УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 496/4293/25

провадження № 51-1356ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 29 січня 2026 року

у кримінальному провадженні № 0000377 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 194 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 17 вересня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 194 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Цим же вироком змінено ОСОБА_5 запобіжний захід з домашнього арешту

на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», взявши його під варту в залі суду, до набрання вироком законної сили. Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з часу взяття його під варту, зарахувавши у строк відбуття покарання період його затримання

з 10 травня 2025 року по 12 травня 2025 року із розрахунку один день затримання до одного дня позбавлення волі.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 09 травня 2025 року приблизно о 23:30, перебуваючи за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел, спрямований на умисне пошкодження шляхом підпалу автомобіля марки «ВАЗ 2115», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить його братові ОСОБА_5 , взяв полімерну пляшку, наповнену паливно-мастильним матеріалом, та коробку

із сірниками і вирушив до місця проживання свого брата на

АДРЕСА_2 , та 10 травня 2025 року приблизно о 00:39, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, діючи

з прямим умислом, достовірно знаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, зайшов через хвіртку до подвір`я вищевказаного домоволодіння, де знаходився зазначений автомобіль, та, обливши його паливно-мастильним матеріалом, використовуючи сірники, підпалив вказаний транспортний засіб, від чого розпочалася пожежа, під час якої цей автомобіль був повністю знищений. Своїми противоправними діями ОСОБА_5 заподіяв ОСОБА_5 матеріальну шкоду

на загальну суму 68 344,20 грн.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 29 січня 2026 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 17 вересня 2025 рокущодо ОСОБА_5 змінив в частині призначеного покарання; постановив вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 194 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з часу набрання вироком законної сили; зарахував у строк відбуття покарання ОСОБА_5 відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК строк попереднього ув`язнення з 10 травня 2025 року по 12 травня

2025 року та з 17 вересня 2025 року по день набрання вироком законної сили,

із розрахунку один день попереднього ув`язнення до одного дня позбавлення волі; на підставі ч. 7 ст. 72 КК зарахував ОСОБА_5 у строк покарання термін його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 12 травня 2025 року

по 16 вересня 2025 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту

за один день позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, покликаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржене судове рішення, звільнивши його підзахисного на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Вказує на те, що з моменту свого фактичного затримання ОСОБА_5 свою вину

у вчиненому визнав у повному обсязі, дав викривальні показання, фактично сприяв правоохоронним органам у розкритті кримінального правопорушення, що свідчить про негативну оцінку ним своєї поведінки, бажання виправити ситуацію, а також готовність понести покарання за свої дії, що залишилось поза увагою суду. Зауважує, що після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 залишився на місці пригоди, вчинив кримінальне правопорушення у стані сильного душевного хвилювання, є особою раніше не судимою, має постійне місце проживання та позитивно характеризується, щиро розкаявся у вчиненому та

не заперечував проти спрощеного порядку розгляду справи в суді, визнав у повному обсязі завдані матеріальні збитки. З огляду на наведене вважає, що є всі підстави для застосування до його підзахисного положень ст. 75 КК, що належить

до дискреційних повноважень суду.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Відповідно до ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який є раніше несудимим, скарг та заяв щодо нього до міської ради

не надходило, позитивно характеризується сусідами, на обліку у психіатра

не перебуває, офіційно не працевлаштований, а також взяв до уваги позицію потерпілого, який вважав, що лише позбавлення волі здатне перевиховати його брата, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставину, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому суд, вирішуючи питання про наявність пом`якшуючих покарання обставин, вказав на те, що обвинувачений після вчинення ним інкримінованого злочину зник з місця події та визнав свою вину лише після того, як його було доставлено до суду для вирішення питання щодо обрання запобіжного заходу,

що свідчить про те, що він не каявся у скоєному. Звернув увагу суд і на поведінку ОСОБА_5 , який вчинив умисний тяжкий злочин, заздалегідь підготувавшись

до нього, та при цьому усвідомлював суспільну небезпеку підпалу автомобілю

у нічний час доби, що створювало загрозу для життя та здоров`я людей та свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого ним злочину.

Як ствердив суд, поведінка обвинуваченого не свідчить про наявність щирого каяття, оскільки ОСОБА_5 не вжив жодних дій, які б підтверджували його бажання виправити наслідки вчиненого, протягом досудового слідства та судового розгляду навіть не намагався вибачитися перед потерпілим та відшкодувати заподіяну шкоду (лише захисник обвинуваченого, коли вже справа розглядалася

у суді, запропонував потерпілому надати номер картки з метою часткового перерахування коштів як початок компенсації за матеріальну та моральну шкоду).

З урахуванням вищенаведеного суд, керуючись вимогами виваженості та справедливості, з метою запобігання вчиненню нових злочинів, дійшов висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого є можливим виключно в умовах ізоляції від суспільства та вважав доцільним призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуванням, заначивши, що таке покарання буде законним, достатнім і справедливим для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 ,

за апеляційною скаргою, у тому числі його захисника, в якій, як і в його касаційній скарзі, порушувалося питання про застосування до його підзахисного положень

ст. 75 КК, дійшов висновку про відсутність для цього підстав.

Як зазначила колегія суддів апеляційного суду, при призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції належним чином врахував конкретні обставини справи, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, а також обставину, що обтяжує покарання, відсутність обставин, які б його пом`якшували, та обґрунтовано призначив мінімальне реальне покарання, що відповідає меті покарання, яке повинне сприяти виправленню та запобіганню вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Крім того, відповідаючи на доводи апеляційної скарги захисника, суд зазначив,

що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи. Тобто, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів,

що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Водночас, як вказала колегія суддів, матеріали справи підтверджують,

що ОСОБА_5 після вчинення злочину залишив місце події, не вжив жодних дій для відшкодування заподіяної шкоди, не вибачився перед потерпілим, а пропозиція про компенсацію була ініційована лише захисником уже під час судового розгляду; така поведінка обвинуваченого не свідчить про повне визнання ним своєї вини, критичну оцінку вчиненого, щире каяття та готовність виправитися.

При цьому апеляційний суд наголосив, що визнання вини без щирого каяття та реальних дій щодо відшкодування шкоди не є безумовною підставою для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням відповідно

до вимог ст. 75 КК.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду, як убачається з ухвали, дійшла висновку, що призначене судом покарання у мінімальному розмірі з реальним його відбуванням та без застосування положень ст. 75 КК відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим і сприятиме перевихованню ОСОБА_5 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви,

з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувалися під час

її постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскарженого судового рішення внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного його підзахисному покарання та можливості застосування до нього положень ст. 75 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, касаційна скарга захисника не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 29 січня 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3