ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/7110/26

Провадження № 11-сс/820/174/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника підозрюваного за ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 березня 2026, в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 0000518 від 07.03.2026 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено частково клопотання слідчого ВРЗСПЖЗО слідчого відділу Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором ОСОБА_9 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Микільське Вільнянського району Запорізької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді водія військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого,

та застосовано стосовно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 05 травня 2026 року, включно.

Визначено заставу в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 66 560 грн., яка може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою.

У в разі внесення застави, покладено на підозрюваного ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- не відлучатись без дозволу слідчого, прокурора, суду з населеного пункту за місцем проживання;

- повідомляти слідчого, прокурора про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками у вказаному кримінальному провадженні.

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

Роз`яснено, що у разі невиконання даних обов`язків, застава звертається в доход держави.

Строк дії ухвали діє по 05 травня 2026 року, включно.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, знаючи яке покарання йому загрожує у разі визнання його винним, впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки досудове розслідування вказаного кримінального провадження наразі потребує проведення слідчих (розшукових) дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів та перевірку вже отриманих доказів, а також на встановлення усіх свідків та очевидців у вказаному кримінальному провадженні, інших осіб, можливо причетних до вчинення вказаного кримінального правопорушення з метою забезпечення повного та неупередженого досудового розслідування, вчинити інше кримінальне правопорушення, так як кримінальне провадження перебуває на початковій стадії, наразі не встановлено наявність чи відсутність місць можливого зберігання ОСОБА_6 інших бойових припасів, вогнепальної зброї чи вибухових пристрої, мотиви та мету носіння останнім двох корпусів ручної осколкової оборонної гранати «РГО» та двох підривачів типу «FG-MR», відтак прийшов до висновку, що інший, більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, за встановлених у справі обставин та наявних ризиків, не зможе забезпечити належну поведінку підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, захисник підозрюваного ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить означену ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Зазначає, що ОСОБА_6 раніше не судимий, вину визнав в повному обсязі, є військовослужбовцем, потребує постійного лікування під наглядом лікаря, добровільно видав працівникам поліції гранати, які були в розібраному вигляді, які він віз з собою для самозахисту. Стверджує, що в умовах перебування у слідчому ізоляторі ОСОБА_6 немає можливості отримати необхідну лікарську допомогу. Тому, ураховуючи вік ОСОБА_6 , численні захворювання, повне визнання вини та відсутність судимостей, вважає що стосовно, останнього, може бути застосовано запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 , на підтримку поданої апеляційної скарги, із посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали слідчого судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ст. 370 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Колегією суддів встановлено, що слідчим відділом Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000518, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.03.2026 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до Указу Президента України від 25.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_6 прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації до лав Збройних Сил України.

Відтак, з моменту мобілізації для проходження військової служби у військовій частині ОСОБА_6 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Будучи військовослужбовцем, ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст. 11, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитись з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї, в роботі з технікою та в інших випадках.

Незважаючи на це, всупереч вищенаведених норм законодавства України, солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем, вчинив кримінальне правопорушення проти громадської безпеки.

Так, ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що бойові припаси відносяться до речей, які вилучені із цивільного обороту і не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне поводження із бойовими припасами, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків і свідомо бажаючи їх настання, в порушення вимог п. 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 576, а також Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, у вересні 2024 року, перебуваючи на території міста Покровськ, Донецької області (більш точного місця досудовим розслідуванням не встановлено), знайшов два корпуси ручної осколкової оборонної гранати «РГО» та два підривачі типу «FG-MR», які вирішив залишити при собі, таким чином ОСОБА_6 , умисно, незаконно, без передбаченого законом дозволу придбав вищевказані бойові припаси.

Тоді ж, ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що бойові припаси відносяться до речей, які вилучені із цивільного обороту і не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне поводження із бойовими припасами, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків і свідомо бажаючи їх настання, в порушення вимог п. 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 576, а також Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, у вересні 2024 року, перебуваючи на території міста Покровськ, Донецької області (більш точного місця досудовим розслідуванням не встановлено), умисно, незаконно, без передбаченого законом дозволу та не повідомивши керівництво про виявлення боєприпасів, зберігав при собі вищевказані бойові припаси, після чого продовжував зберігати зазначені боєприпаси при собі пересуваючись по різним регіонам країни у службових цілях в період часу із вересня 2024 року до моменту виявлення працівниками Хмельницького ЗВ ВСП 07.03.2026 року о 14:00 год.

Так, 06.03.2026 року у вечірню пору доби ОСОБА_6 вирішив перевезти, на невстановленому маршрутному транспортному засобі, два корпуси ручної осколкової оборонної гранати «РГО» та два підривачі типу «FG-MR» до місця власного проживання у АДРЕСА_1 .

Тоді ж, ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що бойові припаси відносяться до речей, які вилучені із цивільного обороту і не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне поводження із бойовими припасами, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків і свідомо бажаючи їх настання, в порушення вимог п. 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 576, а також Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, у вечірню пору доби 06 березня 2026 року, на невстановленому маршрутному транспортному засобі, умисно, незаконно, без передбаченого законом дозволу здійснив перевезення (носіння) вищевказаних бойових припасів, що знаходились у належному йому рюкзаку з міста Чернівці до автовокзалу №1 міста Хмельницького за адресою: місто Хмельницький, вул. Вінницьке Шосе, 23, де в подальшому був зупинений працівниками Хмельницького ЗВ ВСП, після чого доставлений до адміністративного приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: місто Хмельницький, вул. Болбочана, 9, у якому працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході огляду речей, було виявлено два корпуси ручної осколкової оборонної гранати «РГО» та два підривачі типу «FG-MR», які ОСОБА_6 незаконно придбав, носив та зберігав при собі.

За таких обставин, ОСОБА_6 підозрюється у незаконному придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

08 березня 2026 року в ході проведення досудового розслідування у відповідності до ст. ст. 40, 42, 276, 277, 278 КПК України, ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, зокрема:

- повідомленням про підозру ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України; протоколом огляду місця події від 07.03.2026;

- актом перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів №65 від 07.03.2026; довідкою про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів № 56 від 07.03.2026 довідкою про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів № 57 від 07.03.2026;

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 07.03.2026; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 07.03.2026;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 07.03.2026; протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 07.03.2026;

- іншими матеріалами кримінального провадження у своїй сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, при розгляді клопотання слідчого, в повній мірі, дотримався цих вимог закону.

Так, згідно з ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України (ст. 183 КПК України).

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Як убачається з матеріалів судового провадження, подане до суду першої інстанції клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України, погоджене з прокурором Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону. В обґрунтування клопотання слідчий послалася на наявність обґрунтованої підозри, тяжкість кримінального правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_6 та наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наведені в клопотанні слідчого підстави для застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, належним чином, перевірялись слідчим суддею. При цьому, був опитаний підозрюваний, вислухана думка прокурора, відібрані пояснення у слідчого, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу.

Слідчий суддя обґрунтовано врахував обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема: наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 03 до 07 років, особу підозрюваного ОСОБА_6 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, наявність постійного місця проживання міцність соціальних зв`язків, вік та стан його здоров`я, майновий стан.

З огляду на викладене, слідчий суддя прийшов до правильного висновку про те, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що наявний ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та/або суду, з огляду на характер інкримінованого йому злочину і тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винним. Так, за вчинення кримінального правопорушення, визначеного ч. 1 ст. 263 КК України, передбачено основне покарання у виді позбавлення волі, зокрема строком від трьох до семи років. Таким чином, ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, знаючи яке покарання йому загрожує, у разі визнання його винним, може почати переховуватись від органів досудового розслідування та в подальшому суду.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, то такий теж існує, оскільки досудове розслідування вказаного кримінального провадження наразі потребує проведення слідчих (розшукових) дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів та перевірку вже отриманих доказів, а також на встановлення усіх свідків та очевидців у вказаному кримінальному провадженні, інших осіб, можливо причетних до вчинення вказаного кримінального правопорушення з метою забезпечення повного та неупередженого досудового розслідування, тому існує наявність ризику, що перебуваючи під іншим запобіжним заходом ОСОБА_6 може незаконно впливати на покази свідків з метою зміни їх свідчень.

Тому, ризик впливу на свідків існує як на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, так і на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, та дослідження їх судом.

Відповідний незаконний вплив може стосуватись як свідків, які безпосередньо вказують на підозрюваного як на особу, яка вчинила злочин, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження, які не інкримінуються підозрюваному та не мають безпосереднього зв`язку із його особою (наприклад, показання понятих, які брали участь у слідчих діях).

Натомість, підозрюваний, будучи обізнаним про них та можливих свідків вчинення злочину, у силу тяжкості покарання, що йому загрожує, може впливати на зміст їх показань.

