ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/233/26 Справа № 711/5864/24 Категорія: ч. 4 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0002368 від 12.07.2024 за апеляційною скаргою прокурора Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_9 з доповненнями на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Черкаси Черкаської області, українець, громадянин України, працюючий автослюсарем в ТОВ «Грайстер Макс», зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , несудимий,

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в 3 (три) роки та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишено попереднім у вигляді застави.

Вірішено повернути заставодавцю ОСОБА_10 внесену нею заставу за ОСОБА_7 у розмірі 121120 грн, після набрання вироком законної сили.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у загальній сумі 3029 грн 12 коп.

У порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

У с т а н о в и л а :

За цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він близько 13 години 37 хвилин, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Парк Соборний» по вул. Надпільна в місті Черкаси, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, в умовах воєнного стану, який запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затверджений Верховною Радою України, який у подальшому продовжений Указом Президента України за № 271/2024 з 06.05.2024 строком на 90 діб, відкрито, умисно, з корисливих мотивів заволодів чужим майном, яке належить ОСОБА_11 , за таких обставин.

У вказаному місці та у вказаний час ОСОБА_7 , з метою відкритого заволодіння чужим майном, підійшов до ОСОБА_11 та застосував до нього насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого у вигляді нанесення не менше 2 ударів кулаками обох рук в область обличчя потерпілого, внаслідок яких він впав на асфальтоване покриття та в подальшому задав один удар правою ногою в область голови останнього та не менше 2 ударів кулаками обох рук в область обличчя та голови.

Після цього ОСОБА_7 , шляхом ривка зірвав із шиї ОСОБА_11 срібний ланцюжок, вартість якого, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-24/10498-ТВ від 18.07.2024, становить 14898 грн 75 коп., а з безіменного пальця лівої руки зняв срібний перстень, вартість якого, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-24/10497-ТВ від 19.07.2024, становить 1367 грн 47 коп., якими в умовах воєнного стану, відкрито, умисно, з корисливих мотивів заволодів, та утримуючи викрадене майно при собі, з місця кримінального правопорушення зник, чим завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 16266 грн 22 коп.

Унаслідок протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді крововиливу повік лівого ока, рани ділянки лівої брови, садна правого ліктьового та колінного суглобів, які, відповідно до висновку експерта № 02-01/648 від 18.07.2024, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які не є небезпечними для життя як в момент заподіяння, так і в своєму клінічному перебігу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 і правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.09.2025 в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить, повторно дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на 7 (сім) років.

Прокурор, посилаючись на вимоги ст. 50, 65, 69, 75 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та практику ВС, зазначає, що обираючи ОСОБА_7 міру примусу, суд належним чином не врахував суспільну небезпечність вчиненого ним тяжкого злочину проти власності, обставини його вчинення, а саме: у громадському місці на зупинці громадського транспорту; в денний час доби; із застосуванням насильства до потерпілого, який жодних тілесних ушкоджень не наносив; зухвале побиття останнього; пошкодження його одягу та демонстративне, у присутності інших людей, зірвання прикрас; залишення місця вчинення злочину, а також дані про особу обвинуваченого, який, хоч і є не судимим в силу ст. 89 КК України, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Ставить під сумнів наявність такої пом`якшуючої покарання ОСОБА_7 обставини як щире каяття, оскільки він формально визнав свою вину у вчиненому наприкінці судового слідства та вказав про щире каяття виключно під тиском вагомих доказів його винуватості, тоді як під час досудового розслідування та на початку судового слідства категорично заперечував свою причетність до інкримінованого кримінального правопорушення і участі в будь-яких слідчих (розшукових) діях не приймав. Формальність визнання ОСОБА_7 вини, на думку прокурора, також підтверджується і тим, що він, під час його допиту, не зміг пояснити мотиву вчиненого злочину, постійно наголошував на тому, що саме потерпілий винен у ситуації, яка склалася, стверджував, що він забезпечена людина і речі потерпілого йому потрібні не були, а також зазначав, що в силу свого віку не може відбувати реальну міру покарання, не демонструючи готовність понести заслужене покарання.

Вказує, що у вироку наявне безпідставне посилання на те, що ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності не притягувався і офіційно працевлаштований, однак будь-яких доказів на підтвердження наведеного, матеріали кримінального провадження не містять. Позитивна характеристика на ОСОБА_7 , яка врахована судом, носить формальний характер і не зменшує його суспільну небезпечність як особи.

