Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1252/26 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-сс/4805/203/26
Категорія ст.422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року. Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

третьої особи ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі в режимі відеоконференції матеріали судового провадження №274/1252/26 в межах кримінального провадження №0000112 від 14.02.2026 за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24.02.2026,

в с т а н о в и в:

зазначеною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Бердичівського РВП ГУНП України в Житомирській області ОСОБА_8 .

Накладено арешт, із забороною користування та розпорядження, на автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Passat", д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 та перебував у володінні ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати вище зазначену ухвалу слідчого судді, як незаконну, постановивши нову ухвалу, якою повернути автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Passat", д.н.з. НОМЕР_1 в його користування. При цьому, зазначає, що не перебував під час обшуку у гаражі № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Червона Гора», йому не було надано ні протокол обшуку гаражу № НОМЕР_2 , ні протокол обшуку автомобіля із списком зазначених речей, які на той час знаходилися в автомобілі Volkswagen Passat державний номерний знак НОМЕР_3 . Вважає, що таким чином фактично дії слідчого є викраденням автомобіля і речей, які знаходилися в ньому. Крім того, вказує, що даний час відсутня інформація щодо місця перебування зазначеного автомобіля та речей. Вважає такі дії прямим доказом порушення його прав на достатній рівень життя, прав на вільне користування і розпорядження майном, права на приватну власність. Звертає увагу, що ворота гаражу та замок були зламані, а збереження речей, які залишалися у гаражі, не були забезпечені працівниками поліції після обшуку, що є підставою для висновку про можливе зникнення будь-якої іншої речі, окрім автомобіля та речей, які знаходилися в ньому. Вважає, що вилучення автомобіля та речей під час обшуку і подальший їх арешт є безпідставним та незаконним, як і проведений обшук у гаражі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку третьої особи ОСОБА_7 в підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора ОСОБА_6 проти доводів поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження відповідно до вимог ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 41 Конституції України встановлений принцип недоторканості права власності, згідно з яким кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями ст. ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна у кримінальному провадженні.

Статтею 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості провадження. Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Частиною другої цієї статті визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 р., будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку про те, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону.

Зокрема, з матеріалів клопотання, вбачається, що Бердичівським РВП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000112 від 14.02.2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Відповідно до змісту клопотання слідчого, 14.02.2026 року близько 10:30 на вул. Європейській в м. Бердичів Житомирської області, під час перевірки працівниками поліції документів у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній умисно здійснив наїзд автомобілем "Фольцваген Пассат" НОМЕР_1 на інспектора СРПП Бердичівського РВП ОСОБА_10 , внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді травми лівої нижньої кінцівки у вигляді синця на тильній поверхні лівої стопи та перелому 5-ї плесневої кістки, які відносяться до середнього ступеню тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я. Після чого ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник.

23.02.2026 року на підставі ухвали слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.02.2026 року проведено обшук за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Одеська, 59, гаражний кооператив «Червона гора», гараж № НОМЕР_2 , під час якого виявлено та вилучено вищевказаний автомобіль, на який слідчий просить накласти арешт.

Вилучений під час обшуку автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat», державний номер НОМЕР_1 , постановою старшого слідчого СВ Бердичівського районного відділу поліції від 23.02.2026 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні як такий, що є знаряддям вчинення кримінального правопорушення та може бути використаний як доказ фактів і обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

За результатами розгляду поданого клопотання слідчим суддею встановлено, що вказаний автомобіль має значення для кримінального провадження як речовий доказ та був вилучений з метою забезпечення його збереження.

З огляду на викладене, у сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів дійшла обґрунтованого висновку, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у межах та у спосіб, визначених законом, а сам арешт застосовано з дотриманням принципів розумності та співмірності.

На переконання апеляційного суду, застосований слідчим суддею захід забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним, який не позбавляє права власності на майно, а має характер тимчасових обмежень.

