Провадження №11-кп/801/384/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000213 від 10.02.2023 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2026, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Новоархангельськ, Кіровоградської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , неофіційно працюючої, із середньою освітою, неодруженої, українки, громадянки України, раніше несудимої,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України, та призначено покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Вирішено питання з долею речових доказів.

В С Т А Н О В И В:

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2026 ОСОБА_8 було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_8 , переслідуючи мету незаконного збагачення, бажаючи мати стабільне джерело доходу від протиправної діяльності, упродовж листопада 2022 року - березня 2023 року, всупереч врегульованих законом суспільних відносин щодо моральних засад суспільства в частині задоволення статевих потреб, створила місце розпусти - приміщення орендованої житлової квартири, під яким маскувала місце розпусти та облаштувала таке місце, де і вчиняла дії, що забезпечували його використання та функціонування.

Реалізуючи свій кримінально - протиправний умисел, ОСОБА_8 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій упродовж листопада 2022 року - березня 2023 року під приводом проживання орендувала квартиру АДРЕСА_3 , де створила та утримувала місце розпусти, після чого розмістила оголошення на інтернет сайті «www.keksik.net» про надання сексуальних послуг за грошову винагороду. У вказаний проміжок часу ОСОБА_8 , будучи впевненою в безкарності своїх дій, надавала там сексуальні послуги за грошову винагороду особам, з якими домовлялася в телефонному режимі за номерами телефонів мобільного оператору ПрАТ «Київстар» НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

У подальшому, 06.11.2022, ОСОБА_8 ,. в ході розмови по номеру мобільного телефону НОМЕР_2 , отримала прохання про надання послуги сексуального характеру за грошову винагороду раніше не знайомому їй чоловіку, яким виявився ОСОБА_9 , на що ОСОБА_8 погодилася та повідомила, що надає послуги сексуального характеру в квартирі АДРЕСА_3 , за грошову винагороду в розмірі 2 000 грн. за одну годину. Того ж дня, ОСОБА_9 прибув до помешкання за вище вказаною адресою, де ОСОБА_8 надала йому послуги сексуального характеру, за що отримала від останнього грошові кошти в розмірі 2 000 грн.

Крім того, 21.02.2023, ОСОБА_8 , в ході розмови по номеру мобільного телефону НОМЕР_1 , отримала прохання про надання послуги сексуального характеру за грошову винагороду раніше не знайомому їй чоловіку, яким виявився ОСОБА_10 , на що ОСОБА_8 погодилася та повідомила, що надає послуги сексуального характеру в квартирі АДРЕСА_3 , за грошову винагороду в розмірі 2 000 грн. за одну годину. Того ж дня, ОСОБА_10 прибув до помешкання за вище вказаною адресою, де ОСОБА_8 надала йому послуги сексуального характеру, за що отримала від останнього грошові кошти в розмірі 2 000 грн.

Надалі, 02.03.2023, ОСОБА_8 , в ході розмови по номеру мобільного телефону НОМЕР_1 , отримала прохання про надання послуги сексуального характеру за грошову винагороду раніше не знайомому їй чоловіку, яким виявився ОСОБА_11 на що ОСОБА_8 погодилася та повідомила, що надає послуги сексуального характеру в квартирі АДРЕСА_3 , за грошову винагороду в розмірі 2 000 грн. за одну годину. Того ж дня, ОСОБА_11 прибув до помешкання за вище вказаною адресою, де ОСОБА_8 надала йому послуги сексуального характеру, за що отримала від останнього грошові кошти в розмірі 2 000 грн.

Таким чином дії ОСОБА_8 були кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 302 КК України, тобто створення та утримання місць розпусти, вчиненні з метою наживи.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, у якій просила змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання застосувавши ст.ст. 75, 76 КК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, на думку апелянта, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2026 є несправедливим з точки зору призначеного покарання, оскільки судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що призначене покарання не відповідає принципу індивідуалізації та суперечить вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки не сприяє досягненню мети покарання.

