ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/377/26 Справа № 700/870/25 Категорія: ст.336 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2025 року, яким

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Лисянка, Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей та осіб похилого віку не має, базовою середньою освітою, депутатом не являється, особою з інвалідності не являється, не судимий, обвинувальний акт відносно якого в кримінальному провадженні № 0001467 від 12.11.2023 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України, скеровано до Лисянського районного суду Черкаської області, обвинуваченого за ст. 366 КК України,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України і призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 є військовозобов`язаним, відповідно до довідки військово лікарської визнаний придатним до проходження військової служби та підлягав призову на військову службу під час загальної мобілізації.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб. У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України строк дії воєнного стану в Україні постійно продовжувався Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15 квітня 2025 року №235/2025, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 16 квітня 2025 року №4356-ІХ, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб, та продовжено на даний час.

Як вбачається з довідки військово-лікарської комісії №2025-0606-1827-4378-0 від 06.06.2025, медичний огляд ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведений 06.06.2025.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії, яка є додатком 4 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 за №402 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800, ОСОБА_7 , перебуваючи на військовому обліку, будучи військовозобов`язаним, у зв`язку із оголошенням загальної мобілізації і призовом на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією пройшов військово-лікарську комісію, за наслідками якої його визнано придатним до військової служби.

Так, ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним та за станом здоров`я придатним для проходження військової служби, не маючи правових підстав для відстрочки від призову на військову службу під час оголошеної мобілізації, перебуваючи на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 , 06 червня 2025 року, знаходячись в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , в присутності військовослужбовців, запропоновано ОСОБА_7 отримати під підпис повістку про його виклик на 10:10 годину 07 червня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , для призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до лав Збройних Сил України, останній відмовився від отримання даної повістки про що було складено акт про відмову від отримання повістки ОСОБА_7 від 06.06.2025. Також останній в письмові формі із заявою звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 якою повідомив про те, що він відмовляється являтися на повістку про відправку на військову службу.

Крім того, всупереч ст.65 Конституції України, п.10 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24 лютого 2022 року № 65/2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 03 березня 2022 року № 2105-ІХ, Указу Президента України "Про продовження строку проведення загальної мобілізації" від 15 квітня 2025 року № 236/2025, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку проведення загальної мобілізації" від 16 квітня 2025 року № 4357-ІХ, п.1 додатку 1 "Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних" Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921, ОСОБА_7 , достовірно знаючи та розуміючи, що 07 червня 2025 року о 10:10 годині йому потрібно з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби у зв`язку з призовом за мобілізацією, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, без поважних причин, умисно не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , не повідомивши причин своєї поважних причин неявки та не наддавши підтверджуючих документів, тим самим, маючи злочинний умисел направлений на ухилення від призову на військову службу до Збройних Сил України під час мобілізації, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції обвинувачений в апеляційній скарзі порушує питання про скасування вироку суду та просить ухвалити новий вирок, яким виправдати його за відсутністю в його діях складу злочину передбаченого ст.336 КК України за обставин передбачених ст.284 КПК України.

В обґрунтування свої вимог зазначає, що від проходження військової служби відмовився так як на час вручення повістки відносно нього на розгляді Лисянського районного суду знаходилось кримінальне провадження від 12.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України, про що ним було повідомлено працівників ТЦК які про це достовірно знали так як він документально це підтвердив. Також Самовичем були надані документи відповідно до яких у нього на утриманні знаходиться хворий батько, який потребує сторонньої допомоги, з урахуванням наданих документів він вважає, що має право на відстрочку від призову. Однак працівниками ТЦК його документи про відстрочку не прийняли до уваги та не надали йому відстрочку від призову. Вважає таке рішення працівників ТЦК є упередженим та незаконним.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону місцевим судом дотримано в повному обсязі.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані вірно за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наведеними у вироку доказами, які судом досліджені повно, всебічно та об`єктивно.

Немає підстав вважати, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Як свідчать матеріали кримінального провадження і дані журналу судового засідання, судом досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання обвинуваченого про те, що він має право на відстрочку від призову є безпідставними, які спростовуються сукупністю досліджених доказів по справі.

Мотивуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, районний суд обґрунтовано послався на дані акту від 06.06.2025 року згідно якого зафіксовано відмову військовозобов`язаного ОСОБА_7 від отримання повістки на призов по мобілізації.

Разом з тим, вина ОСОБА_7 в інкримінованому правопорушення підтверджується наступними доказами:

-даними повістки від 06.06.2025 року, яка виписана на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому належить з`явитися 07.06.2025 року о 10:10 год до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Лисянка) для призиву на військову службу під час мобілізації;

-даними картки обстеження та медичного огляду №1247 від 06.06.2025 ОСОБА_7 придатний до військової служби.

-даними довідки військово-лікарської комісії № 2025-0606-1827-4378-0 від 06.06.2025 зазначено, що солдат запису ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , придатний до військової служби.

-даними акту відмови від отримання повістки від 06.06.2025 зафіксовано відмову військовозобов`язаного ОСОБА_7 від отримання повістки на призов по мобілізації.

