УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 505/2167/25

№ 1-кп/505/510/2026

06 травня 2026 року м. Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області в складі колегії суддів:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора: ОСОБА_5 ,

законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 ,

представника законного представника малолітньої потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого: ОСОБА_9 ,

захисника: ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відео конференції клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4, ч.6 ст. 152 КК України, у кримінальному провадженні, внесеного 10 лютого 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000114,

в с т а н о в и в:

В провадженні Подільського міськрайонного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 лютого 2025 року за №0000114.

У даному кримінальному провадженні 13 лютого 2025 року слідчим суддею Котовського міськрайонного суду Одеської області стосовно ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 11 квітня 2025 року, який двічі було продовжено ухвалами слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області та ухвалами Подільського міськрайонного суду Одеської області, зокрема від 20 січня 2026 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою до 20 березня 2026 року.

До суду надійшло клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб.

В обґрунтування вказаного клопотання прокурор зазначила, що при продовженні обвинуваченому ОСОБА_9 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою необхідно враховувати у своїй сукупності наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, тяжкість та підвищену суспільну небезпеку інкримінованого злочину, тяжкість можливого покарання, яке загрожує обвинуваченому за інкримінованими злочинами, а також наявність ризиків, які існували на момент обрання запобіжного заходу та продовжують існувати на даний час, а саме ризики, передбачені п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема:

- ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України, ризик можливого переховування від суду, обґрунтовується тим, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч.6 ст. 152 КК України, які згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких обвинуваченому у разі визнання його винним може бути призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а тому у разі визнання його винним, це може спонукати останнього до втечі та тривалого переховування від суду з метою уникнення покарання;

- ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на потерпілого чи свідка у цьому ж кримінальному провадженні, обґрунтовується тим, що обвинувачений ОСОБА_9 знає особисто малолітню потерпілу ОСОБА_6 і свідків, та може вчинити дії щодо уникнення кримінальної відповідальності шляхом умовлянь, підкупу чи залякування останніх, спонукати свідків та потерпілу, які надали покази у цьому провадженні, відмовитися від раніше наданих показань чи уникати явки до суду з метою проведення їх допиту безпосередньо під час судового засідання;

- ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України - перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, може бути виражений у створенні обвинуваченим ОСОБА_9 штучних доказів та підбурення осіб, які не були свідками кримінального правопорушення, до дачі завідомо неправдивих свідчень на підтвердження висунутих ним у подальшому захисних версій.

Прокурор також зазначила, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст.176 КПУ України, не зможе запобігти зазначеним ризикам та не забезпечить належного виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала подане до суду клопотання, з підстав, зазначених у ньому, просила продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб.

Законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та її представник адвокат ОСОБА_8 підтримали клопотання прокурора та просили його задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 зазначив, що заявлені прокурором ризики необґрунтовані, просив суд відмовити в задоволенні клопотання прокурора Також зазначив, що обвинувачений ОСОБА_9 має постійне місце проживання, матір похилого віку, а тому, на його думку, цілодобовий домашній арешт забезпечить уникнення ризиків, про які зазначав прокурор.

Обвинувачений ОСОБА_9 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначив, що не погоджується з ризиками на які посилається прокурор, вважає їх необґрунтованими, зазначив, що наміри вчиняти дії про які зазначив в клопотанні прокурор немає, та за час його перебування під вартою стан здоров`я у нього погіршився, а тому просив застосувати до нього більш м`який запобіжний захід.

Колегія суддів заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані матеріали, доходить наступних висновків.

Згідно ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Як наголошував Європейський суд з прав людини, національні судові органи передусім повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

В своєму рішенні «Хайрудінов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбулося за умов, установлених у пункті 1 статті 5 Конвенції.

Крім того, у кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до п. 79 рішення в справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Зі змісту пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечепорук і Йонкало проти України», вбачається, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які могли б переконати стороннього об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, можливо вчинила злочин.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Вирішуючи питання щодо необхідності продовження застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, серед іншого, оцінює та враховує наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_9 може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілу і свідків та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4, ч.6 ст. 152 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжкими злочинами, санкція за вчинення ч.4 ст. 152 КК України передбачає покарання від десяти до п`ятнадцяти років, за ч.6 ст. 152 КК України передбачає покарання на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі.

З огляду на викладене та зважаючи на обставини даного кримінального провадження, в тому числі, що ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, в тому числі і проти статевої свободи і статевої недоторканості, вчинене стосовно малолітньої, за які передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі, в тому числі довічне позбавлення волі, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , на думку колегії суддів дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі»).

Урахування тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за інкриміноване кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_9 може ухилитися від суду, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Храїда проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що існує ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, обвинувачений, будучи обізнаним про місце знаходження потерпілої та свідків, знаходячись на волі, зможе незаконно впливати як безпосередньо так і опосередковано на потерпілу та свідків, зокрема, шляхом залякування, підкупу, шантажу, погроз, а також примусити допитаних під час досудового розслідування свідків змінити покази на свою користь до дачі неправдивих показів та викривлення обставин, які підлягають доказуванню. Окрім того, з огляду на те, що допит свідків в судовому засіданні є важливою стадією судового розгляду, оскільки суд оцінює лише покази, які були сприйняті ним безпосередньо або отримані в порядку ст.225 КПК, тому необхідно забезпечити відсутність негативного впливу на цих осіб.

Відтак, існує ризик визначений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який полягає у можливості незаконного впливу ОСОБА_9 на потерпілу та свідків.

Колегія суддів також вважає, що в даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, з огляду на фактичні обставини справи, інкриміновані ОСОБА_9 кримінальних правопорушень.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК.

Виходячи з того, що право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Оскільки строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст. 197 КПК України, стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 спливає, враховуючи наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, особу обвинуваченого, зокрема вік, його стан здоров`я, які не перешкоджають подальшому утриманню в умовах ізоляції від суспільства, оскільки даних на підтвердження неможливості утримання обвинуваченого під вартою до суду не надходило, що дає можливість зробити висновок про те, що його стан здоров`я не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення, а також обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, що дає підстави зробити обґрунтоване припущення, що обвинувачений може ухилятись від явки до суду, перешкоджати розгляду кримінального провадження іншим шляхом, незаконно впливати на потерпілу та свідків, та те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, а тому враховуючи справжні інтереси суспільства, суд вважає за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час розгляду кримінального провадження в суді.

Із урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , тяжкості злочинів, які йому інкримінуються та інших обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, передбачених ст. ст. 176-178, 183, 193-194, 196 КПК України, оскільки вище указане в своїй сукупності, вказує, що ризики, які були підставою для обрання та неодноразового продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , не зменшились та не перестали існувати, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, не зможе запобігти вище зазначеним ризикам.

Стосовно доводів сторони захисту щодо необхідності зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 , зокрема у зв`язку з погіршенням його стану здоров`я, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Вказане обвинуваченим погіршення його стану здоров`я саме по собі, без належного документального підтвердження та враховуючи стадію кримінального провадження, характер і ступінь тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, не може бути розцінене як безумовна та єдина підстава для зміни запобіжного заходу.

Матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаного обвинуваченого під вартою за станом здоров`я.

Продовжуючи строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд виходить із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Зважаючи на те, що заявлені ризики, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшилися та вони виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів вважає, що слід продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_9 , адже лише такий найсуворіший запобіжний захід на даний час зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Посилання сторони захисту на дані про особу обвинуваченого, на думку суду не зменшують заявлених і доведених ризиків у кримінальному провадженні, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання в даному випадку також не є визначальним. Тому доводи сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є необґрунтованими, а відтак і не можуть бути задоволені судом.

Суд також враховує правову позицію Європейського суду, яка сформульована, зокрема, у п.80 рішення у справі "Марченко проти України" про те, що при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Для забезпечення належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який надасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у виді тримання під вартою.

При продовженні запобіжного заходу, колегія суддів, враховуючи підстави, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, згідно вимог п.1 ч.4 ст.183 КПК України, вважає за доцільне не визначати розмір застави обвинуваченому ОСОБА_9 , який згідно обвинувального акту обвинувачується у вчинені особливо тяжких злочинів, а тому клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 та визначення останньому застави, також не підлягає задоволенню.

Таким чином, на підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 на 60 діб, не визначаючи розмір застави.

Керуючись ст. 176-178, 183, 194, 197, 331, 369, 372, ч. 2 ст. 376, 395 КПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4, ч.6 ст. 152 КК України у кримінальному провадженні, внесеного 10 лютого 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000114, - задовольнити.

Строк тримання під вартою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4, ч.6 ст. 152 КК України, продовжити на 60 (шістдесят) днів, тобто до 04 липня 2026 року включно.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка тримається під вартою з моменту вручення копії ухвали.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому ОСОБА_9 , його захисникам, а також направити уповноваженій службовій особі в місця тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 .

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3