Крім того, апелянт вказує, що після ухвалення вироку для неї стало несподіванкою призначення саме кримінального покарання, оскільки, зі слів захисника, вона вважала, що за вчинене передбачена лише адміністративна відповідальність у виді штрафу. Посилається на те, що, будучи необізнаною у сфері юриспруденції, погодилась на запропоновану адвокатом позицію невизнання вини та відмовилась від надання зізнавальних показань. Разом із тим зазначає, що у разі належного роз`яснення їй характеру інкримінованого правопорушення та можливого покарання, вона б одразу визнала вину, надала зізнавальні показання та всіляко сприяла б розкриттю злочину.

Також апелянт зазначає, що на даний час щиро розкаюється у вчиненому, не продовжує незаконної діяльності та просить суд переглянути призначену їй міру покарання.

На обґрунтування своїх доводів апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 302/904/16-к, у якій, на її думку, викладено правову позицію щодо необхідності індивідуалізації покарання та можливості звільнення особи від відбування покарання з випробуванням за наявності відповідних підстав.

Окрім цього, апелянт звертає увагу на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також на практику ЄСПЛ у справах «Коваль проти України» та «Христов проти України», наголошуючи на необхідності забезпечення справедливого судового розгляду та дотримання принципу верховенства права.

Разом із тим апелянт вважає, що суд першої інстанції під час призначення покарання у повній мірі не врахував відсутність обставин, які обтяжують покарання, те, що вона раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, відсутність негативних наслідків від вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про її особу, зокрема те, що вона постійно проживає за однією адресою, позитивно характеризується за місцем проживання та має на утриманні матір, яка хворіє на онкологічне захворювання.

У зв`язку з наведеним просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2026 змінити в частині призначеного покарання, застосувавши положення ст.ст. 75, 76 КК України, а також, посилаючись на ст. 404 КПК України, повторно дослідити обставини кримінального провадження та допитати її в судовому засіданні, оскільки вона визнає свою вину та бажає повідомити всі обставини справи.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченої та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченої слід задовільнити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду не відповідає у частині призначення покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Разом із тим призначення покарання не може мати формальний характер. Воно повинно бути не лише законним, а й справедливим, індивідуалізованим та необхідним саме у тій мірі, яка є достатньою для досягнення його мети. Тобто реальне відбування покарання у виді позбавлення волі має застосовуватись тоді, коли менш суворі кримінально-правові заходи не здатні забезпечити виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді 1 року позбавлення волі, формально послався на вимоги ст.ст. 65-67 КК України, однак, на переконання колегії суддів, не надав належної оцінки сукупності обставин, які характеризують як особу обвинуваченої, так і ступінь її суспільної небезпечності.

Так, з вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України, тобто у створенні та утриманні місця розпусти, вчиненому з метою наживи.

Вказане кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, з урахуванням санкції ч. 2 ст. 302 КК України, належить до категорії нетяжких злочинів. Воно посягає на суспільні відносини у сфері моральності, однак не пов`язане із застосуванням насильства, заподіянням шкоди життю чи здоров`ю потерпілих, спричиненням майнової шкоди, втягненням неповнолітніх осіб, використанням примусу, погроз чи залежного становища інших осіб.

Із установлених судом першої інстанції фактичних обставин убачається, що ОСОБА_8 діяла самостійно, без ознак організованої злочинної діяльності, без залучення до протиправної діяльності інших осіб та без встановлення обставин, які б свідчили про підвищений рівень суспільної небезпечності саме її особи.

Колегія суддів не ставить під сумнів правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 302 КК України, оскільки вина ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення підтверджується сукупністю доказів, досліджених судом першої інстанції. Водночас предметом апеляційного перегляду у цій частині є не доведеність вини, а справедливість, необхідність та пропорційність призначеного покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання, зокрема, є щире каяття винного, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин тощо.

Суд першої інстанції зазначив, що обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_8 , не встановлено.

Разом із тим апеляційний суд враховує, що після ухвалення вироку ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі фактично змінила ставлення до вчиненого, висловила жаль та каяття, вказала, що усвідомила протиправність своїх дій, не продовжує незаконну діяльність і просить надати їй можливість виправитися без реального відбування покарання.

Колегія суддів бере до уваги, що хоча таке каяття було висловлене вже після ухвалення вироку, воно не може бути повністю залишене поза увагою, оскільки апеляційний суд, вирішуючи питання про можливість застосування ст. 75 КК України, оцінює не лише поведінку особи на момент ухвалення вироку, а й її подальше ставлення до вчиненого, здатність усвідомити наслідки своїх дій та готовність до правослухняної поведінки.

