У Х В А Л А

іменем України

Справа № 216/5276/20

Провадження № 1-кп/210/58/26

14 квітня 2026 року Металургійний районний суд міста Кривого Рогу у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

з участю предст. потерпілого ОСОБА_4

з участю адвоката ОСОБА_5

з участю обвинуваченої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі кримінальне провадження № 0001650 від 11.09.2019 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка ст.. Кущевська Кущевського району Краснодарського краю РФ, громадянки України, освіта вища, не працює, раніше не судима, прож. АДРЕСА_1 ,

за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч.2 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Металургійного районного суду міста Кривого Рогу перебуває кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001650 від 11.09.2019 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України за ознаками службової недбалості, тобто невиконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обвинувачується у тому, що обіймаючи посаду начальника станції Кривий Ріг - Західний «Криворізької дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця», знаходячись на робочому місці за адресою: м. Кривий Ріг, станції Кривий Ріг - Західний, будучи службовою особою, у робочий час в період з 01.02.2018 по 04.08.2019, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, в порушення п.2.1, п.2.2, п.2.7, п.2.12 п. 2.25 Посадової інструкції начальника станції Кривий Ріг - Західний, в порушення вимог Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, Наказу Міністерства транспорту України «Про охорону і супроводження вантажів, що перевозяться залізничним транспортом України» від 20.01.1997 № 18, Наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, не вжила заходів щодо контролю за здійсненням належних залізниці відрахувань, пов`язаних з затримкою вагонів на коліях станції з вини вантажоодержувача, плати за охорону номенклатурних вантажів, у зв`язку з чим АТ «Укрзалізниця» за період з 01.02.2018 по 04.08.2019 недоотримано платежів, пов`язаних з затримкою вагонів на коліях станції з вини вантажоодержувача та не нараховано або нараховано з недобором плати за охорону номенклатурних вантажів на загальну суму 1490785 гривень 68 копійок, чим спричинила АТ «Українська залізниця» майнової шкоди на вказану суму, що, згідно п.4 примітки до ст. 364 КК України, вважається тяжкими наслідками.

Отже, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, вчиненого у період часу 01.02.2018 по 04.08.2019.

14.04.2026 року в судовому засіданні адвокатом ОСОБА_5 , що здійснює захист обвинуваченої ОСОБА_6 , заявлено клопотання про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності в порядку ст.49 КК України та про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні клопотання свого захисника адвоката ОСОБА_5 підтримала та просила його задовольнити, звільнити її від кримінальної відповідальності, провадження закрити, додатково зазначила, що вину у скоєнні кримінального правопорушення не визнає, але спросить суд закрити кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Прокурор в судовому засіданні покладався на розсуд суду.

Представник потерпілого покладалася на розсуд суду.

Суд, перевіривши матеріали кримінального провадження, вислухавши обвинувачену, що підтримала клопотання та її захисника, думку інших учасників кримінального провадження, вважає, що існують законні підстави для звільнення від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину.

За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1ст. 49 КК України строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1ст. 49 КК України строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК України та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст.284, ч. 3 ст.285, ч. 4 ст.286, ч. 3 ст.288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення передбачених уст. 49 КК України підстав і відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Відповідне рішення судом приймається у формі ухвали.

Отже системне тлумачення норм кримінального та процесуального закону свідчить про те, що до особи можуть бути застосовані положення ст.49 КК України у випадках, передбачених цією статтею та за наявності клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності. При цьому таке клопотання подається стороною кримінального провадження, а не виключно підозрюваним, обвинуваченим або засудженим. Разом з тим кримінальний процесуальний кодекс вказує на обов`язковість згоди обвинуваченого на звільнення його саме від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 КК України, службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, карається позбавленням волі на строк від двох до п`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та зі штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або без такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Злочин, передбачений ч.2 ст.367 КК України, належить до класифікації нетяжкого злочину, а, отже, строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України, становить п`ять років.

Таким чином, оскільки положеннями п. 3 ч. 1 ст. 49 КК визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, а відповідно до змісту обвинувального акту діяння, інкриміноване обвинуваченій ОСОБА_6 , вважається вчиненим в період з 01.02.2018 по 04.08.2019, п`ятирічний строк давності притягнення її до кримінальної відповідальності сплинув 04.08.2024.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження, а згідно з ч. 8 вказаної статті закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що в разі, якщо під час здійснення судового провадження сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Тобто, встановивши обставини, що дають підстави для закриття провадження, суд повинен їх дослідити і в разі згоди особи ухвалити рішення про її звільнення від кримінальної відповідальності.

