Номер провадження: 11/813/14/26
Справа № 947/1384/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляцію потерпілого ОСОБА_9 на постанову Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2025 у кримінальній справі №67 стосовно вирішення питання про застосування щодо:

ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- примусових заходів виховного характеру у зв`язку із наявністю в його діях ознак суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною постановою суду 1-ої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно ОСОБА_11 у зв`язку із наявністю в його діях ознак суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.

Провадження за матеріалами клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно ОСОБА_11 за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України закрито.

Підставою для постановлення зазначеного рішення послугувало те, що аналіз вимог кримінально-процесуального законодавства свідчить про те, що примусові заходи виховного характеру є специфічним заходом, яким застосовується лише стосовно неповнолітньої особи, в той час як з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_11 інкримінується вчинення суспільно небезпечного діяння у малолітньому віці, проте станом на момент направлення клопотання до суду та на час судового розгляду ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг повноліття, а саме йому виповнилось 29 років, що виключає можливість застосування стосовно нього примусових заходів виховного характеру, передбачених ст. 105 КК України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляції потерпілий ОСОБА_9 не погодився із оскаржуваною постановою, посилаючись на її необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону з огляду на наступні обставини:

- всупереч твердженням суду, на момент направлення клопотання прокурора про застосування стосовно ОСОБА_11 примусових заходів виховного характеру останньому ще не виповнилось 18 років, проте під час тривалого розгляду даної кримінальної справи в суді та неодноразовим її поверненням до суду 1-ої інстанції на новий розгляд ОСОБА_11 виповнилось вже 29 років;

- не зважаючи на неможливість застосування стосовно ОСОБА_11 примусових заходів виховного характеру з огляду на його вік, до теперішнього часу не встановлена його вина або невинуватість у жахливій смерті його сина, якого фактично спалили заживо, натомість, у рішеннях Верховного Суду, на які посилається суд 1-ої інстанції як сталу судову практику, встановлювалась вина неповнолітньої особи у вчиненні суспільно небезпечного діяння.

Посилаючись на викладені обставини, потерпілий ОСОБА_9 просить постанову суду скасувати.

Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не прибув, натомість, під час апеляційного перегляду було встановлено, що останній 13.09.2023 покинув територію України в напрямку «виїзд» (т. 9, а.с. 116), а даних стосовно повернення останнього на територію України матеріали справи не містять.

Разом із тим, в силу вимог ч. 2 ст. 358 КПК України (в ред. 1960), явка ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не є обов`язковою, внаслідок чого, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 3 ст. 362 КПК України (в ред. 1960) та з`ясувавши думку інших учасників процесу, вважає за можливе апеляційний розгляд проводити без участі ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь суді, пояснення потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , які вимоги апеляції підтримали та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_8 , які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінальної справи, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 КПК України (в ред. 1960), вирок, ухвала чи постанова суду 1-ої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. Висновки суду 1-ої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких відповідно до вимог ч. 1 ст. 299 та ст. 301-1 цього Кодексу докази не досліджувалися, не перевіряються.

Завданнями кримінального судочинства, відповідно до ст. 2 КПК України (в ред. 1960) є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Статтею 432 КПК України (в ред. 1960) встановлено, що порядок провадження в справах про злочини неповнолітніх визначається загальними правилами цього Кодексу і, крім того, статтями цієї глави.

Положення цієї глави застосовуються в справах про злочини осіб, які на момент провадження в кримінальній справі не досягли вісімнадцятирічного віку.

В свою чергу, ч. 1 ст. 433 КПК України (в ред. 1960) передбачено, що при провадженні досудового слідства та розгляді в суді справи про злочини неповнолітнього, крім обставин, зазначених у ст. 64 цього Кодексу, необхідно також з`ясувати: 1) вік неповнолітнього (число, місяць, рік народження); 2) стан здоров`я та загального розвитку неповнолітнього. При наявності даних про розумову відсталість неповнолітнього, не пов`язану з душевним захворюванням, повинно бути також з`ясовано, чи міг він повністю усвідомлювати значення своїх дій і в якій мірі міг керувати ними; 3) характеристику особи неповнолітнього; 4) умови життя та виховання неповнолітнього; 5) обставини, що негативно впливали на виховання неповнолітнього; 6) наявність дорослих підмовників та інших осіб, які втягнули неповнолітнього в злочинну діяльність.

Стаття 64 КПК України (в ред. 1960) встановлює перелік обставин, які підлягають доказуванню в кримінальній справі, до яких відносяться: 1) подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); 2) винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину; 3) обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання; 4) характер і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння.

