Справа № 439/2013/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/607/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 21 травня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Броди Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ст. 336 КК України.

Злочин вчинено за наступних обставин.

ОСОБА_6 , відповідно до положень ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» перебуває у статусі військовозобов`язаного, якими є особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Також, на ОСОБА_6 поширюються обов`язки, передбачені для громадян України, зокрема, військовозобов`язаних, передбачені Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та іншим законодавством у військовій сфері.

Згідно із ч.1 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України, приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, крім того, Указом Президента України №133/2022 від 14 березня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, який затверджено Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, а також, Указом Президента України № 259/2022 від 18 квітня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, який затверджено Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-IX, Указом Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин з 25 травня 2022 року по 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, який затверджено Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-ІХ. Згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 р. №2738-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 строком на 90 діб. Указом Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, який затверджено Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-ІХ.

ОСОБА_6 пройшов медичний огляд 19.01.2023 за результатами якого визнаний висновком військово-лікарської комісії придатним до проходження військової служби.

Відповідно до вищезазначених вимог законодавства, у період дії встановленого в Україні воєнного стану, будучи військовозобов`язаним, згідно із Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_6 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження служби під час мобілізації.

У зв`язку із цим, ОСОБА_6 19.01.2023 була вручена повістка, про те, що він має з`явитися о 17 год. 00 хв. 29.01.2023 в ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом із тим, ОСОБА_6 незважаючи на свою обізнаність із положеннями ст.65 Конституції України, де вказано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України та будучи повідомленим про кримінальну відповідальність за умисне ухилення від військової служби під час мобілізації, діючи умисно, переслідуючи мету ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та будучи належним чином повідомленим про наслідки відмови від виконання свого військового обов`язку, не маючи права на відстрочку та звільнення від призову на військову службу, передбаченого ст. 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в порушення вимог ст.ст.1, 2 вказаного Закону та ст.65 Конституції України, без поважних причин відмовився проходити військову службу по мобілізації та не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , у вказаний у повістці день та час, а саме о 17 год. 00 хв. 29.01.2023, для доставки у військову частину, чим умисно ухилився від призову на військову службу по мобілізації на особливий період.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21 травня 2025 року щодо нього скасувати та ухвалити виправдувальний вирок, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржений вирок є необґрунтованим, а висновки суду щодо допустимості доказів не відповідають вимогам процесуального права та правовим висновкам Верховного Суду. Зокрема, вказує, що висновок суду стосовно повістки, виданої від імені т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 ОСОБА_6 , не в повній мірі відповідає вимогам Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, на який покликається суд, а саме: всупереч вказаному Порядку повістка не містить інформації про дату та номер розпорядження, на підставі якого ОСОБА_6 викликався до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Крім цього, вказаний Порядок передбачає підписання повістки самим керівником ІНФОРМАЦІЯ_4 , і не містить положення, яке надає можливість делегувати повноваження його заступнику чи будь-якій іншій посадовій особі. Водночас, керівник ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 не підписував повістки, що підтверджено ним під час допиту в суді. Тобто суд мав би констатувати, що повістка складена та підписана невстановленою особою, повноваження якої суд не може перевірити, а отже вказаний письмовий доказ є недопустимим.

Також судом, як доказ, враховано лист начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 від 01 червня 2024 року. За змістом листа (копія засвідчена 08.07.2024 року), такий наданий на запит прокурора ОСОБА_12 за №14.54/05-40-2187ВИХ-24, який долучений до матеріалів судового провадження. Разом із листом ІНФОРМАЦІЯ_5 подано як письмовий доказ: витяг з наказу №11 від 12.01.2023 р. (копія засвідчена 08.07.2024 року); копія запиту прокурора ОСОБА_12 за №14.54/05-40-2178ВИХ-24 (копія засвідчена 08.07.2024 року); копія «Функціональних обов`язків відділення обліку та мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_6 » (копія засвідчена 08.07.2024 року). Вказані письмові докази судом прийняті до уваги, хоча такі отримані не в межах і не під час досудового розслідування, що суперечить приписам статей 91, 93, 290 КПК України.