Наведені норми закону вказують на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим. Суд, установивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності на цій підставі, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд провадження судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Суд зауважує, що звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно, зокрема від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій. Також при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення. Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності саме й полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається, раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені, підтверджені. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними, зокрема у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17, постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 листопада 2024 у справі № 757/11993/22.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 712/8174/23, зазначено, що у результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними, зокрема у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.09.2022 року у справі № 203/241/17, постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 757/11993/22, в яких Верховний Суд виснував, що особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно, зокрема від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій. Також при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст.49 КК України та закриття кримінального провадження від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення. Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності саме й полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається, раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені, підтверджені.

Кримінальний процесуальний закон не зобов`язує суд під час розгляду клопотання про застосування ст. 49 КК України встановлювати фактичні обставини справи та перевіряти їх доказами, а розгляд клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності згідно зі ст. 286 ч. 4 КПК України є першочерговим для суду. У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння. Такі висновки відповідають практиці касаційного кримінального суду в цьому питанні (постанови Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 758/6166/22, від 29.07.2021 у справі № 552/5595/18).

Така позиція Верховного Суду повністю відповідає тій, що висловив у своїй практиці Європейський суд з прав людини: національний суд не може констатувати вину після закриття справи за строками давності чи встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення, інакше це призведе до порушення презумпції невинуватості.

У справі Minelli v. Switzerland заявник не був притягнений до кримінальної відповідальності через закінчення строку давності. Однак швейцарський суд, ухвалюючи рішення про розподіл витрат, заявив, що коли провадження припиняється через закінчення строку давності, питання витрат залежить від рішення, яке було б винесено, якби не було застосовано строк давності. Суд заявив, що дуже ймовірно, якби строк давності не минув, заявник був би засуджений, тому зобов`язав його сплатити дві третини судових витрат.

ЄСПЛ встановив, що презумпція невинуватості порушується, якщо судове рішення, яке стосується обвинуваченого, «відображає думку про те, що він винен», навіть за відсутності офіційного засудження. Ці оцінки є «несумісними з повагою до презумпції невинуватості», оскільки вони були зроблені без попередньо доведеної вини заявника відповідно до закону, а тому порушують ч. 2 ст. 6 Конвенції.

У справі Pasquini v. San Marino (no. 2) суддя при вирішенні питання про цивільну компенсацію, стверджувала, що заявник злочинно привласнив кошти і не було сумнівів щодо наявності умислу. На думку ЄСПЛ, ця термінологія виходила за межі посилання на складові елементи злочину, що могли бути актуальними як для цивільної, так і для кримінальної відповідальності, але прямо вказувала на те, що дії заявника були рівнозначні діям, в яких його звинувачували у справі, закритою за строками давності. Відповідно, ЄСПЛ звернув увагу на необхідність особливої обережності у формулюваннях, які стосуються осіб, звільнених через закінчення строку давності, щоб уникнути порушення презумпції невинуватості.

Отже, виходячи із вищевказаних фактичних обставин справи, положень чинного законодавства та релевантної судової практики, застосування судом інституту звільнення від кримінальної відповідальності є імперативною підставою для закриття кримінального провадження.

При цьому постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження та вирішуючи одночасно з цим питання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України без проведення повного судового розгляду суд не може як констатувати винуватість або навпаки невинуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм діяння, так і встановлювати факт вчинення ними такого кримінального правопорушення, інакше це призведе до прямого порушення презумпції невинуватості.

У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння.

Судом відповідно до ст.285 КПК України обвинуваченій, що заявила клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності. При цьому, визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення чинним законодавством не передбачено

Згідно з матеріалами кримінального провадження перебіг давності не зупинявся та не переривався, сторони кримінального провадження не надали судові відповідних доказів.

Крім того, приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КПК витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20), зазначено, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.09.2022 у справі № 203/241/17 наведено правовий висновок, відповідно до якого якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Також Верховний Суд у постанові від 16.07.2025 у справі №712/1678/18 виснував, що у разі закриття кримінального провадження (навіть з нереабілітуючих підстав) витрати на проведення експертизи, ініційованої органом досудового розслідування, покладаються на рахунок держави.

У зв`язку з наведеним суд вважає необхідним віднести судові витрати по кримінальному провадженню на рахунок держави, що не суперечать вимогам ст.ст.122-124 КПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 44, 49 КК України, ст..ст. 284, 286, 288КПК України, суд,

постановив:

Клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 , про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження - задовольнити.

Звільнити обвинувачену ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0001650 від 11.09.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст.367 КК України, закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Речові докази, що зберігаються в матеріалах справи зберігати в матеріалах справи.

Витрати на проведення експертизи покладаються на рахунок держави.

Матеріали кримінального провадження №0001650 від 11.09.2019 року - залишити в матеріалах справи.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи діб з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1