В свою чергу, вимогами ч. 3 ст. 447 КПК України (в ред. 1960) встановлено, що розгляд справ, зазначених у ч. 2 цієї статті (тобто справи, що надійшла до суду від прокурора в порядку, передбаченому ст. 7-3 КПК України (в ред. 1960) із постановою про закриття справи та застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру), провадиться у відкритому судовому засіданні з обов`язковою участю прокурора і захисника. При цьому заслуховуються пояснення неповнолітнього, його законного представника, перевіряються докази, які доводять або спростовують вчинення даною особою суспільно небезпечного діяння, а також перевіряються інші обставини, які мають істотне значення для вирішення питання про застосування примусового заходу виховного характеру. Під час розгляду справи ведеться протокол судового засідання. Після закінчення судової перевірки справи свої думки висловлюють прокурор, потім захисник.

Згідно зі ст. 448 КПК України (в ред. 1960), заслухавши у судовому засіданні думки прокурора і захисника щодо справи, яка надійшла згідно з п. 1 ст. 232-1 цього Кодексу, суд виходить у нарадчу кімнату для винесення ухвали або постанови, де вирішує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, з приводу якого провадилося досудове слідство;

2) чи винна у цьому діянні особа, щодо якої розглядається справа;

3) який саме примусовий захід виховного характеру з передбачених ч. 2 ст. 105 КК України має бути застосовано до цієї особи.

Аналогічні вимоги до розгляду справ стосовно застосування примусових заходів виховного характеру містяться також в Постанові Пленуму ВСУ №2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» від 15.05.2006, п. 16 якого визначає, що при розгляді справи суд з`ясовує дані про особу неповнолітнього та повноваження законного представника; роз`яснює їм процесуальні права, передбачені ст. 263 КПК України (в ред. 1960), приймає рішення щодо заяв і клопотань осіб, які беруть участь у розгляді справи; заслуховує пояснення неповнолітнього, його законного представника; перевіряє докази, що доводять або спростовують вчинення неповнолітнім злочину чи суспільно небезпечного діяння, та інші обставини, які мають істотне значення для вирішення питання про застосування примусового заходу виховного характеру. Після того як суд закінчить перевірку матеріалів справи, свою думку з цього питання висловлюють прокурор, захисник, законний представник та неповнолітній.

Разом із тим, окремої уваги вартий правовий висновок, викладений в постанові ККС у складі ВС від 10.06.2021 у справі №303/2121/19 (провадження №51-4826км20), відповідно до якого примусові заходи виховного характеру можуть застосовуватися за вчинення суспільно небезпечного діяння особою, яка досягла 11-річного віку та до досягнення нею віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, лише якщо під час постановлення ухвали про застосування цих примусових заходів така особа перебуває у неповнолітньому віці.

Аналогічна правова позиція викладена також в постановах ККС у складі ВС від 26.10.2021 у справі №461/2728/20 (провадження №51-3201км21) та від 24.06.2024 у справі №370/1848/16-к (провадження №51-3170ск24).

Разом із тим, колегія суддів зауважує на тому, що із аналізу обставин вищевикладених кримінальних проваджень, які перебували в провадженні суду касаційної інстанції вбачається, що судами встановлювались обставини вчинення особами кримінальних правопорушень, досліджувались докази у кримінальному провадженні, надавалась відповідна правова оцінка тому, чи мала місце подія кримінального правопорушення, чи винувата особа у вчиненні такого кримінального правопорушення, тобто судами було надано вичерпну та детальну правову оцінку фактам причетності конкретних осіб до вчинення відповідних суспільно небезпечних діянь.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 257 КПК України (в ред. 1960), суд 1-ої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити докази в справі: допитати підсудних, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи.

Натомість, в даному випадку судом 1-ої інстанції, всупереч вищевикладених приписів ст.ст. 432, 433 та 448 КПК України (в ред. 1960), питання стосовно того, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 119 КК України та чи винуватий ОСОБА_11 у його вчиненні взагалі не досліджувались, судом не було проведено судового слідства, не було заслухано учасників процесу та не було досліджено доказів у кримінальній справі.

Відтак, загалом дійшовши обґрунтованого висновку стосовно того, що примусові заходи виховного характеру є специфічним заходом, який застосовується лише до неповнолітнього та відмовляючи в застосуванні таких заходів стосовно ОСОБА_11 на тій підставі, що останній на момент розгляду клопотання прокурора досяг повноліття, судом 1-ої інстанції, на переконання колегії суддів, було допущено суттєву неповноту судового слідства, яка призвела до того, що залишилися недослідженими такі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Водночас, поза увагою суду 1-ої інстанції залишились також положення ч. 3 ст. 447 КПК України (в ред. 1960) в частині необхідності заслуховування під час розгляду справ про застосування стосовно неповнолітньої особи примусових заходів виховного характеру пояснень самої особи, стосовно якої вирішується зазначене питання, що свідчить про те, що необхідно забезпечити участь такої особи під час такого розгляду.

Разом із тим ОСОБА_11 , стосовно якого вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру, в судове засідання суду 1-ої інстанції не викликався, судом лише було встановлено, що останній перебуває за кордоном.