Доводи поданої апеляційної скарги про незаконність проведення самого обшуку та вилучення автомобіля не заслуговують на увагу, оскільки обшук проведений на підставі ухвали слідчого судді, із дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223, ст. 236 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за результатами проведення обшуку складено відповідний протокол, який оформлено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, із залученням понятих, а також за участю голови гаражного кооперативу ОСОБА_11 , якому було вручено копію протоколу обшуку. Крім того, проведення обшуку фіксувалося за допомогою відеозйомки із використанням відеокамери «Panasonic».

Зі змісту зазначеного протоколу вбачається, що під час обшуку вилучено виключно автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat», державний номер НОМЕР_1 . Будь-яких зауважень чи заперечень щодо порядку проведення обшуку, його результатів або переліку вилученого майна від учасників слідчої дії не надходило.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що під час проведення обшуку могли бути вилучені будь-які інші речі, а тому доводи апелянта щодо незабезпечення збереження іншого майна є безпідставними та надуманими. Так само є безпідставними твердження апелянта про нібито «викрадення» автомобіля, оскільки, як встановила колегія суддів, його вилучення здійснено на підставі ухвали слідчого судді та у порядку, передбаченому КПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що предметом апеляційного перегляду у даному випадку є виключно законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді про накладення арешту на вказаний транспортний засіб, а не дії слідчого під час проведення обшуку чи питання дотримання процесуального порядку його проведення, які можуть бути предметом окремого оскарження у встановленому законом порядку.

Крім цього, на цій стадії, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо допустимості доказів, що фактично випливає із змісту апеляційної скарги, оскільки визнання доказів недопустимими відповідно до статті 89 КПК України належить виключно до компетенції суду під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

Посилання апелянта на те, що він не був присутній під час проведення обшуку, а також на ненадання йому копій протоколу обшуку, апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що вказані обставини не є безумовними підставами для визнання цієї слідчої дії незаконною, якщо обшук проведено на підставі ухвали слідчого судді та з дотриманням встановленої законом процедури.

Апеляційним судом встановлено, що обшук проведено із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, що забезпечило належний рівень процесуальних гарантій під час проведення цієї слідчої дії. Сам по собі факт відсутності апелянта під час обшуку не свідчить про порушення його прав, оскільки закон не покладає на орган досудового розслідування обов`язку забезпечити обов`язкову присутність такої особи за будь-яких умов, зокрема у випадках, коли обшук проводиться на підставі судового рішення та за участю інших передбачених законом учасників.

Щодо доводів про ненадання копій протоколу обшуку, то такі обставини не впливають на законність проведення обшуку та допустимість отриманих у його ході доказів, а також не спростовують встановлених слідчим суддею обставин, які стали підставою для накладення арешту на майно.

Таким чином, наведені апелянтом доводи не свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Суд апеляційної інстанції також враховує практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що у разі застосування державою таких заходів, як обшук, вилучення чи арешт майна, має бути забезпечено наявність відповідних і достатніх підстав для такого втручання, а також дотримання принципу пропорційності між втручанням у права особи та суспільним інтересом.

Зокрема, у рішенні у справі «Новоселецький проти України» (заява № 47148/99) Європейський суд з прав людини зазначив, що у кожній справі, яка стосується права на мирне володіння майном, національні суди повинні перевіряти, чи було дотримано справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та необхідністю захисту фундаментальних прав особи, при цьому особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси власника (володільця) майна, і таке втручання є розумним та співмірним.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до вимог ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, не позбавлені права звернутися з клопотанням про скасування арешту майна. При цьому арешт може бути скасовано повністю або частково, якщо буде доведено, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або його накладено необґрунтовано.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні оскаржуваної ухвали колегією суддів не встановлено.

За таких обставин ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку з чим підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 406, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24.02.2026, якою накладено арешт із забороною користування та розпорядження, на автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Passat", д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 та перебував у володінні ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :