ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 612/139/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/681/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Близнюківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 04.12.2025 відмовлено у затвердженні угоди про примирення, яка укладена між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 від 19.11.2025 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Вироком Близнюківського районного суду Харківської області від 04.12.2025 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Фрунзівка Одеської області, громадянина України, середньо-технічною освітою, розлученого, пенсіонера, військовозобов`язаного, який має неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Після набрання вироком суду законної сили ОСОБА_8 прийнято рішення затримати та через ДУ «Харківський слідчий ізолятор» направити до місць відбування покарання.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту його фактичного затримання в порядку звернення цього вироку до виконання.

Скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.01.2024.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи № КСЕ-19/121-24/14142 від 13.06.2024 в сумі 9087 грн. 36 коп.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Оскаржуваним вироком встановлено, що 20.01.2024, о 17:55 гол., ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, рухався на своєму технічно справному автомобілі марки Renault Scenic, р.н. НОМЕР_1 неподалік буд. № 33 по вулиці Ткаченка в селищі Близнюки, Лозівського району Харківської області, зі сторони переїзду в бік будинку № 37-а, зі швидкістю приблизно 50 км/год.

Керуючи вказаним транспортним засобом, ОСОБА_8 , діючи з необережності, у формі кримінальної протиправної недбалості, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, у порушенні вимоги п. 10.1, Правил дорожнього руху України згідно з якими: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», не вибрав безпечної швидкості руху під час керування ним свого автомобіля Renault Scenic, р.н. НОМЕР_1 , здійснив небезпечний маневр своїм автомобілем в ліво відносно напрямку свого руху, тим самим виїхав на зустрічну полосу руху, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який рухався по лівому краю дороги, відносно напрямку його руху, в попутному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, а саме: переломи поперечних відростків 2-го та 4-го поперекових хребців.

За ступенем тяжкості вищевказані ушкодження у ОСОБА_7 це середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження, за критерієм тривалості розладу здоров`я, так як, для зростання переломів необхідно більш як 21 день, згідно п. 2.2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

На зазначений вирок суду першої інстанції захисником ОСОБА_9 подана апеляційна скарга, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати та затвердити угоду про примирення, укладену між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 , призначивши обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, у виді штрафу у розмірі 3000 неоподаткованих доходів громадян, що становить 51000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у затвердженні угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим, оскільки під час укладання цієї угоди були задоволені також і інтереси суспільства, а також вона у повному обсязі відповідає вимогам ч.3 ст. 469 КПК України. Зазначає, що висновки суду першої інстанції, що викладені в його ухвалі від 04.12.2025 про відмову в затвердженні угоди про примирення, не відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладені у постанові від 10.04.2025 у справі №756/2340/23 (провадження № 51-4436км24).

Захисник також посилається на те, що ОСОБА_8 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, в повному обсязі відшкодував заподіяну матеріальну та моральну шкоду потерпілому ОСОБА_7 , обвинувачений раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, пенсіонер, вчинив злочин внаслідок збігу особистих обставин, у зв`язку з чим сторони дійшли згоди про можливість укладення угоди про примирення та призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286-1 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції були допущені істотні порушення вимоги кримінального процесуального закону, оскільки угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим була надана суду під час надання обвинуваченому можливості звернутись до суду з останнім словом, але не суд не відновив судовий розгляд та негайно перейшов до розгляду клопотання про затвердження угоди, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, а саме ч.4 ст.365 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі захисник також просив скасувати ухвалу Близнюківського районного суду Харківської області від 04.12.2025, якою відмовлено в затвердженні угоди про примирення, укладеної між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 від 19.11.2025 у цьому кримінальному провадженні.

Разом з цим, ухвалою Харківського апеляційного суду від 15.01.2026 відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на ухвалу Близнюківського районного суду Харківської області від 04.12.2025 щодо ОСОБА_8 , оскільки чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено процесуальної можливості оскарження ухвал про відмову в затвердженні угоди про примирення.

Крім того, до початку апеляційного розгляду стороною захисту надано про примирення від 31.12.2025, укладену між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 після ухвалення оскаржуваного вироку у цьому кримінальному провадженні.

