В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року Справа № 608/3163/24

Номер провадження1-кп/608/145/2026

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорткові в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку «ЕASYCON» кримінальне провадження № 0000507, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 20 грудня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, військовозобов`язаного, з неповною вищою освітою, одруженого, працюючого робітником по обслузі у дошкільному навчальному закладі № 1 м. Чорткова, не судимого, у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби -зовнішньої розвідки України - за викликом, керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним, 20.05.2024 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_3 , з метою проходження військово-лікарської комісії, у зв`язку з оголошенням Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» та призовом на військову службу у Збройні Сили України.

Згідно довідки військово-лікарської комісії № 1194/7 від 20.05.2024 ОСОБА_3 визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах) медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

20.05.2024 ОСОБА_3 отримав повістку про явку на 20.05.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправлення у складі команди НОМЕР_1 АДРЕСА_4 , від підпису якої останній відмовився, про що було складено акт фіксації відмови від підпису в присутності працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім того, його ознайомлено про вимоги законодавства України з питань оборони та відповідальність за порушення правил військового обліку та ухилення від призову за мобілізацією.

У подальшому, ОСОБА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, без поважних причин, маючи можливість прибути, 20.05.2024 не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 , чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вимоги Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Обвинувачений ОСОБА_3 своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав. Суду пояснив, що він з початку війни переїхав до ОСОБА_6 та є внутрішньо переміщеною особою. В червні 2022 року його зупинив патруль та йому вручили повістку про явку до ТЦК. На другий день він прийшов в ІНФОРМАЦІЯ_4 та написав заяву про заміну військової служби на невійськову. Також, ним була написана заява на комісію Чортківської РВДА. Його заяви про альтернативну службу були обґрунтовані тим, що він є ОСОБА_7 . Він є віруючою людиною, та має релігійні переконання вже більше двадцяти років. Він не може перебувати в статусі військового, брати до рук зброю, одягати військову форму, отримувати за це грошову винагороду та пільги. У зв`язку з цим, він протягом 2002 2004 років проходив не строкову, а альтернативну службу. Він ще разів вісім десять приходив в Чортківський РТЦК. Він був ознайомленим з висновком ВЛК про придатність до військової служби. Разом з тим, він відмовився від отримання повістки для відправки в військову частину. Працівниками ТЦК йому було роз`яснено наслідки відмови від мобілізації. Підстав для відстрочки, бронювання у нього не має. Також пояснив, що Свідки Єгови є звичайними людьми, які вивчають ОСОБА_8 , дотримуються її вимог. Вони вірять в ОСОБА_9 , його сина ОСОБА_10 , ОСОБА_11 царство, яке встановить мир. Він є охрещеним свідком ОСОБА_9 з 2003 року. Протягом всього цього часу він відвідує богослужіння, дотримується виконання ОСОБА_12 вимог, оскільки, крім віри ще потрібні вчинки, які б підтверджували цю віру. Свідки ОСОБА_9 не можуть брати участь у військових справах, не можуть служити, брати в руки зброю, виконуючи вимоги Біблії. Вони можуть виконувати роботу, не пов`язану з військовою службою, тільки як цивільні особи, не приймаючи присяги, не вдягаючи військову форму. Відповіді на його заяви про призначення альтернативної служби він не отримав. У судових дебатах обвинувачений ОСОБА_3 також, зокрема, зазначив, що він ще 28 років тому почав досліджувати ОСОБА_8 і побачив, що вона дає ґрунтовні відповіді на найважливіші життєві питання, які він мав. Тому він притримується біблійних принципів в усіх сферах свого життя, в тому числі щодо ставлення до військової служби. Його віра в ОСОБА_13 а також його глибокі релігійні переконання не є формальністю, це суть його життя, яке він обрав свідомо і основане на біблійних законах та принципах. На сьогодні його переконання не змінились, а навіть стали міцнішими. Він також розуміє, в який важкий та жахливий час ми зараз живемо, тому він має бажання і хоче бути корисним для держави в цей час. Тому просить не звільнити його обов`язку під час мобілізації, а замінити виконання цього обов`язку з військової на не військову (цивільну) службу. У зв`язку з наведеним, просить його виправдати.

