ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/3676/26

Провадження № 11-сс/820/143/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з: ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

власника майна ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2026 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2026 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_5 та накладено арешт на майно, а саме транспортний засіб марки «Opel», моделі «Combo», д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із позбавленням права на відчуження, розпорядження та/або користування даним майном.

Задовольняючи клопотання прокурора, слідчий суддя мотивував своє рішення необхідністю збереження речового доказу у межах кримінального провадження №0000251 від 03 лютого 2026 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати.

Свої вимоги аргументує тим, що автомобіль не може бути знаряддям вчинення злочину, передбаченого ст.382 КК України.

Наголошує, що даний транспортний засіб належить третій особі ОСОБА_7 , що підтверджується відповідним договором купівлі продажу від 15.09.2025 року.

Звертає увагу апелянт і на порушення закону під час затримання та огляду транспортного засобу.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та заслухавши учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню в силу наступних підстав.

Відповідно до положень ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та своєю судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Наведені вище законодавчі принципи, на переконання колегії суддів, у повному обсязі слідчим суддею не дотримані.

Задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя виходив із того, що дане майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, а тому являється речовим доказом в розумінні положень ст.98 КПК України.

Колегія суддів погоджується із тим, що у межах кримінального провадження №0000251 від 03 лютого 2026 року важливим є встановлення наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між використанням транспортного засобу та способом вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Відповідно до фактичних обставин провадження, ОСОБА_6 , будучи обізнаним про наявність судового рішення, яким йому заборонено керувати транспортними засобами, умисно проігнорував вимоги такого рішення та керував автомобілем.

За таких обставин, автомобіль, яким керував ОСОБА_6 , ймовірно безпосередньо використовувався як засіб реалізації злочинного умислу, що може відповідати ознакам знаряддя вчинення кримінального правопорушення у розумінні ст.98 КПК України, а отже бути речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Однак, ані в клопотанні прокурора про накладення арешту на майно, ані в ухвалі слідчого судді, не наведено жодних аргументів щодо необхідності збереження автомобіля саме як матеріального об`єкта, з урахуванням його фізичного значення для доведення обставин інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, що свідчить про відсутність належного обґрунтування процесуальної мети застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Саме по собі посилання сторони обвинувачення на необхідність збереження автомобіля виключно як речового доказу є недостатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки факт використання транспортного засобу як способу невиконання судового рішення не обумовлює необхідності фактичного збереження цього майна.

Зазначені обставини можуть бути належним чином зафіксовані та доведені шляхом проведення огляду, фото- та відеофіксації, фіксації реєстраційних даних транспортного засобу, показаннями свідків та використанням відповідних процесуальних документів, зокрема адмінпротоколів, тощо, без застосування такого обтяжливого заходу як арешт майна.

При цьому, слідчим суддею належним чином не оцінено й положень ч.4 ст.132 КПК України, відповідно до яких суд зобов`язаний оцінити можливість отримання речей і документів, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин кримінального провадження, без застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, у разі наявності можливості належної фіксації та документального підтвердження обставин справи без арешту майна, застосування такого заходу є недоречним.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена без з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення клопотання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження, та без належного обґрунтування прийнятого рішення, а відтак вважає постановлену ухвалу такою, яка підлягає скасуванню.

Встановлені в ході апеляційного розгляду обставини, які наведені вище, свідчать про можливість у даній справі без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження досягти мети кримінального провадження, отримавши відомості, які можуть бути використані під час судового розгляду, для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Що стосується вимог апеляційної скарги ОСОБА_6 про відсутність доказів його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, незаконне затримання, порушення порядку проведення огляду транспортного засобу тощо, то вказані обставини не можуть бути предметом апеляційного перегляду в межах розгляду питання щодо застосування заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки на цій стадії суд не вирішує питання доведеності вини особи, кваліфікації її дій чи допустимості та достатності доказів, зібраних у кримінальному провадженні.

Оцінка наведених доводів здійснюється судом під час розгляду кримінального провадження по суті, з дослідженням усіх доказів у їх сукупності та з дотриманням принципів змагальності і безпосередності судового розгляду.

З огляду на викладене, у цій частині доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 132, 170-173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2026 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора Окружної прокуратури міста Хмельницького ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, в межах кримінального провадження №0000251 від 03 лютого 2026 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, а саме транспортний засіб марки «Opel», моделі «Combo», д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , належний на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3