Натомість, зазначене клопотання підлягає вирішенню колегією суддів в нарадчій кімнаті разом з апеляційною скаргою захисника за наслідками апеляційного розгляду, оскільки доводи цього клопотання охоплюються апеляційними доводами та вимогою поданої апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, думку прокурора, який вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, а також думку потерпілого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу захисника та просив затвердити угоду, яка укладена між ним та обвинуваченим, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника та клопотання сторони захисту про затвердження угоди про примирення не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Як вбачається з відомостей матеріалів судового провадження, в суді першої інстанції учасники кримінального провадження не оспорювали фактичні обставини кримінального провадження, у зв`язку з чим судовий розгляд було здійснено в порядку ч.3 ст. 349 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 також не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, а тому колегія суддів, дотримуючись вимог ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, суворості призначеного та підстав для затвердження угоди про примирення між потерпілим і обвинуваченим, то такі твердження сторони захисту, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у справі №682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності, суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

При призначенні ОСОБА_8 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме суд врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, наявність обставин, що пом`якшує покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра Близнюківської ЦРЛ не перебуває, розлучений, пенсіонер, має неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позитивно характеризується за місцем мешкання, відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_7 , що підтверджується розписками від 22.01.2024, від 02.03.2024 та від 01.10.2025 та квитанцією від 23.01.2024.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Згідно висновку досудової доповіді Лозівського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області від 18.09.2025, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_8 є низьким, загальний рівень небезпеки для суспільства низький.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, який належить призначити обвинуваченому за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично врахував усі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі наявність у нього на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позитивну характеристику за місцем мешкання та відшкодування завданої шкоди.

При цьому, судом першої інстанції також враховано, що фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що ОСОБА_8 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом, чим поставив в небезпеку не лише своє життя, але й життя інших учасників дорожнього руху, в т.ч. життя потерпілого, при цьому, грубо порушивши правила дорожнього руху, скоїв дорожньо-транспортну пригоду, в результаті чого потерпілому завдано тілесні ушкоджень середньої тяжкості.

На переконання колегії суддів встановлені у справі обставини, хоча й пом`якшують покарання обвинуваченого, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину за ч.1 ст.286-1 КК України та ступінь суспільної небезпеки, з огляду на рівень загрози відповідного діяння для безпеки руху, а також не є достатніми для застосування положень ст. 69 КК України.

Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Твердження сторони захисту про те, що потерпілий не має до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру були враховані судом при призначенні мінімального розміру виду покарання, проте не має переважного впливу при призначенні судом покарання.

Обставини, на які посилається апелянт, в тому числі на щире каяття обвинуваченого та наявність у нього неповнолітньої дитини, вже були враховані судом при призначенні мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286-1 КК України.

При цьому, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника про наявність такої пом`якшуючої обставини покарання, відповідно до ст.66 КК України, як активне сприяння розкриттю злочину, з огляду на таке.

Зокрема, активне сприяння розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам дізнання, досудового слідства і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Це може полягати зокрема у: повідомленні про всі відомі епізоди й обставини вчинення злочину; викритті інших співучасників; визначенні ролі кожного з них у вчиненні злочину; повідомленні про їхнє місцезнаходження; поданні допомоги в їх затриманні; видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом.

Зазначена повністю узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 674/1608/17 (провадження № 51-519 км 19), від 07.04.2021 року у справі № 263/15605/17 (провадження № 51-4234км20), від 25.07.2024 року у справі № 753/13649/21 (провадження № 51-274км22).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

В той же час, в обвинувальному акті така обставина, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, - відсутня (т.1 арк.3-5), також така обставина не встановлена судом під час судового розгляду кримінального провадження

Водночас, апеляційний суд зазначає, що сам факт визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення під тиском зібраних доказів і підтвердження обставин, вже встановлених компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.

Таким чином, повне визнання вини ОСОБА_8 жодним чином не може бути враховано, як активне сприяння розкриттю злочину, тому підстав для його врахування при призначенні обвинуваченому покарання колегія суддів не вбачає.

Крім того, захисником не наведено обґрунтованих доводів про те, як наявність у обвинуваченого на утриманні неповнолітньої дитини, щирого каяття ОСОБА_8 у вчиненому злочині, а також відомості про особу обвинуваченого, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч.1 ст.286-1 КК України та давали законні підстави для застосування до ОСОБА_8 положень ст.69 КК України і призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Судом в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання фактично прийнято до уваги усі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, у тому числі і в соціально-побутовому плані, а також враховано фактичні обставини кримінального провадження в їх сукупності, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, наявність двох обставини, які пом`якшують призначене покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Разом з цим, стороною захисту не доведено наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України, призначив покарання за вчинений ОСОБА_8 злочин за ч.1 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання скоєння ним нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 та під час апеляційного розгляду, оскільки колегіє суддів не встановлено підстав, які могли би свідчити про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту про те, що суд першої інстанції безпідставно та помилково не затвердив угоду про примирення між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_10 , колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 65 КК України визначено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, відповідно до вимог ст. 286-1 КК України, об`єктом злочину (на що посягає правопорушення) є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту. Основним безпосереднім об`єктом злочину є безпека руху й експлуатації автомобільного та інших видів транспорту у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя і здоров`я особи.

Основною умовою криміналізації таких правопорушень є прагнення захистити більш широкі за змістом суспільні відносини, ніж інтереси певного потерпілого, їх основні безпосередні об`єкти охоплюють охоронювані інтереси невизначеного кола осіб у певних сферах соціального життя, які утворюють підвалини Держави і суспільства в цілому.

Права і інтереси окремих осіб в таких складах кримінальних правопорушень є додатковим, супутнім об`єктом кримінально-правової охорони, заподіяння шкоди якому обумовлено значною мірою вибірковим застосуванням винною особою відповідних способів, засобів вчинення кримінального правопорушення, які характеризують собою суто операціональні (виконавчі) аспекти протиправної поведінки, в той час як саме протиправне діяння спрямоване на заподіяння шкоди Державі та суспільству в цілому.

Укладення угоди із конкретним потерпілим в таких провадженнях аж ніяк не призводить до відновлення стану сторін до вчинення правопорушення і в першу чергу там, де основним безпосереднім об`єктом є безпека у відповідній сфері суспільного життя, стан захищеності Держави і суспільства від відповідних загроз, джерелом яких є протиправні дії винної особи.

Для належного встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес». Інтерес у кримінальному процесі є спонукальною силою, що приводить у рух усю систему судочинства.

Натомість інтереси Держави і суспільства, у разі укладання і затвердження угоди про примирення в таких справах, залишаються без належної реалізації.

При цьому, у злочинах (проступках), де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода, у даному випадку - тілесні ушкодження ОСОБА_7 , є лише проявом посягання на основний об`єкт.

Порушення правил дорожнього руху широко розповсюджені, мають підвищену суспільну небезпеку, суперечать інтересам суспільства та не забезпечують баланс інтересів учасників примирення для цілей норм ч.3 ст. 469 і ч. 7 ст. 474 КПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.469 КПК України, угода про примирення між потерпілим і обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та кримінальному провадженні в формі приватного обвинувачення.

Приймаючи рішення щодо затвердження укладеної між сторонами кримінального провадження угоди, суд, серед іншого, має враховувати, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт, укладення угоди про примирення не допускається.

Так як у кримінальному правопорушенні, передбаченому ст. 286-1 КК України наявні два об`єкти, яким завдана шкода, тобто державним та суспільним (публічним) інтересам, а також фізичній особі - потерпілому ОСОБА_7 , а тому у даному конкретному випадку не може бути укладено угоду про примирення між потерпілим та обвинуваченим, так як це кримінальне правопорушення не регулюється положеннями ч. 3 ст. 469 КПК України, а можливе тільки укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим.

Це підтверджується абзацом 2 ч. 4 ст. 469 КПК України, яким визначено, що в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам, або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі не допускається укладення угоди, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення угоди про визнання винуватості.

Вищезазначені обставини зазначені у п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 №13, де вказано, що затвердження таких угод не допускається у справах про злочини, передбачені розділом ХІ «Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту» Особливої частини КК.

За таких обставин, у даному конкретному випадку, укладення угоди про примирення між обвинуваченим ОСОБА_8 з потерпілим ОСОБА_7 призвело би до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто порушення вимог ч.3 ст.469 КПК України, так як, на переконання колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні право укладати угоду про визнання винуватості мав тільки прокурор за письмової згоди потерпілого ОСОБА_7 , а не потерпілий з обвинуваченим - угоду про примирення.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам КПК України та/або закону і у разі якщо умови угоди суперечать зазначеним вимогам та не відповідають інтересам суспільства, на підставі п.п. 1, 2 ч. 7 ст. 474 КПК України, відмовляє в затвердженні угоди.

Таким чином, на переконання колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні затвердження угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим буде суперечити загальним засадам призначення покарання, меті покарання та не відповідають інтересам суспільства, що правильно враховано судом першої інстанції при постановленні ухвали від 04.12.2025 про відмову у затвердженні угоди про примирення між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 .

Отже, судом першої інстанції в повному обсязі виконані вищезазначені вимоги закону, у зв`язку з чим судом прийнято правильне та обґрунтоване рішення про відмову у затвердженні угоди про примирення, яка укладена 19.11.2025 між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні.

З цих же підстав колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання сторони захисту про затвердження угоди про примирення від 31.12.2025, укладену між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що нормами ст.420 КПК України передбачені виключні підстави, коли суд апеляційної інстанції може ухвалити свій вирок за наслідком апеляційного розгляду, серед яких немає такої підстави, як затвердження угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим, у зв`язку з чим апеляційна скарга в цій частині також є суб`єктивною та безпідставною.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_9 про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону через те, що суд першої інстанції під час надання обвинуваченому останнього слова не відновив судовий розгляду та розглянув клопотання сторони захисту про затвердження угоди про примирення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з відомостей судового провадження вбачається, що 30.10.2025 суд першої інстанції, з урахуванням думки усіх учасників процесу, постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, проведено судові дебатів і задоволено клопотання сторони захисту про відкладення судового засідання для надання часу обвинуваченому ОСОБА_8 з метою його підготовки до останнього слова (т.1 арк.242-246).

У судовому засіданні від 04.12.2025 стороною захисту надано суду угоду про примирення від 19.11.2025, яка була укладена між потерпілим ОСОБА_7 і обвинуваченим ОСОБА_8 , у зв`язку з чим обвинувачений та його захисник просили затвердити цю угоди. Після цього суд, вислухавши думку сторін та роз`яснивши обвинуваченому наслідки укладення угоди про примирення, видалився до нарадчої кімнати (т.2 арк.20-24, 26-33).

Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 04.12.2025 відмовлено у затвердженні вищезазначеної угоди про примирення, яка укладена між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 (т.2 арк. 25, 45-47).

В подальшому у цьому судовому засіданні судом було надано обвинуваченому ОСОБА_8 право звернутись до суду з останнім словом, після чого суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення оскаржуваного вироку (т.2 арк. 26-33, 36-37, 38-41).

Відповідно до ч. 5 ст. 364 та ч.4 ст.365 КПК України суду надано повноваження щодо повернення до вже завершених стадій судового процесу лише для відновлення з`ясування обставин, установлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами лише як виняток із загального правила у двох випадках: якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази або обвинувачений в останньому слові повідомить про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження.

Водночас, згідно вимог ч.3 ст.474 КПК України, якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду угоди.

При цьому, згідно ч.7 ст.474 КПК України, у разі відмови суду в затвердженні угоди, укладення якої ініційовано на стадії судового провадження, останнє продовжується у загальному порядку.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не порушив вимог кримінального процесуального закону, у тому числі ч.4 ст.365 КПК України, оскільки у судовому засіданні від 04.12.2025 не було надано нових доказів щодо існування обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження та вимагали від суду відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами.

Крім того, судом першої інстанції у повній відповідності до вищезазначених вимог закону зупинено проведення процесуальних дій і розглянуто клопотання сторони захисту про затвердження угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим, в затвердженні якої було відмолено, у зв`язку з чим суд, дотримуючись вимог ч.7 ст.474 КПК України, продовжив судове провадження та надав обвинуваченому останнє слово.

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки Касаційного кримінального суду Верховного Суду, що викладені у постанові від 15.06.2021 у справі № 204/6541/16-к, згідно з яким, сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді. Не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів. Для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів.

Разом з цим, в апеляційній скарзі захисника та під час апеляційного розгляду стороною захисту не наведено обґрунтованих доводів про те, що відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами, відповідно до ч.4 ст.365 КПК України, могло істотно вплинути на результат судового розгляду, що в свою чергу перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване оскаржуване судове рішення.

З огляду на викладене, версія та доводи сторони захисту про незгоду з оскаржуваним вироком в частині зайвої суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неповноти судового розгляду та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на переконання колегії судді, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, оскільки стороною захисту не надано суду відповідних доказів.

Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду стороною захисту не доведено наявність підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, а тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 та клопотання сторони захисту про затвердження угоди про примирення, укладеної між потерпілим та обвинуваченим, не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволенні клопотання сторони захисту про затвердження угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим відмовити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Близнюківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді :