Справа № 950/633/26
Номер провадження 1-кс/950/140/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: слідчого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю слідчого СВ відділення поліції № 3 (м. Лебедин) Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_3 , власників вилученого майна ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лебедин клопотання слідчого СВ відділення поліції № 3 (м. Лебедин) Сумського РУП ГУНП в Сумській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене начальником Лебединського відділу Сумської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000063 від 11 березня 2026 року, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Лебединського районного суду Сумської області надійшло клопотання слідчого про накладення арешту на майно, вилучене в ході огляду місця події 11.03.2026, а саме: вантажний автомобіль «ГАЗ-3307», державний номерний знак НОМЕР_1 , з деревиною в кількості 4 складометри, а також бензопилу «Stihl MS180».

На обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що слідчим відділенням відділення поліції № 3 (м. Лебедин) Сумського РУП ГУНП в Сумській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000063 від 11.03.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України.

Із поданих матеріалів убачається, що 11.03.2026 у період часу з 16 год. 20 хв. до 19 год. 30 хв. проведено огляд місця події, а саме ділянки місцевості з координатами 50.78320, 34.33059, розташованої на території с. Руда Штепівського старостинського округу Лебединської територіальної громади Сумського району Сумської області. У ході вказаного огляду виявлено незаконний поруб 28 дерев породи клен та акація шляхом повного відділення стовбурів від коріння до ступеня припинення росту, проведено відповідні заміри спиляних дерев та вилучено вантажний автомобіль «ГАЗ-3307» д/н НОМЕР_1 з деревиною в кількості 4 складометри і бензопилу «Stihl MS180».

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , власником автомобіля «ГАЗ-3307» д/н НОМЕР_1 є ОСОБА_4 .

Як убачається з матеріалів клопотання, вилучені автомобіль, деревина та бензопила оглянуті та постановою слідчого від 12.03.2026 визнані речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

Слідчий ОСОБА_3 у судовому засіданні клопотання підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на те, що вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, а накладення арешту необхідне з метою забезпечення їх збереження та недопущення приховування, пошкодження, псування, перетворення чи відчуження.

Власник автомобіля ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечив. Пояснив, що автомобіль переобладнаний з хлібовоза на самоскид, використовується у його підприємницькій діяльності та є необхідним для здійснення господарської діяльності, у зв`язку з чим просив відмовити в арешті майна.

ОСОБА_5 проти задоволення клопотання також заперечив, пояснив, що пиляв деревину для власних потреб, а не з метою збуту чи іншого комерційного використання, і просив повернути йому бензопилу «Stihl MS180».

Дослідивши клопотання, додані до нього матеріали, вислухавши думку слідчого та пояснення власників майна, слідчий суддя приходить до такого.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України, «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю... Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним». Отже, будь-яке втручання держави у право власності особи можливе виключно на підставі закону, в межах визначеної законом процедури, за наявності належної правової мети та за умови дотримання принципу пропорційності.

Згідно зі ст. 16 КПК України, «позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом». Саме тому слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна зобов`язаний перевірити не лише наявність формального клопотання сторони обвинувачення, а й наявність достатніх фактичних і правових підстав для тимчасового обмеження правомочностей власника.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є, зокрема, «забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування» і «щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини», а також щоб «жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу». Таким чином, інститут арешту майна має застосовуватись не формально, а лише тоді, коли це реально необхідно для досягнення дієвості кримінального провадження.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 98 КПК України, «речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій». Отже, для надання майну статусу речового доказу на цій стадії провадження достатньо наявності розумних підстав вважати, що таке майно пов`язане з подією кримінального правопорушення та може бути використане для доказування відповідних обставин.

Частиною 1 ст. 170 КПК України визначено, що «арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном». Завданням арешту майна є, відповідно до цієї ж норми, «запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження».