В судовому засіданні в підтвердження обставин інкримінованого кримінального правопорушення та вини обвинуваченого ОСОБА_3 стороною обвинувачення були надані та судом дослідженні наступні докази та допитані свідки.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що перебував на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 з 18.03.2024 по 16.03.2025. Ним складався акт про відмову ОСОБА_3 від отримання «бойової» повістки про направлення в навчальний центр. Після проходження ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 було визнано придатним до військової служби. У нього не було підстав для відстрочки, перешкод для відправлення в навчальний центр та подальшої військової служби. Вказана повістка виписана була на 20 травня 2024 року. Від отримання цієї повістки ОСОБА_3 категорично відмовився, обґрунтовуючи свою відмову посиланням на ч. 4 ст. 35 Конституції України. Йому було роз`яснено про кримінальну відповідальність за наслідками такої відмови. ОСОБА_3 пройшов ВЛК, і як зазначено в повістці, того самого дня 20.05.2024 мав прибути на 16 год. для відправки в навчальний центр. Скільки разів ОСОБА_3 приходив РТЦК, він не пам`ятає. Також, він не знає, скільки часу ОСОБА_3 перебував в РТЦК. Коли людина прийшла, тоді він складав акт. Він не був військовим та не фіксував час перебування людини в ТЦК. Заявами про заміну військової служби на альтернативну займається юрист ТЦК. Сам він з альтернативною службою не знайомий. На всіх військовослужбовців поширюється Статут ЗСУ. Є посади, які не передбачають застосування вогнепальної зброї. Військовослужбовець може бути переміщений за його заявою, є рекрутинг. Конституція України має вищу юридичну силу. Разом з тим вважає, що заміна військової служби на альтернативну можлива лише в цивільному житті, в мирний час а не в воєнний. На його думку, дії ОСОБА_3 свідчать про пряму відмову від військової служби.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що на даний перебуває на посаді заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 . Працює він в ІНФОРМАЦІЯ_5 з 2014 року. Був начальником мобілізаційного відділення. В його обов`язки входило проведення заходів по мобілізації громадян. Військова служба є за контрактом, є строкова і є за мобілізацією. Альтернативна служба передбачена для призовників, в мирний час. ОСОБА_3 20 травня 2024 року прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , пройшов військово - лікарську комісію та був визнаний придатним до військової служби. Однак, від отримання бойової повістки відмовився, про що було складено акт. Інших законних підстав, а саме: броні, відстрочки він не мав. Свою відмову ОСОБА_3 мотивував тим, що він є ОСОБА_7 та не може проходити військову службу. Йому було роз`яснено наслідки відмови, передбачені ст. 336 КК України. Акт про відмову від отримання повістки було складено о 14 год. 05 хв. Коли покинув ТЦК ОСОБА_3 , він не пам`ятає, можливо і після 16 години. Про заяву ОСОБА_3 про проходження альтернативної служби йому нічого не відомо. Вказує на те, що якщо пройшов альтернативну службу, то вже є військовозобов`язаним. Статут ЗСУ на ОСОБА_3 поширюється. Зазначив, що йому відомо, що Свідки Єгови проходять військову службу та окремих умов для проходження військової служби Свідками Єгови не має.

Згідно листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.05.2024 до Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області повідомлено про кримінальне правопорушення за ознаками ст. 336 КК України «Ухилення від призову за мобілізацією», скоєне громадянином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до витягу з ЄРДР за № 0000507 від 20.12.2024 ( виділення матеріалів досудового розслідування) зазначено, що в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному првоадженні № 0000002 від 01.01.2024 було встановлено, що ОСОБА_3 , якому 20.05.2024 було вручено бойову повістку на відправку для подальшого несення служби, не прибув на 16 год. 00 хв. 20.05.2024 за вказаною повісткою та продовжує ухилятися від військової служби під час мобілізації. Згідно повістки та розписки до неї від 20 травня 2024 року ОСОБА_3 о 10 год. 20 хв. цього дня видано повістку та наказано о 16 год. 00 хв. 20 травня 2024 року з`явитися за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту фіксації відмови від підпису від 20 травня 2024 року, складено працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 , зафіксовано факт відмови ОСОБА_3 від отримання повістки про прибуття на 16 год. 00 хв. 20.05.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Час та дату прибуття з метою відправки для проходження військової служби під час загальної мобілізації до військовозобов`язаного ОСОБА_3 доведено. Вказаний акт складено в присутності військовозобов`язаного ОСОБА_3 о 14 год. 05 хв. 20 травня 2024 року.

