ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/440/26 Справа № 196/579/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000168, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, маючого повну загальну середню освіту, не працюючого, перебуваючого на військовому обліку призовників в ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 (вісім) років.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним за наступних обставин.

10 лютого 2024 року приблизно о 07 годині 40 хвилин ОСОБА_6 , не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом так як взагалі не отримував його, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (1,19 ‰), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи технічно справним легковим автомобілем «ВАЗ 21124», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 02.08.2023 належить ОСОБА_9 , в світлий час доби здійснював рух по мокрому асфальтобетонному покриттю проїзної частини дороги сполученням смт. Царичанка с. Бабайківка Дніпровського району Дніпропетровської області, з боку смт. Царичанка у напрямку центру с. Бабайківка, при цьому перевозячи на передньому пасажирському місці ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час руху водій ОСОБА_6 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, здійснюючи рух з перевищенням максимально допустимої в населеному пункті швидкості, рухаючись зі швидкістю приблизно 100 км/год, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, які б змушували його порушувати вимоги Правил дорожнього руху, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, маючи змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем, не врахувавши дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху автомобіля, внаслідок чого втратив контроль над керуванням автомобілем «ВАЗ 21124», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який приблизно о 07 годині 40 хвилин 10 лютого 2024 року в с. Бабайківка, Дніпровського району Дніпропетровської області в районі будинку № 15, розташованого по вул. Центральній, виїхав за межі проїзної частини вищевказаної дороги ліворуч із послідуючим наїздом на дерево.?

Своїми діями ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.1. а), 2.3. б), 2.9. а) п. 12.1., 12.4, 12.9. б) Правил дорожнього руху, де зазначено:

п.1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.»;

п.1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.»;

п.2.1.: «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;»;

п.2.3.: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;»;

п.2.9.: «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;»;

п.12.1.: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.».

п.12.4.: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

п.12.9.: Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.».

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажиру автомобіля «ВАЗ 21124», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , спричинені тілесні ушкодження, а саме: відкрита черепно-мозкова травма: перелом кісток основи та склепіння черепу, перелом нижньої щелепи, кісток носа і обох вилиць. Крововиливи у м`які тканини голови з внутрішньої сторони. Крововиливи під оболонки і в речовину головного мозку. Набряк мозку. Рана переносиці з розповсюдженням на праву брову. Численні садна обличчя. Закрита травма грудної клітини: переломи ребер грудної клітини: 1-4-го праворуч по передньопахвинній лінії без пошкодження пристінкової плеври. Крововиливи в легеневу тканину.

Тілесні пошкодження голови у своїй сукупності призвели до розвитку відкритої черепно-мозкової травми і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання смерті потерпілого.

Смерть ОСОБА_10 настала протягом короткого проміжку часу після отримання травми рахованого в хвилинах 10.02.2024 в проміжок часу 7:40-7:50 год. від відкритої черепно-мозкової травми, з переломом кісток основи та склепіння черепу, з крововиливами під оболонки та у речовину головного мозку і стисненням і набряком мозку, що підтверджується даними розтину трупу.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі:

- захисник ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що факт наявності в крові обвинуваченого 1.19 ‰ алкоголю не може свідчити про те, що обвинувачений заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії. Такий відсоток алкоголю свідчить лише про легку ступінь алкогольного сп`яніння, що у кожному індивідуальному випадку може мати різний вплив на здатність особи в певній мірі контролювати свої дії.

Крім того вказує, що стороною захисту було заявлено про недопустимість в якості доказу по справі висновку експерта № 4189 від 18.03.2024 року про виявлення в крові ОСОБА_6 етилового спирту в концентрації 1,19 ‰, оскільки в матеріалах справи мається Результат токологічного дослідження № 6,7- 281,282,67 від 12.02.2024 року клініко-діагностичної лабораторії КПП КМР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» м. Кам`янське, відповідно до даного результату у ОСОБА_6 10.02.2024 року було взято біологічний матеріал, а саме о 10.40 год. кров, та о 10.50 год. сеча, при дослідженні газохроматографічним методом, виявлено етиловий спирт в концентрації 1,08 ‰ в крові та 0,9 ‰ в сечі. Незважаючи на те, що дослідження відповідно до висновку експерта № 4189 від 18.03.2024 року проводилось пізніше на 36 днів, на підставі того ж самого біологічного матеріалу та тим же самим методом, результат у висновку експерта № 4189 відрізняється від первісного дослідження в сторону збільшення вмісту алкоголю в крові обвинуваченого та становить 1.19 ‰. Однак незважаючи на очевидну невідповідність результатів двох аналогічних досліджень суд визнав допустимим доказом висновок експерта № 4189.

Також захисник зазначає, що відповідно до висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу від 26.02.2024 № СЕ-19-104-24/6753-ІТ, автомобіль перебуває в непрацездатному стані на момент огляду, та чи перебував автомобіль в повністю працездатному стані до ДТП жодних експертних досліджень не проводилось.

Таким чином, на думку захисника, у суду не було підстав зазначати як фактичну обставину керування технічно справним легковим автомобілем, тим більше, що з показів самого обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 , суду було відомо про несправність правого переднього колеса, яке після виїзду виявилось спущеним та обвинуваченому довелось його підкачувати. Зазначає, що саме ця несправність слугувала підставою з боку пасажира ОСОБА_10 схопити рульове колесо для того щоб спонукати обвинуваченого зупинитись, що і призвело до втрати керування автомобілем з боку обвинуваченого.

Крім цього захисник вказує, що зазначення судом факту про те, що водій ОСОБА_6 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, здійснював рух з перевищенням максимально допустимої в населеному пункті швидкості приблизно 100 км/год є безпідставним, оскільки єдиним документом у справі, в якому зазначається швидкість автомобіля під керуванням обвинуваченого безпосередньо перед ДТП, це протокол проведення слідчого експерименту від 12 березня 2024 року за участю свідка ОСОБА_12 , під час якого жодних дій для відтворення дорожньої обстановки з метою встановлення експериментальним шляхом швидкості автомобіля під керуванням обвинуваченого не здійснювалось.

Також захисник звертає увагу на те, що відповідно до фото з місця ДТП та показів обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 , на місці ДТП на узбіччі дороги знаходився відкритий каналізаційний колодязь, в який потрапив автомобіль переднім лівим колесом безпосередньо перед зіткненням з деревом. Таким чином, оскільки наявність даного каналізаційного колодязя жодним чином не відображена у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10 лютого 2024 року а також у схемі ДТП, сторона захисту наполягала на визнанні протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди недопустимим доказом.

Заслухавши сторони кримінального провадження, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляції захисника, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, а саме, порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, доводи захисника ОСОБА_5 в апеляційній скарзі щодо незаконності та необґрунтованості вирок суду, не знайшли свого підтвердження виходячи з наступного.

Так, за наданими безпосередньо у суді першої інстанції показами свідка ОСОБА_12 , 10 лютого 2024 року, приблизно о 07.20-07.30 годині він їхав до с. Бабайківка зі швидкістю 50-60 км/год. Попереду нього їхав автомобіль ВАЗ 21124, який їхав по дорозі невпевнено, вихляв по дорозі, постійно змінював швидкість руху, то прискорювався, то пригальмовував. Коли вони вже в`їхали в с. Бабайківка, автомобіль ВАЗ 21124 суттєво прискорився, але на заокругленні дороги схопив праве узбіччя, після чого його стало кидати по дорозі, а потім викинуло на зустрічну смугу, а звідти на ліве узбіччя, де він правою частиною врізався у дерево. Після цього автомобіль ВАЗ закрутило, розвернуло правим боком уперед, потім він рухаючись в такому положенні наїхав на люк, підскочив, а потім вже врізався в дерево правими передніми пасажирськими дверцятами.

Аналогічні обставини подій викладені в протоколі слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_12 , в ході якого останній додав, що автомобіль ВАЗ на момент втрати контролю над керуванням рухався зі швидкістю близько 100 км/год.

Відповідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10 лютого 2024 року, було оглянуто та вилучено автомобіль марки "ВАЗ 21124" реєстраційний номер НОМЕР_1 , у якому на момент огляду пошкоджена права сторона у вигляді деформації кузова, пошкоджена передня частина автомобіля, деформація елементів підвіски спереду праворуч. В ході огляду були складені план-схема та фототаблиця, у яких зафіксовано вищевказані обставини та сліди бокового юзу.