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Ч. 3 ст. 170 КПК України передбачає, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Отже, закон прямо передбачає можливість накладення арешту на майно не лише підозрюваного чи обвинуваченого, а й будь-якої іншої особи, якщо таке майно має ознаки речового доказу. Вказана норма є визначальною для вирішення цього клопотання, оскільки на даному етапі питання про арешт майна вирішується не через призму остаточного встановлення винуватої особи, а через призму необхідності збереження матеріальних об`єктів, що мають доказове значення.

Згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи; що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Судом встановлено, що у межах кримінального провадження за ознаками ч. 1 ст. 246 КК України наявні дані про сам факт події, яка має ознаки кримінального правопорушення, а саме: виявлення незаконного порубу 28 дерев, вилучення безпосередньо на місці події деревини, бензопили, якою, за версією органу досудового розслідування, здійснювався поруб, та транспортного засобу, яким деревину планувалося перевозити та який фактично був виявлений з деревиною. На даній стадії кримінального провадження така сукупність даних є достатньою для висновку про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження саме з метою збереження речових доказів.

Слідчий суддя окремо зазначає, що у цьому кримінальному провадженні на час розгляду клопотання повідомлення про підозру будь-якій особі не вручено. Провадження фактично здійснюється за фактом події, яка містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України. За таких обставин остаточний висновок про те, хто саме причетний до вчинення цього кримінального правопорушення, на момент розгляду клопотання зробити неможливо. Однак зазначене не є процесуальною перешкодою для накладення арешту на майно.

Суд приходить до висновку, що відсутність повідомлення про підозру у даному кримінальному провадженні сама по собі не виключає можливість арешту майна, якщо арешт накладається з метою збереження речових доказів. Такий висновок прямо випливає зі змісту ч. 2, 3 ст. 170 КПК України. Із наведених положень закону вбачається, що для арешту майна як речового доказу достатньо встановити ймовірний зв`язок майна з подією кримінального правопорушення, а не довести у повному обсязі вину конкретної особи чи завершити формування підозри.

Таким чином, доводи власників майна, які по суті зводяться до передчасного заперечення їхньої причетності або до посилання на відсутність процесуального статусу підозрюваного, не спростовують наявності підстав для арешту вилученого майна. Слідчий суддя на цій стадії не вирішує питання винуватості особи, правової кваліфікації її дій по суті обвинувачення чи допустимості всіх доказів у розумінні судового розгляду по суті. Предметом судового контролю є лише наявність достатніх підстав вважати майно речовим доказом та необхідність його збереження.

Судом встановлено, що вантажний автомобіль «ГАЗ-3307» д/н НОМЕР_1 був виявлений на місці події з деревиною в кількості 4 складометри. За матеріалами клопотання, саме цей транспортний засіб використовувався або планувався до використання для перевезення деревини, походження якої перевіряється у межах кримінального провадження. Таким чином, указаний автомобіль містить ознаки майна, яке могло бути використане як засіб вчинення дій, пов`язаних з незаконною порубкою та переміщенням деревини, а також є носієм відомостей про обставини кримінального правопорушення.

Крім того, сама деревина в кількості 4 складометри є предметом, який безпосередньо пов`язаний із подією, що розслідується, і як об`єкт кримінально протиправних дій також відповідає критеріям речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України. Відтак арешт автомобіля разом із деревиною є необхідним для забезпечення їх збереження в незмінному стані до завершення невідкладних та подальших слідчих (розшукових) і процесуальних дій.

Судом також встановлено, що бензопила «Stihl MS180» вилучена під час огляду місця події та, за даними органу досудового розслідування, використовувалась під час спилювання дерев. Отже, на цій стадії кримінального провадження бензопила обґрунтовано розцінюється як можливе знаряддя вчинення кримінального правопорушення, а тому відповідає ознакам речового доказу у розумінні ст. 98 КПК України.

