УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року

м. Київ

справа № 642/1155/25

провадження № 51-1799ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Холодногірського районного суду міста Харкова

від 28 листопада 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року у кримінальному провадженні № 0001149 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Холодногірського районного суду міста Харкова від 28 листопада

2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ст. 336 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, будучи придатним за станом здоров`я до військової служби та не маючи права

на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбачену

ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року, усупереч вимогам Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вимоги Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого

2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України

від 03 березня 2022 року № 2105-ІХ «Про загальну мобілізацію», діючи з умислом, усвідомлюючи наслідки своїх дій, з метою ухилення від призову за мобілізацією, отримавши 07 липня 2023 року о 12:58 повістку для відправлення до команди

№ НОМЕР_1 , 11 липня 2023 року до пункту збору, розташованого на ділянці ІНФОРМАЦІЯ_2 на АДРЕСА_2 ,

не прибув, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 25 лютого 2026 року вирок Холодногірського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2025 року щодо ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, звільнивши її підзахисного на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Вказує на те, що судами під час призначення покарання не враховано повною мірою те, що ОСОБА_6 свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, співпрацював зі слідством, а також з 06 вересня 2025 року офіційно працевлаштований на посаді оператора заправних станцій на підприємстві,

яке включено до Переліку критично важливих для економіки та оборони України (ТОВ «ПЕТРОЛЬ ПРО»), позитивно характеризується за місцем роботи, має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі бронювання з 12 листопада 2025 року. З огляду на наведене вважає, що є всі підстави для застосування до її підзахисного положень ст. 75 КК, що належить

до дискреційних повноважень суду.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Відповідно до ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше

не судимий, не одружений, працює оператором заправних станцій ТОВ «ПЕТРОЛЬ ПРО», у зв`язку з чим має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі бронювання з 12 листопада 2025 року, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, а також взяв до уваги дані досудової доповіді органу пробації, відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставину, що пом`якшує покарання, якою визнав щире каяття.

З урахуванням вищенаведеного суд, керуючись вимогами виваженості та справедливості, з метою виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, дійшов висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого є можливим виключно в умовах ізоляції від суспільства та вважав доцільним призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуванням, зазначивши, що таке покарання буде законним, достатнім і справедливим для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд вказав на те, що ОСОБА_5 вчинив умисний нетяжкий злочин, який створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя, безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації, що свідчить про значну суспільну небезпечність самого злочину. Враховуючи, що ця категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, а ОСОБА_5 підстав, передбачених законодавством, на відстрочку від призову чи інших поважних причин не мав,

в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував свій конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, в тому числі під час ситуації, яка наразі склалася в країні внаслідок збройної агресії рф, суд не вбачав за можливе призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК, оскільки вказане не сприятиме його меті - виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, як самими обвинуваченим, так і іншими особами, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 ,

за апеляційною скаргою його захисника, в якій, як і в касаційній скарзі сторони захисту, порушувалося питання про застосування до винного положень ст. 75 КК, дійшов висновку про відсутність для цього підстав.

Як зазначила колегія суддів апеляційного суду, при призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції належним чином врахував конкретні обставини справи, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, а також пом`якшуючу покарання обставину та відсутність обтяжуючих покарання обставин, та обґрунтовано призначив йому мінімальне покарання з реальним його відбуванням, що відповідає вимогам

статей 50, 65 КК, є справедливим і сприятиме перевихованню останнього та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного її підзахисному покарання та можливості застосування до нього положень ст. 75 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга захисника не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на вирок Холодногірського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3