Згідно дослідженого судом першої інстанції висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19-104-24/6753-ІТ від 26 лютого 2024 року, пошкодження, які призвели до непрацездатності рульового керування автомобіля "ВАЗ 21124" реєстраційний номер НОМЕР_1 сталися під час ДТП через аварійне навантаження на кузов автомобіля під час зіткнення з деревом. На момент експертного огляду робоча гальмівна система автомобіля перебуває в непрацездатному стані через пошкодження гальмівного механізму переднього правого колеса через аварійне навантаження на гальмівний механізм переднього правого колеса автомобіля під час зіткнення з деревом.

Що стосується зауважень захисника стосовно того, що жодним висновком експерта не було встановлено, чи перебував автомобіль в працездатному стані до настання ДТП, то така перевірка не мала б суттєвого значення, оскільки, як зазначено у наведеному вище висновку експерта, усі ключові вузли автомобіля були пошкоджені саме в момент зіткнення з деревом, що в свою чергу виключає їх пошкодження за певний період на моменту настання ДТП.

Відповідно до дослідженого судом висновку судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/104-24/10474-ІТ від 08 березня 2024 року, у даній дорожній обстановці водій автомобіля "ВАЗ 21124" ОСОБА_6 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.1 ПДР України. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля "ВАЗ 21124" ОСОБА_6 визначалась виконанням вимог п. 12.1 ПДР України, і у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому виконати їх. При заданому механізмові події дії водія автомобіля "ВАЗ 21124" ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.12.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Допитаний судом першої інстанції експерт Дніпропетровського НДЕКЦ ОСОБА_13 пояснив, що наїзд автомобілем на каналізаційний люк при проведенні експертизи не враховувався та якщо втрата керування автомобілем відбулася до наїзду на люк, то це не впливає на висновки експертизи.

При цьому, слід звернути увагу, що експерту на дослідження були надані для ознайомлення матеріали кримінального провадження, зокрема, схема до протоколу огляду місця події, додатком до якої є фототаблиця, на якій дійсно відображений відкритий каналізаційний колодязь, однак який знаходиться в безпосередній близькості до зупиненого автомобіля після настання ДТП, який до цього здійснював неконтрольований рух, протяжність якого складає 18 метрів.

Таким чином, наведені вище надані свідком ОСОБА_12 покази та висновки експертів узгоджуються між собою та спростовують версію захисту в тій частині, що ДТП сталася внаслідок потрапляння автомобіля у відкритий каналізаційний колодязь, оскільки, як встановлено вище, автомобіль наїхав на люк лише після того, як його закрутило, тобто коли він вже перебував в неконтрольованому стані та здійснював рух юзом, а всі пошкодження автомобіля були отримані через аварійне навантаження на кузов автомобіля під час зіткнення з деревом.

При цьому, не відображення відкритого каналізаційного колодязя саме в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, не є такою обставиною, яка б спотворила встановлені під час цієї слідчої дії фактичні обставини, оскільки наявність цього елементу на дорожньому покритті, жодним чином не перебуває в причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП.

Таким чином, твердження захисника про необхідність визнання протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди недопустимим доказом, з посиланням на наведену вищу обставину, не є прийнятними.

Апеляційний суд також відкидає аргументи сторони захисту стосовно того, що винуватим у виникненні дорожньо-транспортної пригоди є потерпілий ОСОБА_10 , який через побоювання, що в автомобілі спушене колесо, схопив рульове колесо автомобіля для того, щоб спонукати обвинуваченого зупинитись, оскільки така версія перебігу подій з`явилася лише під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Крім того, за показами свідка ОСОБА_12 , автомобіль під керуванням ОСОБА_6 їхав невпевнено, вихляв по дорозі, постійно змінював швидкість руху, то прискорювався, то пригальмовував, тобто така поведінка автомобіля мала не одиничний характер, який би передував безпосередньо настанню ДТП, а тривала певний тривалий проміжок часу.

Слід при цьому звернути увагу, що у випадку схоплення рульового колеса автомобіля потерпілим, автомобіль не міг набирати або навпаки зменшувати швидкість, як про це вказав свідок ОСОБА_12 , самостійно, оскільки швидкість автомобіля могла бути збільшена лише внаслідок натиснення водієм ОСОБА_6 педалі акселератора, або навпаки, педалі гальм, для зменшення швидкості.

Колегія суддів зазначає, що незалежно від причин виникнення небезпеки для руху, водій зобов`язаний був дотримуватися Правил дорожнього руху.

