодо обвинуваченого строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись статтями 176-178,182,183,193-194,196-197,309,331,372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів до 14.04.2026 року включно.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, що перебуває під вартою, з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1