Стосовно проходження ВЛК вказує, що 19 січня 2023 року він частково пройшов попередній огляд ВЛК, про що ІНФОРМАЦІЯ_7 прийняла рішення, оформлене довідкою від 20 січня 2023 року А/530, номенклатурний номер 9/127, яким його визнано «придатним до військової служби по загальній мобілізації». Вказує, що це рішення є нікчемним і протиправним, оскільки не здійснено належного повного обов`язкового стану його здоров`я. Направлення на медогляд йому також не видавалося. Із тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 05 лютого 2020 року, наявного в матеріалах справи, можна зробити висновок, що призовною комісією ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_6 визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час за ст. 64б гр. І Наказу МОУ 2008 №402. У посвідченні також вказано, що військовозобов`язаний підлягає повторному медичному огляду для підтвердження придатності до проходження військової служби за станом здоров`я тільки 22 листопада 2024 року.

Вказує, що 30 жовтня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_9 у справі №380/30215/23 зазначив, що відсутні відомості про виконання загальних аналізів крові та сечі, результати рентгенологічного обстеження органів грудної клітки позивача, що є обов`язковими при медичному огляді для встановлення придатності до військової служби, що прямо передбачено п. 3.4 Положення №402. Однак, суддя місцевого суду спотворив цей висновок ІНФОРМАЦІЯ_10 , вказавши «це лише як процедурні підстави, які не спростовують Постанови ВЛК, оформленої довідкою від 20 січня 2020 року про придатність до мобілізації» і безпідставно його не врахував. Хоча скасування довідки №9/127 фактично призводить до відсутності підстав для мобілізації, а, відповідно, і складення та видачі йому повістки.

Апелянт зазначає, що стороною обвинувачення не доведено, а судом не встановлено будь-якими належними доказами винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Його захисник ОСОБА_13 у своїй апеляційній скарзі просить ухвалити щодо ОСОБА_6 виправдувальний вирок за обвинуваченням у ст. 336 КК України і закрити справу за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог адвокат покликається на те, що ОСОБА_6 19 січня 2023 року за власною волею (без виклику) прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_6 для оформлення бронювання, адже попередньо пропозиції щодо його отримання були подані його роботодавцем. Тодішній начальник вказаного відділу РТЦК та СП запропонував йому пройти ВЛК і він частково його пройшов. Коли вийшов з кімнати, до нього наблизився невідомий чоловік і запропонував йому отримати повістку, однак ОСОБА_6 відмовився це зробити, оскільки чекав відповіді щодо бронювання. 29 січня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_11 він не з`явився, оскільки не був усно чи письмово ознайомлений, що його мають мобілізувати за цією нелегітимною та нікчемною повісткою. 30 січня 2023 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 подав до поліції листа з пропозицією притягнути ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України.

Вказує на те, що за чинним законодавством на той час ОСОБА_6 не досягнув мобілізаційного віку 27 років.

При цьому суд не врахував, що раніше ОСОБА_6 неодноразово з`являвся до ТЦК; в чому вбачається ухилення чітко не роз`яснено, а судом не аргументовано.

На думку апелянта, ст. 336 КК України передбачає серійність, системність (два і більше вчинків) і стосується резервістів. Легальне тлумачення терміну «ухилення» відсутнє. Вказує, що термін «не прибув» не рівнозначний терміну «ухилився».

Як зазначає апелянт, прокурор наголошує: ОСОБА_6 не з`явився за викликом. Втім, виклику не було, повістка не виклик, а оповіщення, на що вказав Верховний Суд у справі ОСОБА_6 за №380/2838/24 від 23 жовтня 2024 року, а саме: «Повістка не може бути оскаржена в будь-якому суді, тому що цей документ є лише засобом оповіщення особи про необхідність виконати військовий обов`язок відповідно до закону».