Крім того винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України підтверджується показами свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в суді першої інстанції пояснили, що ОСОБА_7 відмовився від отримання повістки та від подальшої мобілізації мотивуючи це незакритим кримінальним провадженням та доглядом батька.

Згідно відеозапису оглянутому в суді першої інстанції ОСОБА_7 в приміщенні ТЦК відмовився від отримання повістки та від мобілізації, що підтверджується власноручно написаною заявою ОСОБА_7 від 17 липня 2025 року.

Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності та прийшов до обгрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого діяння.

Невизнання своєї вини ОСОБА_7 у вчиненні даного кримінального правопорушення, яке вірно кваліфіковано за ст.336 КК України, колегія суддів розцінює, як намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Не підлягають до задоволення доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що оскільки він має незакрите кримінальне провадження та доглядає за хворим батьком, тому має право на відстрочку від призову.

У матеріалах кримінального провадження дійсно наявна ксерокопія Висновку № 655 від 09.10.2024 про наявність порушення функцій організму через які невиліковні хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, який виданий ОСОБА_11 , який є батьком обвинуваченого ОСОБА_7 .

Законна відстрочка від мобілізації в Україні надається на підставі ст. 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за сімейними обставинами, станом здоров`я, через навчання, догляд за недієздатними або бронювання. Основні підстави включають виховання 3+ дітей (без боргів з аліментів), догляд за родичами з інвалідністю, опікунство, статус здобувача освіти або заброньованого працівника.

Постійний догляд за хворою дружиною/чоловіком, дитиною, батьками (своїми чи дружини), якщо вони потребують цього за висновком МСЕК/ЛКК та немає інших працездатних членів сім`ї.

Колегією суддів встановлено, що матеріали кримінального провадження хоча і містять вищезазначену довідку про стан здоров`я ОСОБА_11 , яка передбачає необхідну сторонню допомогу за станом здоров`я, однак особова справа військовозобов`язаного ОСОБА_7 не містить належних доказів, які б свідчили що саме обвинувачений здійснює соціальний догляд за своїм хворим батьком.

Стосовно незакритого кримінального провадження за ч. 2 ст. 121 КК України, у якому ОСОБА_7 обвинувачується та яке, на його думку, є підставою для надання йому відстрочки від призову під час мобілізації, колегія суддів зазначає таке.

Сам по собі факт наявності незакритого кримінального провадження щодо особи не є безумовною та достатньою правовою підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Доводи захисника та обвинуваченого висловлені в ході судового засідання апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_7 незгідний з висновком ВЛК не є підставою для скасування судового рішення.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 06.06.2025 пройшов ВЛК та його визнано придатним до військової служби, будь-яких заперечень та незгоди з висновком ОСОБА_7 не зазначив, тому його позиція щодо незгоди з результатом висловлена через 9 місяців, а саме у березні 2026 року ніяким чином не впливає на правильність рішення прийнятого судом першої інстанції.

Відстрочка від мобілізації може бути надана виключно у випадках та в порядку, прямо передбачених законодавством України. Наявність кримінального провадження без ухвалення обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, або без застосування інших передбачених законом обмежень щодо особи, не змінює її правового статусу як військовозобов`язаного та не звільняє від виконання обов`язку щодо проходження військової служби.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що у обвинуваченого ОСОБА_7 відсутні передбачені законодавством України правові підстави для отримання законної відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Матеріалами справи не підтверджено наявності обставин, які відповідно до вимог чинного законодавства надають право на відстрочку, а наведені обвинуваченим доводи не ґрунтуються на нормах права та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Отже, у даному випадку відсутні як фактичні, так і правові підстави для висновку про наявність у ОСОБА_7 права на законну відстрочку від мобілізації.

Відповідно до ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Частиною 1 ст.86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Колегія суддів вважає, що всі докази, які наявні в матеріалах кримінального провадження є послідовними, узгоджуються між собою і не викликають жодних сумнівів у їх належності, допустимості, які у своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість Самовича у вчиненні інкримінованого діяння.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 01 1978 року та «Коробов проти України» від 21 10 2011 року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Ухвалюючи рішення про призначення ОСОБА_7 покарання, який має відбувати реально, районний суд з урахуванням фактичних обставин вчиненого злочину та даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вчинив нетяжкий злочин, відсутність обставин, що обтяжують покарання, на спеціальних обліках не перебуває, не маючи передбачених законодавством підстав на відстрочку від призову чи інших поважних причин в період воєнного стану, при оголошеній загальній мобілізації, умисно проігнорував конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, дійшов вірного висновку про призначення реального відбування покарання ОСОБА_12 , яке призначив у мінімальному розмірі в межах санкції ст.336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення ОСОБА_12 покарання у виді реального позбавлення волі саме в такому розмірі, яке є достатнім та необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень іншими особами.

Суд апеляційної інстанції враховує суспільну небезпечність вчиненого Самовичем кримінального правопорушення та той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно резолютивної частини оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 не визначено початок строку відбування покарання, що є порушенням вимог ст.374 КПК України.

Відповідно до ст. 374 КПК України, вирок має містити чіткі вказівки на початок строку покарання, тому таке упущення підлягає обов`язковому усуненню.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про виправлення зазначеного недоліку та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий-суддя

Судді