При цьому, суд враховує позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 490/10025/17, згідно якої порушення учасником дорожнього руху правил саме по собі не виключає винуватість іншого учасника руху, і створення небезпеки учасником дорожнього руху, яку водій був здатний виявити, не звільняє того від обов`язку вжити заходи, необхідні для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки. Водій не вправі ігнорувати дійсну дорожню обстановку, яка склалася на момент прийняття ним рішення, у тому числі й небезпеку, що виникла внаслідок порушення ПДР іншим учасником. Основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

Що стосується доводів захисника стосовно того, що жодних дій для відтворення дорожньої обстановки з метою встановлення експериментальним шляхом швидкості автомобіля під керуванням обвинуваченого не здійснювалось, то в цій частині слід звернути на увагу на висновок експерта № СЕ-19/104-24/10474-ІТ від 08 березня 2024 року, відповідно якого встановлено, що дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.12.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

Тобто, в даному випадку не є суттєвим визначення, наскільки кілометрів за годину було перевищення швидкості ОСОБА_6 , оскільки вирішальним значенням у цьому дослідженні є причинно-наслідковий зв`язок між самим фактом перевищення дозволеної швидкості руху та настанням ДТП, який в даному випадку встановлений та не викликає жодних сумнівів.

Крім того, на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , щодо вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, судом першої інстанції було безпосередньо допитано свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що ввечері 09 лютого 2024 року, він з ОСОБА_6 та ОСОБА_10 пили пиво. Після цього, коли вони приїхали до ОСОБА_10 в Царичанку, ще випили по 1-2 банки пива.

Крім того, судом було досліджено копії медичної карти стаціонарного хворого КНП КМР "МЛШМД" № 1335, відповідно до якої, ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні з 10 лютого 2024 року по 01 березня 2024 року з діагнозом, а тому числі, алкогольне сп`яніння.

Відповідно до висновку експерта № 4189 від 18 березня 2024 року, при судово-токсикологічному дослідженні, газохроматографічним методом, в доставленому зразку крові ОСОБА_6 виявлено етиловий спирт в концентрації 1,19 ‰.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

В даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції поклав в основу вироку належний та допустимий доказ, а саме висновок експерта № 4189 від 18 березня 2024 року, відповідно до якого, в крові ОСОБА_6 виявлено етилового спирту в концентрації 1,19 ‰.

Інші медичні документи, на які вказує захисник, як на підставу визнання вказаного вище висновку експерта недопустимим доказом, з посиланням на те, що вони містять відмінні від висновку експерта показники вмісту алкоголю в крові ОСОБА_6 , не спростовують, а навпаки підтверджують в своїй сукупності факт перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення ДТП, а тому, підстав для визнання висновку експерта № 4189 недопустимим доказом, не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК України, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів.

Що стосується тверджень захисника стосовно того, що факт наявності в крові обвинуваченого 1.19 ‰ алкоголю не може свідчити про те, що останній заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, то вони не приймаються до уваги, оскільки такий рівень алкоголю майже в шість разів перевищує мінімально допустиму норму алкоголю в крові людини, що в свою чергу, в жодному випадку не може свідчити про те, що людина в повній мірі здатна контролювати себе, тим більше, керувати автомобілем з перевищенням допустимої швидкості руху.

Належність та допустимість покладених в основу вироку доказів сумнівів не викликає. Висновки суду та оцінка доказів по справі, викладенні в оскаржуваному вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо правильності таких висновків, їх сукупність у взаємозв`язку є достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, а тому суд першої інстанції зробив об`єктивний і правильний висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

Підстав для ствердження, що вирок є незаконним або необґрунтованим, оскільки при його ухваленні не були належним чином враховані вимоги ст. 370 КПК України, не є прийнятними, оскільки висновок суду про винуватість ОСОБА_6 відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , судом першої інстанції дотримані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, зокрема, суд враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжкого злочину, обставини його вчиненні, зокрема, в стані алкогольного сп`яніння, наслідки злочину, які призвели до смерті потерпілого, особу винного, який раніше не судимий, не працює та не навчається, за місцем проживання характеризується задовільно, керував автомобілем без права керування таким транспортним засобом, протягом 2023 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При призначенні покарання суд дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді семи років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк вісім років, оскільки враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, саме такий вид і розмір покарання є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України, колегія суддів не знаходить.

Також зважається на дотримання при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Таким чином, доводи захисника ОСОБА_5 щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням норм процесуального закону, під час апеляційного розгляду провадження свого підтвердження не знайшли, вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні, тому апеляційна скарги захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000168, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченому, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4