Звертає увагу, що суду не надано доказів, які б підтверджували, що після 29 січня 2023 року працівниками ІНФОРМАЦІЯ_6 вживалися необхідні заходи щодо виклику ОСОБА_6 , з`ясування причин неявки, пред`явлення обвинувачення тощо. При цьому Постановою КМУ №1487 від 30 грудня 2022 року затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, якою встановлено Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, визначено чіткий порядок призову, який має виконувати територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Апелянт наголошує, що повістка, яку вручали ОСОБА_6 , як документ нікчемна. У ній відсутні реквізити документа: дата, номер, підпис уповноваженої особи (підпис, пізніше проставлений на повістці за ОСОБА_14 , йому не належить, що він визнав у суді). Печатка, що засвідчила підпис начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_14 на повістці виготовлена з неіснуючим в той час в державних реєстрах ідентифікаційним кодом НОМЕР_2 . Наказу про переуступлення своїх ( ОСОБА_9 ) обов`язків на 19 січня 2023 року суду не надано. Т.в.о. начальника ТЦК ОСОБА_15 в суді не зміг впізнати чи його підпис на повістці.

Зазначає, що ОСОБА_6 звинувачують в ухиленні від мобілізації. Однак ухилитися може лише той, хто підпадає під неї. Якщо ж рішення ВЛК було визнано недійсним, то повістки, за якими обвинувачений не з`явився, теж недійсні, тому застосувати ст. 336 КК України неможливо.

Також вказує, що суд не задовольнив його клопотання про витребування доказу (протоколу, яким його визнано придатним).

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , а також письмовими доказами: рапортом начальника відділення обліку мобілізаційної роботи заступника начальника відділу майора ОСОБА_19 від 29 січня 2023 року; заявою ОСОБА_6 19 січня 2023 року; довідкою військово-лікарської комісії від 20 січня 2023 року, згідно з якою ОСОБА_6 визнаний придатним до військової служби; карткою №314 обстеження та медичного огляду ОСОБА_6 ; повісткою, виданою від імені т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 ; листом т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 від 22 лютого 2023 року; листом ІНФОРМАЦІЯ_12 від 29 березня 2023 року; листом ІНФОРМАЦІЯ_13 від 05 квітня 2023 року; листом ІНФОРМАЦІЯ_14 від 19 травня 2023 року; листом директора КНП « ІНФОРМАЦІЯ_15 » ОСОБА_20 від 19 липня 2023 року; витягом з книги протоколів засідань ІНФОРМАЦІЯ_16 протокол №20 від 22 листопада 2019 року, згідно з яким ОСОБА_6 , 1996р.н., рішенням призовної комісії визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у військовий час, звільнений від призову на строкову військову службу та взятий на військовий облік військовозобов`язаних, зміст яких детально викладений у вироку суду першої інстанції.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_6 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення свого підтвердження не знайшли.

Так, у ході допиту в суді першої інстанції, що було підтверджено ним і в апеляційному суді, обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненому не визнав, надавши показання про те, що він працює журналістом і оператором у ТРК « ІНФОРМАЦІЯ_17 ». А тому, вважає, що він як працівник критичної інфраструктури мав право на відстрочку і на бронювання на період мобілізації. Його роботодавець ФО П ОСОБА_18 звертався у ІНФОРМАЦІЯ_18 з пропозицією бронювання працівників ТРК « ІНФОРМАЦІЯ_17 », серед яких був і ОСОБА_6 . Керівник ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_21 повідомив, що для цього необхідно пройти ВЛК. Тому, для оформлення бронювання ОСОБА_6 пройшов медогляд у ВЛК. Однак, його бронювання так і не відбулося. Коли він перебував у ІНФОРМАЦІЯ_19 невідома йому особа намагалась вручити йому щось схоже на повістку і вимагала підписатись за це. На що ОСОБА_6 відмовився і під примусом написав заяву, у якій виклав свої мотиви. Він вважає, те що йому намагались вручити не може вважатися повісткою, оскільки вона не відповідала вимогам, які ставляться до повістки. Акту про відмову в отриманні повістки працівники РТЦК та СП не склали. Повістка була підписана не начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_22 , а іншою особою. Окрім того, у вересні 2022 року йому вже вручали так звану «бойову повістку», і він як законослухняний громадянин з`явився, і йому повідомили, що у нього відстрочка на 6 місяців. З вересня 2023 року він навчається у ВУЗі та має офіційну відстрочку на час навчання та паралельно продовжує працювати журналістом на ТРК « ІНФОРМАЦІЯ_17 ». Бронювання його як журналіста ТРК « ІНФОРМАЦІЯ_17 » так і не було здійснено. Вважає, що він не ухилявся від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. На його думку, неявка 29 січня 2023 року у ІНФОРМАЦІЯ_18 не може тягнути за собою кримінальну відповідальність, а його дії могли бути кваліфіковані за ст. 210 КУпАП, як порушення військовозобов`язаним правил військового обліку. Крім того зазначив, що статус військовозобов`язаного йому було встановлено незаконно, і його могли мобілізувати лише по досягненню 27 років, а станом на січень 2023 року йому було лише 26 років.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, полягає у вчиненні діяння з ухилення від призову за мобілізацією. Вказаний злочин може полягати як у прямій відмові від виконання покладеного на особу військового обов`язку, так і в самокаліченні, симуляції хвороби чи в іншому обмані.