Відповідно до картки обстеження та медичного огляду від 20.05.2024, ОСОБА_3 придатний до військової служби у військових частинах забезпечення ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах ( установах) медичних підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

Згідно довідки військово-лікарської комісії, виданої ІНФОРМАЦІЯ_7 від 20.05.2024 за № 1194/7, солдат запасу ОСОБА_3 , 1983 року народження придатний до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Згідно поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_8 у команду НОМЕР_1 АДРЕСА_4 від 20 травня 2024 року, виданого ІНФОРМАЦІЯ_7 , солдат ОСОБА_3 для відправки у військову частину цього дня не прибув.

За клопотанням сторони захисту було допитано свідка та досліджено письмові докази, надані стороною захисту.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що є священнослужителем Чортківської громади Свідків Єгови. В 2024 році ОСОБА_3 був затриманий та доставлений в ТЦК. Там він пройшов медичну комісію. Він звернувся з заявою про заміну військової служби на альтернативну, однак щодо нього було порушено кримінальну справу. У Чортківську громаду свідків Єгови ОСОБА_3 перейшов у 2022 році, він є служителем, дияконом. Стати ОСОБА_7 , означає вивчати Біблію, дотримуватись вимог Біблії. Свідок підтвердив, що ОСОБА_3 , як свідок Єгови регулярно відвідує християнські зібрання, проповідує, звертається в молитві до Бога. Ціль вивчення Біблії зрозуміти в чом у полягає воля Творця. Однак, необхідно мати не тільки віру в серці, а потрібні і вчинки. Свідком Єгови не можна стати випадково. Що стосується військової служби, то Свідок Єгови не може брати до рук зброї, не може вчитися воювати. Разом з тим, вони можуть виконувати багато роботи, але тільки в статусі цивільної особи. Свідки Єгови виконують громадянський обов`язок працюючи, сплачуючи податки, допомагаючи іншим людям, які приїхали з окупованих територій. ОСОБА_3 є глибоко віруючою людиною, та за своїми переконаннями розуміє, що не може брати до рук зброю.

Відповідно до довідки № 3379 від 22 червня 202 року, виданої головою Керівного комітету Центру Свідків Єгови, ОСОБА_3 з 09 серпня 2003 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Як Свідок Єгови він бере участь у проповідуванні доброї новини.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 30 березня 2023 року, скерованої до Чортківської районної військової адміністрації, ОСОБА_3 , керуючись ч. 4 ст. 35 Конституції України. просить замінити для нього виконання військового обов`язку альтернативною ( невійськовою) службою у зв`язку з його релігійними переконаннями, які не допускають користування зброєю.

З такою ж заявою ОСОБА_3 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно відповіді від 18 вересня 2024 року за № 15827, наданої релігійною організацією «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 з 09 серпня 2003 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні.

Також, згідно пояснень, які ОСОБА_3 неодноразово надавав під час досудового розслідування кримінального провадження, він постійно стверджував, що не може проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями, однак готовий проходити альтернативну службу не пов`язану з військовими діями.