При цьому, в оскаржуваній постанові судом 1-ої інстанції не було наведено жодних мотивів можливості розгляду питання стосовно застосування примусових заходів виховного характеру за відсутності самого ОСОБА_11 .

Із аналізу вимог кримінально-процесуального законодавства вбачається, що розгляд справ такої категорії здійснюється в порядку, передбаченому вимогами КПК України (в ред. 1960) за загальними правилами судового розгляду, з урахуванням особливостей, встановлених Главою 36 КПК України (в ред. 1960).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 437 КПК України (в ред. 1960), неповнолітній обвинувачений викликається до слідчого, прокурора чи до суду, як правило, через його батьків або інших законних представників. Інший порядок виклику допускається лише у випадку, коли це обумовлюється обставинами справи.

В даному випадку встановлено, що на теперішній час ОСОБА_11 досяг повноліття, зокрема, наразі йому повних 29 років.

Окрім того, аналіз матеріалів кримінальної справи свідчить про те, що наразі ОСОБА_11 перебуває поза межами території України, зокрема, 13.09.2023 виїхав через пункт пропуску «Маяки-Удобне», а інформації стосовно перетину останнім державного кордону України в напрямку «в`їзд» матеріали справи не містять, що свідчить про те, що найімовірніше останній на територію України не повертався.

Зазначені вище обставини є тими умовами, які дають підстави суду 1-ої інстанції здійснити виклик ОСОБА_11 з відходом від вищезазначених положень, встановлених ч. 1 ст. 437 КПК України (в ред. 1960), тобто через батьків або інших законних представників.

В даному випадку необхідно звернути увагу на положення ст. 262 КПК України (в ред. 1960), згідно з якими розгляд справи в засіданні суду 1-ої інстанції відбувається з участю підсудного, явка якого до суду є обов`язковою.

Розгляд справи при відсутності підсудного допускається лише у виняткових випадках:

1) коли підсудний перебуває за межами України і ухиляється від явки до суду;

2) коли справу про злочин, за який не може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, підсудний просить розглянути у його відсутності.

Враховуючи вищевикладені положення кримінально-процесуального закону, з огляду на перебування ОСОБА_11 поза межами території України, суду 1-ої інстанції доречно було б розглянути можливість забезпечення участі ОСОБА_11 в розгляді клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру в дистанційному режимі, із використанням засобів відеоконфренцзв`язку, задля можливості отримання його пояснень з приводу обставин кримінальної справи та, у разі неможливості забезпечення його дистанційної участі, вирішити питання стосовно можливості розгляду такого питання без його участі.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить переконання про те, що судом 1-ої інстанції, при розгляді клопотання прокурора про застосування стосовно ОСОБА_11 примусових заходів виховного характеру у зв`язку із наявністю в його діях ознак суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, були допущені вищевикладені істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які не можуть бути усунені під час розгляду справи в апеляційному порядку, які є підставою для скасування оскаржуваної постанови суду 1-ої інстанції та повернення справи на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 366 КПК України (в ред. 1960), у результаті розгляду апеляцій на рішення, зазначені у ч. 1 ст. 347 цього Кодексу, апеляційний суд, серед іншого, виносить ухвалу про скасування постанови і повернення справи на новий судовий розгляд в суд 1-ої інстанції.

Пункти 1 та 3 ч. 1 ст. 367 КПК України (в ред. 1960) встановлюють, що підставами для скасування або зміни судових рішень, зазначених у ч. 1 ст. 347 цього Кодексу, при розгляді справи в апеляційному суді є однобічність або неповнота судового слідства та істотне порушення кримінально-процесуального закону.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 368 КПК України (в ред. 1960), однобічним або неповним визнається дізнання, досудове чи судове слідство в суді 1-ої інстанції, коли залишилися недослідженими такі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Дізнання, досудове чи судове слідство в усякому разі визнається однобічним і неповним, коли не були допитані певні особи, не були витребувані і досліджені документи, речові та інші докази для підтвердження чи спростування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, відповідно до положень ч. 1 ст. 370 КПК України (в ред. 1960), є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляція потерпілого підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова суду 1-ої інстанції скасуванню із направленням матеріалів кримінальної справи №67 на новий судовий розгляд в суд 1-ої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії попереднього розгляду.

Керуючись ст.ст. 365, 366, 367, 368, 370, 374, 377, 383, 402 КПК України (в ред. 1960), апеляційний суд

ухвалив:

Апеляцію потерпілого ОСОБА_9 задовольнити.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2025, якою було відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно ОСОБА_11 у зв`язку із наявністю в його діях ознак суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та закрито провадження за клопотанням скасувати.

Матеріали кримінальної справи №67 за клопотанням прокурора про застосування стосовно ОСОБА_11 примусових заходів виховного характеру у зв`язку із наявністю в його діях ознак суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України повернути на новий судовий розгляд в суд 1-ої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії попереднього розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4