До того ж, у межах досудового розслідування здійснюється перевірка обставин імовірного вчинення інших кримінальних правопорушень, а тому підозрюваний може впливати на причетних до цього осіб з метою уникнення притягнення до відповідальності за іншими діяннями, а так само і встановлення ймовірних співучасників.

Поряд з цим, сторона обвинувачення виходить з того, що для здійснення тиску не обов`язково осіб знати особисто. Для цього достатньо, наприклад, того, що особі, якій загрожує покарання у виді позбавлення волі, після ознайомлення з матеріалами справи, стануть відомі анкетні дані свідків. Тому з метою уникнення покарання, ця особа може вчиняти дії, покликані на примушення їх до зміни показань чи до відмови від їх надання.

Також, в ході досудового розслідування та розгляду справи місцевим судом підставно було встановлено наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки кримінальне провадження перебуває на початковій стадії, наразі не встановлено наявність чи відсутність місць можливого зберігання ОСОБА_6 інших бойових припасів, вогнепальної зброї чи вибухових пристрої, мотиви та мету носіння останнім двох корпусів ручної осколкової оборонної гранати «РГО» та двох підривачів типу «FG-MR», а тому у разі обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаному із триманням під вартою, останній може вчинити ряд інших нових, умисних кримінальних правопорушень, в тому числі і проти громадської безпеки.

Отже, зазначені в клопотанні слідчого ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважав обґрунтованими.

З вказаним погоджується і колегія суддів.

Врахувавши наведені ризики, усі обставини, визначені ст. 178 КПК України, в їх сукупності, особу підозрюваного, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що стосовно ОСОБА_6 слід застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, вину визнав в повному обсязі, є військовослужбовцем, добровільно видав працівникам поліції гранати, які були в розібраному вигляді, які він віз із собою для самозахисту водночас враховує фактичні обставини кримінального провадження та приходить до висновку про те, що суспільний інтерес, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», а тому означені обставини, є явно недостатніми для зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на більш м`який.

Посилання захисника, що в умовах перебування у слідчому ізоляторі ОСОБА_6 немає можливості отримати необхідну лікарську допомогу, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту (далі Порядок), затверджений спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104 визначає взаємодію закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.

Згідно п.2.3. Порядку, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності, керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Відповідно до п.п. 2.6., 2.7 Порядку, особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Згідно з п.2.10 Порядку, у випадку погіршення стану здоров`я особи, узятої під варту, та неможливості надання невідкладної медичної допомоги у повному обсязі в умовах медичної частини здійснюється виклик бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги та у разі прийняття цією бригадою рішення про необхідність госпіталізації особи, узятої під варту, така особа невідкладно перевозиться до найближчого до СІЗО закладу охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про екстрену медичну допомогу».

Таким чином, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Будь-які дані про стан здоров`я підозрюваного ОСОБА_6 , які б унеможливлювали його перебування під вартою в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, не надано таких і до суду першої та апеляційної інстанцій.

Щодо аргументів сторони захисту про застосування стосовно підозрюваного домашнього арешту з відбуванням його по місцю розташування військової частини у АДРЕСА_2 , в якій він проходив службу та проживав, то такі є безпідставними, оскільки військова частина є режимним об`єктом, на її території орган досудового розслідування не зможе контролювати належне виконання підозрюваним застосований щодо нього запобіжний захід. Крім того, військова частина може змінювати дислокацію, що потягне за собою зміну місця перебування підозрюваного ОСОБА_6 та перешкодить подальшому проведенню всіх необхідних слідчих дій.

Розглядаючи питання можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то на думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 та попередити наявні ризики, у зв`язку із його недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин.

Інші доводи апеляційної скарги сторони захисту не дають колегії суддів підстав для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання прокурора про застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За встановлених обставин, колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про необхідність визначення підозрюваному ОСОБА_6 , в якості альтернативного запобіжного заходу, застави у мінімальному розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який, на переконання апеляційного суду буде помірним та справедливим.

Враховуючи вищевикладене, потреба в обмеженні права на особисту свободу підозрюваного шляхом застосування йому найсуворішого запобіжного заходу є виправданою. Окрім того, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у справі існують ознаки суспільного інтересу, який, зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою апеляційним судом, під час апеляційного розгляду скарги, не встановлено.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів уважає, що ухвала слідчого судді є законною, підстави для її скасування, як того просить захисник, відсутні.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 березня 2026 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного за ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_6 - залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2