При ухиленні від призову за мобілізацією шляхом бездіяльності цей злочин є закінченим з моменту неприбуття (у встановлений строк) військовозобов`язаного у пункт, вказаний у повістці, наказі чи мобілізаційному розпорядженні. Ухилення ж від призову, здійснене шляхом обману, визнається закінченим з моменту отримання звільнення від військової служби.

Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто коли військовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 13 лютого 2025 року у справі №168/1083/23, дії особи матимуть склад злочину, передбаченого ст. 336 КК України, у разі якщо вона під час мобілізації на особливий період, отримавши повістку про виклик до ТЦК та СП, без визначених законом поважних причин, не з`явилася у зазначені у цій повістці місце та строк до збірного пункту ТЦК та СП для відправлення до військової частини.

Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка) (абз. 7 ч. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

З установлених судом першої інстанції обставин справи, які знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду, вбачається, що ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним та визнаним придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув у визначений час до призовного пункту, тобто умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Твердження сторони захисту про те, що вручена ОСОБА_6 повістка не містить обов`язкових реквізитів, не ґрунтується на вимогах закону.

Так, згідно з п. 9 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154 (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань здійснюють, серед іншого, заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Приписами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

При цьому обов`язок військовозобов`язаної особи з`явитись за викликом до відповідного ТЦК та СП установлений не повісткою, а Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Повістка від ІНФОРМАЦІЯ_20 є лише сповіщенням про необхідність виконання військового обов`язку.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 жовтня 2024 року у справі №380/2838/24.

За наведеного, отримання ОСОБА_6 повістки, яка не повною мірою відповідала затвердженому зразку, з огляду на те, що ці дії відбувались в умовах воєнного стану, не звільнило останнього від з`явлення до місця виклику.

Колегія суддів зауважує, що відсутність окремих атрибутів повістки жодним чином не робить такий доказ неналежним чи недопустимим, не може ставити під сумнів факт отримання обвинуваченим вказаної повістки 19 січня 2023 року з зобов`язанням з`явитися 29 січня 2023 року. Сам ОСОБА_6 не заперечує факту отримання цієї повістки, тобто він розумів, що повістку видано для нього, а не на ім`я іншої особи. Тому з моменту отримання повістки про призов на військову службу за мобілізацією у ОСОБА_6 виник обов`язок з`явитися 29 січня 2023 року о 17:00 годині до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 для доставки у військову частину.

Стосовно покликання апелянтів на те, що повістка була підписана не керівником, як це встановлено законодавством, а іншою особою, апеляційний суд зазначає таке.

Як встановив суд першої інстанції, повістку для ОСОБА_6 справді від імені т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 , підписав начальник відділення обліку мобілізаційної роботи - заступник начальника відділу ОСОБА_17 .

З листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_23 від 01 червня 2024 року, який долучений прокурором у суді першої інстанції та досліджений судом, слідує, що обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_21 станом на 19 січня 2023 року виконував ОСОБА_10 . Однак, 19 січня 2023 року, під час вручення ОСОБА_6 повістки, він перебував на нараді з начальником ІНФОРМАЦІЯ_22 та, не маючи можливості вручити особисто повістку, дав усну вказівку про те, щоб майор ОСОБА_17 (начальник відділу мобілізаційної роботи заступник начальника відділу) особисто вручив повістку ОСОБА_6 .

Крім цього, відповідно до функціональних обов`язків начальника відділення обліку мобілізаційної роботи заступника начальника відділу, ОСОБА_17 , у разі відсутності начальника, виконує його обов`язки. Зокрема, такий зобов`язаний, окрім іншого, брати участь у здійсненні планування, підготовки і проведення в особливий період згідно із законодавством мобілізаційних людських і транспортних ресурсів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що складення повістки та її вручення особі відбувалось в один і той самий день 19 січня 2023 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_21 працівниками цього органу, така повістка містила підпис посадової особи, яка була уповноважена на складення повістки. Тому відсутність у тексті повістки дати її складення, а також підписання цієї повістки не керівником ОСОБА_10 , а його заступником, не може свідчити про те, що у ОСОБА_6 , якому вручалася така повістка, були підстави не виконувати свій конституційний обов`язок, передбачений ст. 65 Конституції України та вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» щодо призову на військову службу під час мобілізації лише з огляду на вищевказані недоліки повістки.

Безпідставними є й апеляційні вимоги про те, що ОСОБА_6 не досягнув мобілізаційного віку, не мав статусу військовозобов`язаного і на момент вручення повістки йому не виповнилося 27 років.

Як визначено пунктом 18 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №791 від 07 грудня 2016 року (далі Порядку), взяттю на військовий облік військовозобов`язаних державними органами, підприємствами, установами та організаціями підлягають: призовники, яких відповідно до статті 18 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено від призову на строкову військову службу.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу » (далі Закон №2232-XII) від призову на строкову військову службу в мирний час звільняються громадяни України , які, окрім іншого, визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби в мирний час.

Крім того, згідно з п. 16 Порядку, військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів: для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

Відповідно до ст. 9 Закону №2232-XII виділяють такі категорії військового обов`язку: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Частинами 1, 4 ст. 27 указаного Закону встановлено, у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань. До запасу другої категорії належать військовозобов`язані, які не здобули військово-облікової спеціальності під час проходження військової служби або не проходили військової служби.

У цьому випадку статус ОСОБА_6 підтверджується наявністю тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , у якому наявна відмітка про те, що останній зарахований у запас 22 листопада 2019 року, згідно з протоколом №20; тимчасове посвідчення видане 02 лютого 2020 року.

Відповідно до витягу з книги протоколів засідань ІНФОРМАЦІЯ_23 , а саме протоколу №20 від 22 листопада 2019 року, ОСОБА_6 визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у військовий час, у зв`язку з чим, останнього звільнено від призову на строкову військову службу та взято на облік військовозобов`язаних (відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 18 та абз. 2-9 п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу»), а тому такий, всупереч апеляційних доводів, набув статус військовозобов`язаного.

Що стосується скасування ІНФОРМАЦІЯ_24 довідки ВЛК №9/127 стосовно ОСОБА_6 , то, на переконання колегії суддів, факт непроходження обвинуваченим медичного огляду під час його призову не є свідченням непридатності його до військової служби.

Крім того, у своїй постанові від 05 лютого 2025 року у справі №160/2592/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду виснував, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотньою, тобто такою, що вже відбулась, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.

Покликання апелянтів на те, що інформація, отримана з КНП « ІНФОРМАЦІЯ_15 », стосовно не перебування ОСОБА_6 на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у період з 19 по 24 січня 2023 року є лікарською таємницею та могла бути отримана слідчим лише шляхом тимчасового доступу до речей і документів не ґрунтується на вимогах закону.

Так, відповідно до ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходиться такі речі та документи, можливості ознайомитись з ними, зробити їх копії та вилучити (здійснити їх виїмку).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 162 КПК України до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах, належать відомості, які можуть становити лікарську таємницю.