Оцінюючи заперечення ОСОБА_4 , слідчий суддя виходить із такого. Посилання ОСОБА_4 на те, що автомобіль переобладнаний з хлібовоза на самоскид та потрібний йому у підприємницькій діяльності, не спростовують встановленого зв`язку цього транспортного засобу з подією, яка розслідується. Потреба власника користуватися майном для господарської діяльності, безумовно, заслуговує на увагу, однак сама по собі не усуває можливості накладення арешту, якщо майно має значення речового доказу.

Суд приходить до висновку, що господарська необхідність використання автомобіля не має пріоритету над інтересами кримінального провадження в частині збереження речового доказу. У разі повернення такого транспортного засобу власнику до проведення всіх необхідних процесуальних дій виникає реальний ризик зміни його стану, усунення або втрати можливих слідів, зміни розміщення чи кількості деревини, а також ризик відчуження або переховування майна. Саме на недопущення таких наслідків і спрямований арешт майна як захід забезпечення кримінального провадження.

Також слідчий суддя не може погодитися з доводом ОСОБА_4 про те, що належність автомобіля йому на праві власності автоматично виключає арешт. Навпаки, ч. 3 ст. 170 КПК України прямо передбачає можливість арешту майна будь-якої особи, якщо воно має ознаки речового доказу. Тому правовий титул власності на автомобіль у цьому випадку не усуває передбачених законом підстав для арешту.

Оцінюючи заперечення ОСОБА_5 , слідчий суддя зазначає таке. Довід ОСОБА_5 про те, що він пиляв деревину для себе, а не для продажу чи іншої комерційної мети, не має вирішального значення для вирішення питання про арешт майна. У межах розгляду клопотання про арешт майна суд не встановлює мету дій особи остаточно та не вирішує питання кримінально-правової оцінки поведінки по суті. Предметом перевірки є інше: чи є вилучене майно таким, що може бути доказом у кримінальному провадженні.

Суд приходить до висновку, що незалежно від того, для яких саме потреб, за твердженням ОСОБА_5 , здійснювалося спилювання дерев, бензопила «Stihl MS180» за наявними матеріалами має прямий і безпосередній зв`язок із подією, яка досліджується у кримінальному провадженні, та є можливим знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Тому її повернення власнику на цьому етапі суперечило б завданню забезпечення збереження речових доказів.

Слідчий суддя також відхиляє довід ОСОБА_5 про необхідність негайного повернення бензопили з огляду на те, що питання подальшого процесуального режиму такого майна може бути вирішене лише після завершення необхідних слідчих дій, а арешт майна за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який може бути скасований у встановленому законом порядку за наявності для цього підстав.

Відповідно до ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Оцінивши наведені обставини в сукупності, слідчий суддя вважає, що у даному випадку втручання у право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є законним, переслідує легітимну мету - забезпечення належного збереження речових доказів у кримінальному провадженні, та є співрозмірним поставленій меті. Арешт має тимчасовий характер, не є остаточним позбавленням права власності та може бути переглянутий у передбаченому КПК України порядку. Водночас незастосування арешту створить реальну загрозу втрати або зміни речових доказів та ускладнить досягнення завдань досудового розслідування.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого є обґрунтованим, підтверджується наданими матеріалами, а вилучене майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України. Підстави для відмови в задоволенні клопотання відсутні.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 16, 98, 131, 132, 167, 170, 171, 173, 309, 372, 376, 395 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ відділення поліції № 3 (м. Лебедин) Сумського РУП ГУНП в Сумській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене начальником Лебединського відділу Сумської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000063 від 11 березня 2026 року - задовольнити.

Накласти арешт на майно, вилучене в ході огляду місця події від 11.03.2026 у кримінальному провадженні № 0000063, а саме:

-вантажний автомобіль «ГАЗ-3307», державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_4 , разом із деревиною в кількості 4 складометри;

-бензопилу «Stihl MS180», яка належить ОСОБА_5 .

Виконання ухвали покласти на слідчого СВ відділення поліції № 3 (м. Лебедин) Сумського РУП ГУНП в Сумській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 .

Роз`яснити власникам майна, що відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково за клопотанням власника, володільця майна, підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутня під час її проголошення, - протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_7