Посилаючись на такі обставини, захисник адвокат ОСОБА_5 просить виправдати обвинуваченого ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. В судових дебатах, захисник ОСОБА_5 , зокрема, заначив, що ОСОБА_3 , як один із Свідків Єгови відмовлявся від виконання військового обов`язку не через причини особистої вигоди або зручностей, а на підставі своїх щирих релігійних переконань. Тому ця справа не про те, чи мало місце ухилення від військової служби, а чи можна в Україні вільно сповідувати свою релігію. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду вказує на те, що законодавство, а саме ч. 4 ст. 35 Конституції України закріплює право осіб, які мають несумісні із військовою службою релігійні переконання, на сумлінну відмову від військової служби. Факт належності ОСОБА_3 до релігійної організації підтверджено відповідними довідками та показами свідка ОСОБА_16 . Також вказує на те, що відношення Свідків Єгови до виконання військового обов`язку неодноразово досліджувалось Європейським судом з прав людини. У вказаних рішення ЄСПЛ оцінювалось відношення до військової служби Свідків Єгови в цілому, як релігійної групи та було з`ясовано, що на відміну від інших релігійних груп, для Свідків Єгови є неприйнятною будь-яка військова служба, як пов`язана з носінням зброї, так і не пов`язана з її носінням. Велика Палата ЄСПЛ ще в 2011 році змінила позицію Європейської комісії з прав людини щодо питання застосовності ст. 9 Конвенції з прав людини до відмови від військової служби постановивши, що право на відмову від військової служби з мотивів особистих переконань гарантується статтею 9 Європейської конвенції. Вказане свідчить, що ОСОБА_3 має право на сумлінну відмову від військової служби, а його нез`явлення для відправлення для проходження військової служби до військової частини було проявом його релігійних поглядів, а не ухиленням від військової служби. Вважає. що в даній справі підлягають застосуванню відповідні висновки Європейського суду з прав людини. ЄСПЛ у своїх рішеннях виснував, що притягнення Свідків Єгови, які через свої релігійні переконання бажають скористатися своїм правом на заміну виконання військового обов`язку альтернативною службою, до кримінальної відповідальності є порушенням статті 9 Конвенції.

Суд дотримався норм, визначених ст. ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 21 жовтня 2011 року у справі «Коробова проти України», відповідно до якої, при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», який ґрунтується на достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновках.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Склад кримінального правопорушення являє собою абстрактну теоретичну конструкцію і включає чотири елементи: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону. Кожен елемент включає певний набір ознак: обов`язкових і факультативних для кваліфікації діяння як кримінального правопорушення.

Касаційний кримінальний суд у постанові від 19 березня 2024 року по справі №676/4559/22 вказав, що стаття 336 КК (у редакції Закону №1357-ІХ від 30 березня 2021 року) передбачає ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єкт правопорушення - в широкому розумінні ним є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а ЗСУ, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.

Додатковий обов`язковий об`єкт правопорушення - встановлений законом порядок комплектування ЗСУ (інших формувань). Шкода, що спричиняється вказаному об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав ЗСУ, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування ЗСУ та інших формувань на рівні забезпечення національної безпеки країни і її населення.

Суспільна небезпека правопорушення полягає в тому, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в державі з метою переведення органів державної влади, місцевого самоврядування та деяких інших органів на функціювання в умовах особливого періоду, а Збройних сил чи інших військових формувань - на організацію і штати воєнного часу. Ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Збройних сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони.

Об`єктивна сторона виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.

Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Щодо доводів сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України. суд зазначає наступне.

Відхиляючи доводи обвинуваченого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_5 щодо неможливості ОСОБА_3 проходження військової служби у зв`язку з релігійними переконаннями та його готовність проходити альтернативну службу, якої йому, однак, не пропонували, незважаючи на те, що він звертався до РТЦК та СП і органу місцевого самоврядування з відповідною заявою про заміну йому військової служби на альтернативну (невійськову), суд зважаючи на норми Конституції України та профільне національне законодавство, положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод (та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду зазначає, що ОСОБА_3 був призваний не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а на військову службу в Збройні Сили України під час мобілізації на особливий період у зв`язку з оголошенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану та загальної мобілізації, можливості заміни якої на альтернативну закон не передбачає. Водночас право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за певних умов, відтак непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_3 та його передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України не існує, а фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби у нього відсутні.

Питання, аналогічні тим, які порушені стороною захисту були предметом розгляду та оцінки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду. За результатами розгляду об`єднана палата у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25) сформулювала висновок щодо правозастосування, відповідно до якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.

Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 ст. 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2 ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.

Об`єднаною палатою було враховано, що положення ст. 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції, допускається відповідно до її ст. 15, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.

Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. На думку об`єднаної палати, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.

Об`єднана палата вважала, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-VasileTerhesagainstRomania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Об`єднана палата не залишила поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку російської федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.

Об`єднана палата не вбачала підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.

За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.

Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.

Об`єднана палата визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.

