Справа № 742/4558/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/174/26
Категорія - ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №0000736 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, освіта професійно-технічна, не працює, в силу ст.89 КК України раніше не судимий,

засуджений за:

- ч.1 ст.307 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- ч.2 ст.307 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією належного на праві власності майна, крім житла.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією належного на праві власності майна, крім житла.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту його затримання - з 05 серпня 2025 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_8 зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 05 серпня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Скасовано арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду від 11.08.2025 на грошові кошти в сумі 100 грн №ЄЗ9582706, мобільний телефон марки Nokia IMEI: НОМЕР_1 .

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь держави 6239,80 грн процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_8 , у невстановлені час, місці та спосіб, незаконно придбав наркотичний засіб - канабіс, який незаконно зберігав у невстановленому місці для подальшого збуту.

02.06.2025 близько 11:00 год, ОСОБА_8 , перебуваючи в м. Прилуки, вул. Євгена Коновальця, поблизу буд.44, умисно, з корисливих мотивів, незаконно збув шляхом продажу за 800 грн ОСОБА_10 (особа зі зміненими даними), яка залучена в якості покупця для проведення оперативної закупки, два зіп-пакети із вмістом речовини рослинного походження, яка згідно висновку експерта № CE-19/125-25/7817-НЗПРАП від 03.06.2025, є наркотичним засобом - канабісом, обіг якого обмежено, загальною масою 7,127 г.

Крім того, ОСОБА_8 , у невстановлені час, місці та спосіб, незаконно придбав наркотичний засіб - канабіс, який незаконно зберігав у невстановленому місці для подальшого збуту.

05.08.2025 близько 09:30 год, ОСОБА_8 , перебуваючи в м. Прилуки, вул. Євгена Коновальця, поблизу буд. 52, умисно, повторно, з корисливих мотивів, незаконно збув шляхом продажу за 800 грн ОСОБА_11 (особа зі зміненими даними), яка залучена в якості покупця для проведення оперативної закупки, один зіп-пакет із вмістом речовини рослинного походження, яка згідно висновку експерта № CE-19/125-25/10828-НЗПРАП від 07.08.2025, є наркотичним засобом - канабісом, обіг якого обмежено, загальною масою 6,908 г.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подала в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини ОСОБА_8 та кваліфікацію його дій, просила змінити вирок місцевого суду та пом`якшити покарання, призначене її підзахисному, застосувавши положення ст.69 КК України. В обґрунтування скарги посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Вказала, що суд не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , зокрема, визнання ним своєї вини, щире каяття, наявність у нього чотирьох дітей, троє з яких неповнолітні. Також звернула увагу на те, що ОСОБА_8 пройшов лікування від наркоманії та не є наркозалежним.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником обвинуваченого не оспорюються.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин.

Частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Проте, стороною захисту не було належно обґрунтовано, які саме обставини істотно зменшують суспільну небезпеку вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та слугують підставами для застосування статті 69 КК України.

Крім того, спростовуючи позицію захисника про наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , колегія суддів ураховує позицію Верховного Суду, який неодноразово звертав увагу на зміст поняття «щире каяття».

Зокрема, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Отже, той факт, що обвинувачений визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки (постанова Верховного Суду від 07.03.2023, справа № 514/1581/20 (провадження № 51-236км23).

У даній ситуації ОСОБА_8 обмежився лише визнанням факту вчинення ним кримінальних правопорушень, що обумовлене наявністю беззаперечних доказів його винуватості.

В судовому засіданні місцевого суду обвинувачений, надаючи показання на початку судового розгляду, вказував на відсутність умислу на збут наркотичних засобів, а в подальшому, після дослідження письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, почав стверджувати про визнання всього обсягу пред`явленого обвинувачення. Динаміка показань ОСОБА_8 , яка фактично обумовлена виключно дослідженням письмових доказів, свідчить про формальне визнання себе винним з метою підтвердити наявність пом`якшуючої покарання обставини.

Разом з тим, незаперечення обвинуваченим об`єктивного розвитку подій автоматично не свідчить про щире каяття, оскільки останнє завжди пов`язане з відвертим осудом своєї поведінки, отже і відповідним суб`єктивним ставленням до вчиненого кримінального правопорушення.

Отже, в аспекті досягнення мети покарання, виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості обвинуваченого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

Саме по собі визнання вини та наявність в обвинуваченого ОСОБА_8 трьох неповнолітніх дітей, за відсутності належного обґрунтування в контексті застосування положень статті 69 КК України, не є тими обставинами, які істотно зменшують суспільну небезпеку вчинених ним кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, дані про його особу, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, не працює; на обліку у лікаря-психіатра не перебуває; перебуває на диспансерному обліку в КНП «ЧОПНЛ», діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності; який пройшов курс лікування від наркоманії; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, передбаченому санкціями ч.1 та ч.2 ст.307 КК України, з урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України при визначенні остаточного покарання, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Тому покарання саме у виді позбавлення волі в межах санкцій ч.1 та ч.2 статті 307 КК України, інкримінованих ОСОБА_8 , визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Беручи до уваги фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.69 КК України та пом`якшення призначеного йому покарання, як на цьому наполягає сторона захисту.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4