Справа № 297/1305/26
УХВАЛА

про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

06 травня 2026 року м. Берегово

Слідчий суддя Берегівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , слідчої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого СВ Берегівського районного відділу поліції ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 , винесене по кримінальному провадженню № 0000186 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Червеньово Мукачівського району Закарпатської обл. та який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину України, українцю, раніше не судимому, військовослужбовцю військової служби, який перебуває на посаді кухаря господарчого відділення взводу матеріального забезпечення зенітно-ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат»

встановив:

Слідчий звернувся з клопотанням до суду, яке погоджене прокурором про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 .

Клопотання мотивовано тим, що У ході досудового розслідування встановлено, що громадянина України ОСОБА_4 , колишнього військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 , який самовільно залишив частину 30.09.2024, зараховано наказом командира військової частини НОМЕР_3 №63 від 02.03.2026 на продовольче забезпечення та тимчасовий облік до військової частини НОМЕР_3 , згідно алгоритму поновлення після вчинення самовільного залишення частини.

Після чого, що громадянина України ОСОБА_4 відряджено наказом командира військової частини НОМЕР_3 №102 від 09.04.2026 до військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2026 №102 солдат ОСОБА_4 , вважається таким, що прибув у службове відрядження з метою виконання службового завдання 12 квітня 2026 року, на посаду кухара господарчого відділення взводу матеріального забезпечення зенітного ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 відповідно до алгоритму поновлення після вчинення самовільного залишення військової частини.

Після чого, громадянина України ОСОБА_4 , призначеного на посаду кухаря господарчого відділення взводу матеріального забезпечення зенітно-ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , відряджено наказом у службове відрядження з метою виконання службового завдання.

Натомість, солдат ОСОБА_4 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України та законів України, став на шлях вчинення кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за наступних обставин.

Так, солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби, перебуваючи на посаді кухаря господарчого відділення взводу матеріального забезпечення зенітно-ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 6, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування частини, 17.04.2026 самовільно залишив підрозділ зенітного ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , що на той час дислокувався в районі виконання бойових (спеціальних) завдань, поблизу АДРЕСА_2 та був відсутній без поважних причин на військовій службі до моменту затримання працівниками поліції, а саме до 14 години 34 хвилин 04.05.2026 на території АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби , чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме: самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

04.05.2026 о 14 годині 34 хвилин слідчим СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 було затримано в порядку ст. 208 КПК України громадянина ОСОБА_4 .

05.05.2025 слідчим СВ Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_9 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України громадина ОСОБА_4 .

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами: повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, матеріалами службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцем військової служби за мобілізацією громадянином ОСОБА_4 від 20.04.2026., протоколом затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів та у разі доведення його вини в ході судового слідства, останньому загрожує реальна міра покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 10 років .

В судовому засіданні прокурор та слідча підтримали клопотання, просив його задовольнити, оскільки вважає, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин та може ухилятися і переховуватись від слідства.

Захисник ОСОБА_5 та підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення клопотання та просили обрати йому запобіжний захід не пов`язаний із ізоляцією від суспільства.

Заслухавши думку сторін та перевіривши матеріали клопотання, вважаю, що клопотання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

ОСОБА_4 дійсно підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у вигляді позбавленні волі на строк від 5 до 10 років.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, тому слідчий суддя вважає, що ризик його переховування від органів досудового розслідування та суду, вчинення іншого кримінального правопорушення наявний.

У зв`язку з наведеним, слідчий суддя дійшов до висновку, що клопотання про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Тому, суд погоджується із позицією прокурора про наявність передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, які на даний час не відпали та не зменшилися.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Згідно частини 4 статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, наявність підозрюваного визначеного місця проживання, за яким позитивно характеризується, а також той факт, що він раніше не судимий, жодним чином не зменшує встановлені судом ризики. Крім того, суд зауважує, що вказані обставини не стали перешкодою для настання подій, у яких підозрюється ОСОБА_4 .

Також суд приходить до висновку, що ці обставини не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини у кримінальному провадженні, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Тому, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

За змістом ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

За приписами ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: 1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора, суд бере до уваги те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких в період воєнного стану. Даному злочину притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, його тяжкість може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу

Викладені обставини, на переконання суду, свідчать про реальне існування ризику того, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому у разі доведеності його вини, з метою уникнення кримінальної відповідальності може вдатись до спроб переховування від органу досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків чи інших учасників кримінального провадження, продовження злочинної діяльності.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 51 у справі «Летелье проти Франції» (рішення від 26.06.1991) про те, що «суд визнає, що особлива тяжкість деяких правопорушень може визвати таку реакцію суспільства та соціальні наслідки, які роблять виправдане попереднє утримання в крайньому разі на протязі певного часу. При виключних обставинах цей момент може бути врахований в світлі Конвенції, в крайньому разі в такій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку в наслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна рахувати виправданим, тільки, якщо маються підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно знаходиться під загрозою».

При цьому судом враховано практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Визначаючи розмір застави, суд бере до уваги обставини, встановлені ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України та позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду чи порушення своїх процесуальних обов`язків, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, їх високого ступеня суспільної небезпеки, а також особи підозрюваного, суд вважає, що даний випадок є виключним і застава у межах ч. 5 ст. 182 КПК України не здатна забезпечити виконання ОСОБА_4 покладених на нього обов`язків, а тому слід визначити заставу, у розмірі, що перевищує вказані межі, а саме 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки такий розмір застави, у разі його внесення, є необхідним і буде достатнім мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Такий розмір застави, суд вважає справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні, не порушує права обвинуваченого.

При таких обставинах, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, застосувавши відносно ОСОБА_10 строк тримання під вартою із визначенням застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266 240 (Двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок.

При прийнятті рішення суд також, враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом, що сторонами кримінального провадження не наведено таких обставин та не надано таких доказів, які б спростовували чи впливали на вищенаведені висновки суду, і будь-яких клопотань із цього приводу не заявлено.

При цьому, суд вважає, що в разі внесення обвинуваченим застави, на нього слід покласти обов`язки, передбачені п. п. 1, 2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за першим викликом до суду; не відлучатись з місця проживання без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватись від спілкування зі свідками по кримінальному провадженню; здати на зберігання до відповідного органу державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Керуючись ст. ст. 132, 176-178, п. 2 ч. 5 ст. 182, 183, 194, 196, 197 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:

Клопотання задовольнити.

Застосувати стосовно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Червеньово Мукачівського району Закарпатської обл. та який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянину України, українцю, раніше не судимому, військовослужбовцю військової служби, який перебуває на посаді кухаря господарчого відділення взводу матеріального забезпечення зенітно-ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, із визначенням застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266 240 (Двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок, термін дії ухвали до 11 год. 00 хв. 03 липня 2026 року.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у визначеному розмірі. У разі внесення застави у визначеному розмірі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повинен бути звільнений з-під варти. З моменту звільнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти внаслідок внесення застави, він та заставодавець зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

У разі внесення застави покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені п. п. 1-4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: - прибувати до слідчого, прокурора чи суду за першою вимогою; повідомляти суд, прокурора та слідчого про зміну свого місця проживання;без дозволу слідчого, прокурора чи суду не виїжджати за межі міста Львова; утримуватись від спілкування зі свідками сторони обвинувачення у даному кримінальному провадженні;здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (якщо є такі).

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1