УХВАЛА

02 березня 2026 року

м. Київ

справа № 334/10515/24

провадження № 51-732ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2025 року,

встановив:

Засуджений звернувся до Суду з касаційною скаргою на указані вище судові рішення, перевіривши яку на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що її необхідно залишити без руху, встановивши строк для усунення недоліків.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі зазначаються вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції. Такі вимоги повинні відповідати, серед іншого, положенням ст. 436 цього Кодексу.

Статтею 436 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги. Відповідно до її змісту, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.

Однак, засуджений у прохальній частині касаційної скарги висуває вимогу про скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження за повної відсутності доказів та факту правопорушення, тобто не вказує конкретну підставу для закриття кримінального провадження, визначену ст. 284 КПК.

Крім того, засуджений не зазначає, що необхідно зробити з оскарженою ухвалою апеляційного суду, якою оскаржений вирок залишено без змін за результатами апеляційного перегляду, що не узгоджується із приписами ст. 436 КПК, а також перешкоджає Суду належним чином визначити межі касаційного розгляду.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Особі, яка подає касаційну скаргу, необхідно керуватися положеннями ст. 433 КПК, за якими суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, встановленими місцевим та апеляційним судами, і перевіряє лише правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стосуються оцінки доказів на предмет їх достовірності, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що йдеться в касаційній скарзі, не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, а відносяться до компетенції перевірки апеляційного суду.

У касаційній скарзі засуджений заперечує свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, заперечує фактичні обставини, встановлені судом, наполягає на тому, що кримінальне провадження проти нього сфабриковане, при цьому не наводить обґрунтування незаконності оскаржених ним судових рішень в контексті приписів статей 412-414 КПК, не зазначає конкретних норм права, які, на його думку, було порушено судами.

Посилаючись на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

Натомість, оскаржуючи ухвалу апеляційного суду, засуджений не зазначає, яких порушень приписів кримінального процесуального закону було допущено судом апеляційної інстанції при апеляційному перегляді вироку місцевого суду, враховуючи межі та порядок, передбачені статями 404, 405 КПК щодо його здійсненняв контексті приписів статей 370, 419 КПК.

ОСОБА_4 не вказує, які саме доводи сторони захисту залишились без уваги чи отримали неналежну оцінку в оскарженій ухвалі апеляційного суду, які норми кримінального процесуального закону застосовані судом неправильно.

Наведені у касаційній скарзі засудженого доводи щодо відсутності доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та фальсифікації доказів у кримінальному провадженні не конкретизовані та мають загальний характер. Засуджений не вказує, яких правил оцінки доказів, передбачених ст. 94 КПК, не дотримались суди попередніх інстанцій, які конкретно докази зібрані з порушенням норм закону та мають бути визнані судом недопустимими, та з порушенням яких саме норм закону вони зібрані. Засуджений не наводить доводів стосовно неправильної правової оцінки обставин на основі тих доказів, які визнані судами попередніх інстанцій належними, допустимими та достовірними й покладені в основу обвинувального вироку, не указує й про невірну оцінку судами доказів за такими критеріями.

Стверджуючи про допущені порушення під час складання висновків експертів, засуджений не конкретизує про які висновки йдеться та які саме порушення допущені під час їх проведення та оцінки вказаних доказів.

Формальні та неконкретизовані твердження про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції, який переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд стороною, що безпосередньо виходить із приписів ч. 2 ст. 433 та ч. 3 ст. 26 КПК, а тому не може самостійно відшуковувати відповідні підґрунтя для задоволення касаційної скарги.

Відповіднодо ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 вказаного Кодексу, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.

Врахувавши наведене вище, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.

Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.

Керуючись ст. 429 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2025 року залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.

Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3