Номер провадження: 11-кп/813/720/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 03.03.2025 у кримінальних провадженнях №0001585 від 09.11.2023 та №0000289 від 03.07.2024 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, який має неповну середню освіту, не працює, розлучений, зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 01.01.2024 року Малиновським р/с м. Одеси за ч. 1 ст. 309 КК до штрафу у сумі 17 000 гривень; 2) 28.03.2024 року Малиновським р/с м. Одеси за ч. 1 ст. 309 КК до обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. ст. 75, 76 КК з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 310 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 03.03.2025 ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 310 КК України та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки; за ч. 2 ст. 310 КК у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 70 КК визначено ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК визначено ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2024 року у вигляді обмеження волі, більш суворим призначеного даним вироком, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до ст. 71 КК до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 01.01.2024 у виді штрафу у розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 гривень, та остаточно призначено покарання за сукупністю вироків у виді:

- позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

- штрафу у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, призначені основні покарання у виді штрафу та позбавлення волі виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 обчислювати з моменту оголошення вироку суду, тобто з 03.03.2025. Зараховано обвинуваченому ОСОБА_8 у строк покарання, строк попереднього ув`язнення з дня затримання у залі суду 03.03.2025 по день набрання законної сили вироком суду.

Затримано ОСОБА_8 у залі судового засідання.

Застосовано до обвинуваченого ОСОБА_8 до набрання законної сили вироком суду запобіжний захід у виді тримання під вартою. Запобіжний захід у виді тримання під вартою припиняє свою дію, у випадку набрання вироком суду законної сили.

На підставі ч. 2 ст. 534 КПК, вирок суду в частині обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному та безумовному виконанню.

Також вироком вирішено долю речових доказів, стягнуто процесуальні витрати та скасовано заходи забезпечення кримінального провадження.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнаний винним за наступних обставин.

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді навідника відділення морської піхоти 2-го взводу 1-ї роти морської піхоти 2-го батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «матрос», в порушення вимог Постанови Верховної ради України «Про право на окремі види майна», Положення про дозвільну систему, затвердженою Постановою КМУ №576 від 12.10.1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України №662 від 21.08.1998 року, діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, у невстановлений у ході досудового розслідування час та місце, знаходячись по місцю проходження служби, знайшов корпус осколкової ручної гранати Ф-1 та уніфікований запал УЗГРМ-2 до неї та усвідомлюючи, що вищевказана граната є вибуховим пристроєм, тим самим придбавши шляхом знахідки, вибуховий пристрій без передбаченого законом дозволу.

Вказаний вибуховий пристрій осколкову ручну гранату Ф-1 та уніфікований запал УЗГРМ-2, ОСОБА_8 , без передбаченого законом дозволу почав зберігати за місцем свого мешкання за адресою АДРЕСА_1 .

17.01.2024 , приблизно о 13 годині 26 хвилин ОСОБА_8 діючи умисно, знаходячись на території Селекційно-генетичного інституту, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, будинок № 3, збув громадянину України ОСОБА_10 , без передбаченого законом дозволу, за грошові кошти у сумі 1500 гривень корпус осколкової ручної гранати Ф-1 та уніфікований запал ручних гранат УЗГРМ-2, що в конструктивному поєднанні становлять гранату Ф-1, придатну для здійснення вибуху та яка відноситься до бойових припасів.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК, за кваліфікуючими ознаками: носіння, зберігання, придбання та збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Крім того, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 309 КК, знаходячись у невстановленому місці, придбав у невстановленої особи насіння наркомісткої рослини роду конопель.

Далі, ОСОБА_8 , діючи умисно, у невстановлений час, на ділянці землі прибудинкової території, розташованої за місцем його проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , без відповідної ліцензії, з порушенням вимог ст. 15 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», здійснив незаконний посів насіння рослин роду коноплі, включених до списку №3 Рослин, які містять наркотичні засоби та психотропні речовини і обіг яких допускається для промислових цілей Таблиці I Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженої Постановою КМУ №770 від 06.05.2000.

Продовжуючи незаконні дії, ОСОБА_8 протягом останнього року перед датою виявлення, більш точного часу не встановлено, усвідомлюючи та достовірно знаючи властивості наркотичних засобів, діючи умисно, здійснював культивування шляхом рихлення ґрунту (землі) на зазначеній ділянці землі, полив насіння, а пізніше полив розсади, тобто виконував дії, направлені на незаконне вирощування рослин роду коноплі без відповідного дозволу.

10.06.2024, під час проведення обшуку поліцією за адресою АДРЕСА_1 були виявлені у підрахунку по кореневій системі рослин 16 рослин роду коноплі, які віднесені до рослин, що містять наркотичні засоби та психотропні речовини і обіг яких допускається для промислових цілей.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 310 КК, за кваліфікуючими ознаками: незаконний посів та незаконне вирощування конопель особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 309 КК.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи фактичні обставини справи і кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до порушення правил призначення покарання.

Доводи обґрунтовує тим, що 17.01.2024, тобто після постановлення вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 01.01.2024 та до постановлення вироку зазначеного суду від 28.03.2023 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, а інше за ч. 2 ст. 310 КК України вчинено 10.06.2024 після вказаних попередніх вироків суду у період іспитового строку.

Таким чином ОСОБА_12 спочатку необхідно було призначити покарання за ч. 1 ст. 263 КК України, далі за правилами ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням попереднього вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2024, потім за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків з урахуванням попереднього вироку Малиновського районного суду від 01.01.2024, визначити покарання за ч. 2 ст. 310 КК України та остаточно призначити покарання за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом повного приєднання невідбутого покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2024, однак суд цього не зробив.

Просить вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за попереднім вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 28.03.2024, більш суворим за даним вироком, визначити покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 310 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного цим вироком покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 01.01.2024 і остаточно покарання ОСОБА_8 за сукупністю вироків визначити у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці та штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень. яке відповідно до ст. 72 КК України визначити до самостійного виконання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора, який підтримав частково апеляційну скаргу та зазначив про порушення судом першої інстанції порядку, передбаченого ч. 3 ст. 349 КПК України, обвинуваченого та його захисника, які підтримали позицію прокурора, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд в мотивувальній частині вироку повинен вказати ті діяння обвинуваченого, за які засуджується особа та які знайшли своє підтвердження безпосередньо в ході судового розгляду, встановлені саме судом підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Частиною 3 ст. 349 КПК передбачено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Незалежно від порядку та обсягу дослідження доказів судом, судове провадження повинно відповідати вимогам ст. 91 КПК України, зокрема мають бути встановлені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Отже, визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

У разі, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Цих вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції, під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 не дотримався.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, за згодою учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин інкримінованого обвинуваченому правопорушення, які ніким не оспорюються і на підставі ч. 3 ст. 349 КПК обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів обставин, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого та обтяжують чи пом`якшують покарання. При цьому, судом з`ясовано правильність розуміння обвинуваченим обставин щодо недоцільності дослідження доказів, добровільність його позиції та роз`яснено вимоги ч. 3 ст. 349 КПК, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З технічного носія інформації з фіксацією судового засідання від 24.12.2024 вбачається, що обвинувачений, в судовому засіданні надав пояснення щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, які узгоджуються з викладом фактичних обставин в обвинувальному акті.

Разом з тим, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно обставин вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України не узгоджувались з фактичними обставинами зазначеними в обвинувальному акті, що фактично свідчило про невизнання ним вини у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України.

На думку колегії суддів, вказані обставини, свідчать про суперечливість показів наданих обвинуваченим в судовому засіданні, а відтак вказане суперечить вимогам ст. 349 КПК України.

Так, відповідно до ст. 84, ч. 4 ст. 349 КПК України показання обвинуваченого є одним з процесуальних джерел доказів і в ході судового розгляду допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань.

Згідно ст. 95 КПК України показання це відомості, які надаються в усній чи письмовій формі під час допиту, зокрема, обвинуваченим щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

При розгляді кримінального провадження у «спрощеному порядку» єдиним доказом на якому ґрунтується обвинувальний вирок є показання обвинуваченого.

Відтак, зазначене у вироку суду першої інстанції твердження про те, що обвинувачений ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин викладених в обвинувальному акті щодо нього, визнав повністю, не відповідає дійсності, зважаючи на його неоднозначну позицію під час допиту та його формальний допит судом.

Колегія суддів зазначає, що у разі якщо після допиту обвинуваченого судом з`ясується те, що він фактично частково визнає свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушення, а бо ж взагалі її не визнає, то суд повинен був вирішити питання про зміну порядку дослідження доказів, зокрема мав би перейти до загального порядку їх дослідження. Зокрема, за таких обставин, суд першої інстанції мав проаналізувати покази обвинуваченого та перейти зі спрощеної процедури дослідження доказів на дослідження доказів в загальному порядку, що не було зроблено. Зазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Недотримання судом вимог ст. 349 КПК України призвело до однобічності та неповноти судового слідства, не дослідження таких обставин, з`ясування яких може мати суттєве значення для правильного і всебічного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 .

Колегія суддів вважає, що ті порушення, які допустив суд першої інстанції є істотними, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості їх усунути.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому апеляційний суд враховує положення ч. 1 ст. 412 КПК України, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

В той же час, у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Ураховуючи роз`яснення, що містяться у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» у випадках коли суд першої інстанції докази не досліджував або досліджував частково, апеляційний суд має право провести судове слідство з метою з`ясування лише тих фактичних обставин справи, які оспорювались в суді першої інстанції. Якщо ж суд першої інстанції визначив обсяг досліджених ним доказів із порушенням вимог КПК України апеляційний суд не вправі постановити свій вирок, а повинен за наявності до того підстав скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та направити справу до цього суду на новий судовий розгляд.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, скасовуючи вирок та призначаючи новий судовий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Одночасно, апеляційний суд приймає до уваги ту обставину, що відносно обвинуваченого ОСОБА_8 оскаржуваним вироком був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому у зв`язку зі скасуванням вироку суду першої інстанції, зазначений запобіжний захід підлягає скасуванню.

Разом з тим, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для негайного звільнення обвинуваченого з-під варти, оскільки в судовому засіданні не було встановлено наявність або відсутність застосованих до нього запобіжних заходів, зокрема, в рамках інших кримінальних проваджень, а тому він підлягає звільненню з-під варти за умови відсутності інших запобіжних заходів.

Керуючись статтями 370, 374, 404, 409, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 03.03.2025 у кримінальних провадженнях №0001585 від 09.11.2023 та №0000289 від 03.07.2024 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 310 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001585 від 09.11.2023 та №0000289 від 03.07.2024 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 310 КК України, в тому ж суді першої інстанції, в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

Обраний вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 03.03.2025 обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4