Відповідно до ст. 67 КК України обставинами, які обтяжують покарання, є, зокрема, вчинення кримінального правопорушення повторно, у складі групи осіб, щодо малолітнього, особи похилого віку, особи з інвалідністю, з використанням воєнного стану, у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння та інші передбачені законом обставини.

Як убачається з вироку, обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом першої інстанції не встановлено.

Ця обставина є істотною для оцінки можливості виправлення засудженої без ізоляції від суспільства, оскільки відсутність обтяжуючих обставин свідчить про те, що вчинене кримінальне правопорушення не супроводжувалося додатковими негативними факторами, які б підвищували ступінь суспільної небезпечності особи.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 раніше не судима, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за медичною психіатричною, неврологічною, нейрохірургічною допомогою не зверталась, у спеціалізованих закладах лікування від залежностей не перебувала.

Крім того, з доводів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_8 має сталі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, а також має на утриманні матір, яка хворіє на онкологічне захворювання. Такі дані характеризують її особу не як таку, що становить підвищену небезпеку для суспільства, а як особу, щодо якої може бути застосований контрольований механізм випробування.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_8 засуджена до покарання у виді 1 року позбавлення волі, тобто до покарання, яке за своїм строком відповідає умовам застосування ст. 75 КК України. Вчинене нею кримінальне правопорушення не належить до тих категорій, щодо яких закон прямо забороняє застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, формальні правові підстави для застосування ст. 75 КК України у цій справі наявні.

Водночас вирішальним є не лише формальна можливість застосування ст. 75 КК України, а й оцінка того, чи є реальне відбування покарання необхідним для виправлення засудженої.

Саме у цьому аспекті колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції недостатньо вмотивованим.

Місцевий суд зазначив, що будь-яке інше покарання, окрім позбавлення волі на певний строк, не забезпечить виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню нових злочинів.

Однак такий висновок зроблено без належного пояснення, чому саме за наявності наведених позитивних даних про особу, відсутності судимостей, відсутності обтяжуючих обставин, відсутності даних про продовження протиправної діяльності та з урахуванням характеру вчиненого кримінального правопорушення виправлення ОСОБА_8 є неможливим без ізоляції від суспільства.

Колегія суддів виходить із того, що застосування покарання має бути пропорційним. Принцип пропорційності означає, що втручання держави у права особи, зокрема шляхом реального позбавлення волі, повинно бути необхідним та виправданим конкретними обставинами справи. Якщо мети покарання можна досягти менш суворим кримінально-правовим заходом, то саме такий захід відповідає засадам справедливості та індивідуалізації покарання.

У даному випадку призначене ОСОБА_8 покарання у виді 1 року позбавлення волі саме по собі є законним та відповідає санкції ч. 2 ст. 302 КК України. Однак реальне його відбування, на переконання колегії суддів, є надмірним, оскільки не доведено, що без ізоляції від суспільства засуджена не зможе стати на шлях виправлення.

Застосування ст. 75 КК України не означає звільнення особи від кримінальної відповідальності чи нівелювання суспільної небезпечності вчиненого. Навпаки, засуджена залишається особою, визнаною винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, їй призначається реальне покарання, однак його виконання відкладається за умови дотримання нею встановлених законом обов`язків протягом іспитового строку.

Відповідно до ст. 76 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого певні обов`язки, зокрема періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також може покласти інші обов`язки, необхідні для виправлення засудженого.

Саме застосування контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, у поєднанні з реальним ризиком скасування звільнення від відбування покарання у разі невиконання покладених обов`язків чи вчинення нового кримінального правопорушення, є достатнім запобіжником для забезпечення правослухняної поведінки ОСОБА_8 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_8 можливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, а застосування до неї положень ст. 75 КК України відповідатиме меті покарання, визначеній ст. 50 КК України, загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, а також принципам справедливості, необхідності та індивідуалізації кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Статтею 413 КПК України визначено, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2026 - зміні в частині призначеного покарання, із звільненням ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 - задовільнити.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2026, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК України, - змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4