У статті 286 ЦК України, ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі Закон №2801-XII) зазначено, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Відповідно до ст. 40 Закону №2801-XII медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

Тобто у вказаній статті Закону йдеться про те, що слід розуміти під лікарською таємницею.

Системний аналіз ст. 286 ЦК України, статей 39-1, 40 Закону №2801-XII дає підстави визначити об`єкт лікарської таємниці, який становлять такі відомості: а) про стан здоров`я пацієнта; б) про хворобу; в) про діагноз; г) одержані при медичному обстеженні; ґ) про факт звернення за медичною допомогою; д) про медичний огляд та його результати; е) про методи лікування; є) про інтимну і сімейну сторони життя.

Об`єктом лікарської таємниці є вся інформація, отримана у процесі медичного обслуговування. Її можна умовно поділити на дві групи: 1) медичну інформацію; 2) інформацію немедичного характеру, тобто ту, що стосується особистого і сімейного життя.

За ст. 3 Закону №2801-XII, під медичною інформацією слід розуміти інформацію про медичне обслуговування особи або його результати, викладену в уніфікованій формі відповідно до вимог, встановлених законодавством, у тому числі інформацію про стан здоров`я, діагнози та будь-які документи, що стосуються здоров`я та обмеження повсякденного функціонування/ життєдіяльності людини.

У своїй постанові від 11 листопада 2020 року у справі №442/4791/17 Верховний Суд зазначив, що медичною таємницею є: факт звернення людини до лікувального закладу за медичною допомогою; стан здоров`я людини; діагноз; обставини, що передували захворюванню або спровокували його, функціональні особливості організму; шкідливі звички, особливості психіки, майновий стан, інші відомості, отримані при медичному обстеженні, зокрема інформація про сімейне, інтимне життя людини, а також про стан здоров`я родичів, близьких пацієнта. Тобто під визначення медичної таємниці підпадають абсолютно всі аспекти, що стосуються здоров`я пацієнта. Лікар, медсестра, будь-який інший медичний працівник або інші особи, яким у зв`язку з виконанням їхніх професійних чи службових обов`язків стало відомо про хворобу, не має права розголошувати як медичну, так і немедичну інформацію про стан здоров`я людини. Такі особи не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд уважає, що інформація з лікарні про те, що ОСОБА_6 у вказаний у листі директора КНП « ІНФОРМАЦІЯ_15 » ОСОБА_20 від 19 липня 2023 року період не перебував на лікуванні, не містить лікарської таємниці.

У свою чергу, ст. 93 КПК України визначено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення збирає докази шляхом проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

За наведеного, виходячи з указаної норми Закону, слідчий, діючи в межах кримінального провадження №0000034, був наділений правом витребувати від будь-якої особи чи установи, у тому числі і з КНП « ІНФОРМАЦІЯ_15 », необхідні речі, документи чи відомості, які стосуються цього кримінального провадження.

Неспроможними є і твердження захисту про відсутність у прокурора повноважень щодо надання процесуальних документів під час судового розгляду, оскільки однією з загальних засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 22 КПК України визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій. Тобто прокурор мав право у суді підтвердити належними документами своє твердження про виконання функціональних обов`язків заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_21 .

Колегія суддів також бере до уваги те, що згідно зі ст. 65 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Враховуючи, що у ОСОБА_6 , як громадянина України, наявний такий обов`язок, для виконання цього обов`язку його і було зобов`язано з`явитися до РТЦК для відправки до військової частини для відбуття військової служби, однак обвинувачений цього не зробив, ухилившись від призову на військову службу за мобілізацією, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у діях останнього наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Апеляційний суд погоджується також із призначеним ОСОБА_6 покаранням, оскільки воно відповідає тяжкості скоєного злочину, є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг сторони захисту не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та спростовуються правильними висновками суду першої інстанції.

Отже, оскаржений вирок щодо ОСОБА_6 є належно мотивованим, обґрунтованим та законним, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Бродівського районного суду Львівської області від 21 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4