Водночас об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Також, доводи захисника на предмет юридичної оцінки дій ОСОБА_3 , як сумлінної відмови, що не може бути підставою кримінальної відповідальності, не ґрунтуються на точному змісті відповідних норм міжнародного права і національного законодавства.

Зокрема, положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно ч.2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, всупереч доводам захисника, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні положення ст.18 Пакту, ні ст.9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст.9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27.10.2009, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15.09.2016, заява № 66899, пункт 36; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres c. Azerbaidjan) від 17.10.2019, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12.03.2024, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини» (EnverAydemir v. Turkiye) від 07.06.2016, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти росії» від 10.03.2020, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст.9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

У зазначеній вище справі «Дягілєв проти Росії» Суд констатував відсутність порушення вимог ст.9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання. За обставин цієї справи Суд визнав, що заявник не довів наявності у нього глибокого непереборного конфлікту між обов`язком служити в армії та його переконаннями (пункти 15, 93-95).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно ч.4 вказаної статті, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч.3 ст.8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

Відповідно до законодавства, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих, відповідно до законодавства, релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

До переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 №2066 (в редакції від 29.01.2022), належать Адвентисти-реформісти , Адвентисти сьомого дня, Євангельські християни, Євангельські християни-баптисти, Покутники, Свідки Єгови, Харизматичні християнські церкви (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами), Християни віри євангельської (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами), Християни євангельської віри, Товариство Свідомості Крішни.

Разом з тим, згідно положень ч.3 ст.4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Законодавство України відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією.

Щодо посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (рішення «Баятян проти Вірменії» від 07 липня 2011 року та інші рішення долучені до клопотання), суд враховує позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові № 573/838/24 від 27 жовтня 2025 року, в якій зазначено, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку російської федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує суд. Відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації.

Збройні Сили потребують та мають значну кількість професій та посад, прямо не пов`язаних з безпосередньою участю у бойових діях. Таким чином перебування у ЗСУ не охоплюється тільки участю у веденні бойових дій, з врахуванням його досвіду.

За таких обставин посилання ОСОБА_3 на те, що релігійні переконання не дозволяють йому одягати військову форму, складати військову присягу, виконувати військові накази, отримувати заробітну плату військового та брати у руки зброю, не може бути оцінено судом як такі обставини, що настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що само по собі виключає можливість виконання військового обов`язку, військовозобов`язаним ОСОБА_3 , як громадянином України по мобілізації під час воєнного стану, незалежно від його віросповідання як Свідка Єгови.

Законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні статті 336 КК України.

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року в справі № 573/838/24 об`єднана палата ККС визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань. Тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Водночас, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

Верховний суд у згаданій постанові зробив правовий висновок, що відмова особи від призову під час мобілізації з релігійних або інших переконань, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за ст. 336 КК України. Разом з тим, Верховний Суд наголосив, що релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Суд вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами обвинуваченого щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку суду, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

У ОСОБА_3 відсутні фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби, правова оцінка його дій як ухилення від призову за мобілізацією не суперечить вимогам частини 4 статті 35 Конституції України і статті 9 Європейської конвенції з прав людини. Притягнення до кримінальної відповідальності за такі дії не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні частини 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Таким чином, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 і його дії кваліфікує за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, з огляду на наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 Кримінального кодексу України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час суд зазначає, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З врахуванням таких вимог закону, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує вимоги ст. ст. 50, 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 вищевказаного Кодексу є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання і обирає щодо обвинуваченого ОСОБА_3 покарання в межах санкції ст. 336 КК України у виді позбавлення волі.

Суд вважає, що дане покарання є справедливим, необхідним та достатнім для

виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.

Речових доказів не має.

Процесуальних витрат в кримінальному провадженні не має.

Керуючись ст. ст. 373, 374, 475 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України та призначити покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 ( три ) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду через Чортківський районний суд.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Згідно з оригіналом

Суддя /підпис/

Вирок набрав законної сили «____» ______________року.

Оригінал вироку знаходиться в Чортківському районному суді Тернопільської області в матеріалах справи № 608/3163/24

Суддя: ОСОБА_1

Копію вироку видано «_____» ______________року

Секретар: