печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м.Київ

Печерський районний суд міста Києва у складі: слідчого судді ОСОБА_1 при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 12.02.2025,

ВСТАНОВИВ:

12.12.2025 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 12.02.2025.

Обґрунтовуючи вказане клопотання, заявник зазначає, що 20.07.2021 ОСОБА_4 було придбано нерухоме майно, а саме житловий будинок та дві земельні ділянки (кадастрові номери :02:146:0100 та :02:146:0102) за адресою: АДРЕСА_1 . Наведений будинок було придбано ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 та є їхньою спільною сумісною власністю. На момент придбання будинок перебував у стані після будівництва, без відповідного оздоблення та меблів. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за власний кошт здійснили в даному будинку ремонт.

На даний час ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з двома неповнолітніми дітьми проживають в наведеному будинку. Разом з тим, восени 2025 року, з Державного реєстру речових прав стало відомо, що на належне заявниці нерухоме майно було накладено арешт в рамках справи № 757/6207/25 - к. При цьому, ані заявниця, ані її представник не були повідомлені про час, місце та факт розгляду справи щодо накладення арешту на майно. 05.12.2025 року представник заявниці ознайомився із наведеною справою в Печерському районному суді м. Києва.

Зі змісту резолютивної частини ухвали Печерського районного суду від 12.02.2025 року у справі № 757/6207/25-к вбачається, що арешт накладено з метою забезпечення майбутніх цивільних позовів потерпілих.

Ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_5 не є ані підозрюваними, ані обвинуваченими, ані засудженими. Також заявники не є особами, що в силу закону несуть відповідальність за іншу особу.

Крім того, виходячи з тексту спірної ухвали, мотивуючи накладення арешту, суд посилається на норми про спеціальну конфіскацію, та нібито доведення матеріалами слідства, що майно, на яке було накладено арешт, належить ОСОБА_6 .

З цього приводу заявник зазначає, що в клопотанні про накладення арешту сторона обвинувачення мотивує своє твердження про приналежність майна, на яке було накладено арешт наступними фактами: спільне проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (попередній власник майна); відсутність у ОСОБА_7 власних доходів для придбання майна, на яке було накладено арешт; близьке розташування майна, на яке було накладено арешт до Межигір`я; відсутність у ОСОБА_4 офіційного доходу, який би дозволяв придбати будинок; працевлаштування у певний період ОСОБА_4 на ТОВ «Танталіт».

З цього приводу заявниця зазначає, що майно було придбане за загальну вартість 6 735 720, 00 грн., з яких: 6 070 720, 00 грн. (будинок), 15 000, 00 грн. (земельна ділянка з кадастровим номером :02:146:0100), 650 000, 00 грн. (земельна ділянка з кадастровим номером :02:146:0102). Щодо джерел походження коштів на придбання вказаного майна заявник зазначає, що 6 000 000, 00 грн. влітку 2021 року було позичено ОСОБА_5 у громадянина ОСОБА_8 . Договір позики було укладено на 1 рік. За умовами договору позики ОСОБА_5 зобов`язувався продати належну йому нерухомість, та погасити наведений борг. ОСОБА_5 продав належну йому нерухомість восени 2022 року на суму більше 7 000 000, 00 грн, та погасив наведену позику. Другу частину суми у розмірі 735 720, 00 грн. складали особисті заощадження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Крім того, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем. ОСОБА_4 придбала нерухоме майно, на яке накладено арешт, за договором купівлі-продажу в липні 2021 року. На момент укладення спірного договору в жодного державному реєстрі не було жодного, в тому числі і публічного, обтяження на зазначене майно. Більше того, 26.03.2021 двома ухвалами Вищого антикорупційного суду України було скасовано арешти накладені на будинок та земельні ділянки (копії ухвал додаються).

Враховуючи викладене, заявник вважає накладений арешт на майно незаконним та необґрунтованим.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання про скасування арешту майна підтримав та просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання про скасування арешту майна.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що слідчими Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000707 від 22.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 28, частиною 1 статті 111 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05.04.2001.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 12.02.2025 у справі №757/6207/25-к було накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування таким майном, а саме на: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0205 га з кадастровим номером :02:146:0100; земельну ділянку площею 0,148 га з кадастровим номером :02:146:0102

Правовою підставою для накладення арешту було забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного та недопущення його відчуження (відповідно до п.3 ч.2 ст.170 КПК України).

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, статтями, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, заявник не довів, як того вимагає ч.2 ст.174 КПК України, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя доходить висновку, що клопотання сторони захисту є передчасним, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні завершене, триває стадія виконання вимог ст.290 КПК України, відтак судом не було встановлено вину осіб, яким повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженні, а відтак, існує необхідність та доцільність у застосуванні арешту на майно, яке належить ОСОБА_4 на праві власності.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчим суддею не встановлено.

Виходячи з викладеного, враховуючи що арешт на майно накладено з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, при цьому доводи клопотання не містять доказів того, що вищезазначений захід забезпечення втратив свою актуальність, та які б спростували висновки, викладені в ухвалі слідчого судді від 12.02.2025, що дає слідчому судді підстави дійти висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, шляхом збереження арешту накладеного на зазначене майно, оскільки актуальність цього заходу до теперішнього часу не відпала.

За таких обставин, керуючись ст. 170, 174, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна за матеріалами кримінального провадження №0000707 від 22.08.2023, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1