Тож вказує, що наведені судом першої інстанції обставини, які були враховані при призначенні покарання ОСОБА_7 , є характеризуючими його особу даними, будь-яким чином не знижують тяжкість та суспільну небезпечність вчиненого злочину і не дають підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Крім того зазначає, що судом, застосовуючи до ОСОБА_7 положення ст. 69 та 75 КК України, не враховано, що при одночасному призначенні покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) та звільненні від відбування покарання з випробуванням, рішення про можливість застосування кожного з цих інститутів має бути належним чином обгрунтовано. Разом із цим, в оскаржуваному вироку належним чином судом не обгрунтовано рішення про можливість застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Узагальнюючи викладене стерджує, що допущене судом неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 69, 75 КК України, призвело до неможливості призначити ОСОБА_7 покарання у виді семи років позбавлення волі, яке, на думку прокурора, відповідатиме загальним засадам призначення покарання і його меті.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор також просить дослідити дані щодо затримання ОСОБА_7 і на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати йому в строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 12.07.2024 по 16.09.2024.

Зазначає, що 12.07.2024 в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_7 затримано, а у подальшому щодо нього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який 03.09.2024 продовжено ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси із визначенням розміру застави. 16.09.2024 обвинуваченого звільнено з під варти у зв`язку із внесенням визначеної судом суми застави. Таким чином період попереднього ув`язнення ОСОБА_7 становить 67 днів, які належить зарахувати у строк покарання на виконання ч. 5 ст. 72 КК України.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_8 подані заперечення, які зводяться до законності, обгрунтованості рішення суду першої інстанції та безпідставності апеляційних вимог сторони обвинувачення.

У судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_11 , що, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених прокурором апеляційних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора про задоволення апеляційної скарги з доповненнями в повному обсязі з наведених підстав, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які апеляційні вимоги сторони обвинувачення просили залишити без задоволення, однак не заперечували проти зарахування попереднього ув`язнення ОСОБА_7 в строк відбутого покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в скарзі з доповненнями доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора з доповненнями підлягає частковому задоволенню.

Частинами 1 та 2 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі таких вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального, кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом у повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України, учасниками судового провадження не оспорюється та не заперечується.

З кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану, колегія суддів погоджується.

Разом із цим, під час апеляційного розгляду встановлено, що місцевим судом не дотримано положень ст. 374 КПК України, з огляду на таке.

Пунктом 2 частини 3 статті 374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою наводиться формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При формулювання обвинувачення визнаного доведеним, судом у мотивувальній частині вироку не зазначено дату вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яка є обставиною, що підлягає доказуванню та встановленню в кримінальному провадженні.

За матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України вчинив 12.07.2024 і така дата його вчинення не заперечується стороною обвинувачення та захисту. З огляду на наведене, оскаржуваний вирок підлягає доповненню посиланням на дату вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

На виконання наведених вимог закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, офіційно працевлаштований, де характеризується виключно з позитивної сторони, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 судом визнано його щире каяття та добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків, а обставиною, що його обтяжує вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, дотримуючись принципу індивідуалізації, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, зваживши на підвищену суспільну небезпеку злочинного діяння, прийшов до висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 покарання, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі.

Водночас, у зв`язку із встановленням достатньої кількості пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, прийнявши до уваги дані про особу винуватого, який на волонтерських засадах приймає активну участь в обслуговуванні та ремонті транспортних засобів військовослужбовців ЗСУ, із власного заробітку перераховує грошові кошти на потреби армії, врахувавши позицію потерпілого ОСОБА_11 щодо призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, суд визнав доцільним призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, однак нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, на підставі положень ст. 69 КК України.

Колегія суддів погоджується із таким покаранням ОСОБА_7 , вважаючи, що сукупність встановлених судом і наведених у вироку обставин, у тому числі пом`якшуючих, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та вказують на те, що призначення йому навіть мінімального покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України, було б явно несправедливим.

Твердження прокурора про те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом не враховано суспільну небезпечність вчиненого ним тяжкого злочину та обставини його вчинення, визнаються необгрунтованими, оскільки такі обставини цілковити враховані судом про що у вироку містяться обгрунтовані висновки.

Та обставина, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на що в апеляційній скарзі посилається прокурор, будь-яким чином не підвищує ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину та особи останнього, враховуючи, що в силу ст. 89 КК України він є таким, що судимості не мав і до кримінальної відповідальності не притягувався.

Звертається увага на те, що припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Колегія суддів визнає безпідставними сумніви сторони обвинувачення щодо наявності у ОСОБА_7 такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття, враховуючи, що згідно послідовної практики Верховного Суду, під розкаянням передбачається, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Зауважується, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як на досудовому розслідуванні, так і під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про його справжність і щирість.

Установлено, що обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, висловив жаль з приводу своїх неправомірних дій, критично їх оцінив та засудив, вказав на готовність нести відповідальність, бажав виправити ситуацію, яка склалася з його вини та в добровільному порядку відшкодував потерпілому ОСОБА_11 заподіяну злочином шкоду, що, на думку колегії суддів, вказує на справжність і щирість його каяття, а не його формальність з метою уникнення від кримінальної відповідальності та зменшення покарання.

Той факт, що ОСОБА_7 спочатку не визнавав винуватість у вчиненому є способом його захисту від пред`явленого обвинувачення, що не вказує про відсутність у нього щирого каяття.

Визнаються недоречними зауваження щодо безпідставності висновків суду першої інстанції щодо офіційного працевлаштування ОСОБА_7 та не притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки прокурором не надано даних, які б спростовували такі висновки суду. Натомість матеріали кримінального провадження містять характеристику директора ТОВ «Грайстер Макс» ОСОБА_12 від 01.08.2025 про те, що ОСОБА_7 з 15.03.2025 працює автослюсарем на станції технічного обслуговування і не містять даних про те, що він притягувався до адміністративної відповідальності.

Щодо безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, на що в апеляційній скарзі посилається прокурор, колегія суддів приймає до уваги положення ст. 75 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2004, «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12, усталену практику ВС щодо одночасного застосування положень ст. 69, 75 КК України та приходить до наступного.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За змістом ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому законодавець не забороняє одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування, наголошуючи виключно на тому, що для цього мають бути встановлені достатні підстави.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував, та оцінив конкретні обставин справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого, наявність обставин, що впливають на покарання.

На думку колегії суддів, встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема те, що ОСОБА_7 характеризується позитивно, раніше не судимий, займається суспільно корисною працею та має активну життєву позицію, добровільно відшкодував завдану потерпілому шкоду, а також позицію потерпілого про доцільність призначення останньому покарання без реального його відбування, яка хоч і не є визначальною, однак підлягає врахуванню, за невстановленням даних, що виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, давали підстави для застосування положень ст. 75 КК України.

Наряду з цим під час апеляційного розгляду встановлені додаткові обставини, які доцільно врахувати в обгрунтування можливого виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

Зокрема, як вбачається з наданих стороною захисту копій військового квитка Серія НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_7 з 16.10.2025 перебуває на військовій службі по мобілізації у військової частини НОМЕР_2 , де характеризується позитивно та має подяку від 06.12.2025. Крім того ОСОБА_7 з 12.01.2026 по 14.02.2026 у військовій частини НОМЕР_3 отримав базову загальновійськову підготовку і сертифікацію стрільця.

Наведене, а також посткримінальна поведінка обвинуваченого, який з моменту вчинення кримінального правопорушення і до цього часу не вчинив нового кримінального правопорушення, дотримувався належної процесуальної поведінки та з`являвся за викликом до суду апеляційної інстанції, беззаперечно свідчить про усвідомлення ним вчиненого, виправлення власної поведінки та доцільність, на ряду із іншими обставинами у сукупності, його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений судом строк із подальшим звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання, тому колегія суддів не визнає його явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої та апеляційної інстанцій у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, не були враховані, а також свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого за встановлених обставин, в тому числі без відбування покарання у виді позбавлення волі, стороною обвинувачення в апеляційній скарзі не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.

За таких обставин колегії суддів визнає необгрунтованими твердження сторони обвинувачення щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Разом із цим колегія суддів визнає доречними твердження прокурора про неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, а саме положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Частиною 5 статті 72 КК України передбачено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

З матеріалів кримінального провадження установлено, що 12.07.2024 ОСОБА_7 затриманий в порядку ст. 208 КПК України. Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.07.2024 щодо ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який 03.09.2024 продовжено із визначенням розміру застави. 16.09.2024 ОСОБА_7 звільнено з під варти у зв`язку із внесенням визначеної судом суми застави. Таким чином період попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 12.07.2024 по 16.09.2024 належить зарахувати у строк покарання на виконання ч. 5 ст. 72 КК України, чого судом першої інстанції ухвалюючи вирок в цьому провадженні не дотримано.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог, колегія суддів висновує, що вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.09.2025 підлягає зміні в межах повноважень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, в частині доповнення його мотивувальної частини датою вчинення злочину ОСОБА_7 та зарахуванням в строк відбуття ним покарання терміну попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.

Керуючись ст. 404, п. 2 ч. 1 ст. 407, ст. 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_9 з доповненнями задовольнити частково.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, змінити.

Доповнити абзац перший мотивувальної частини вироку, зазначивши дату вчинення злочину ОСОБА_7 12.07.2024.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбутого покарання термін його попереднього ув`язнення з 12.07.2024 по 16.09.2024 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 вересня 2025 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців у порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді