ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/2519/24 Номер провадження 11-кп/814/980/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

особи, щодо якої застосовані

примусові заходи

медичного характеру ОСОБА_7 ,

законного представника ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000730, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 захисника в інтересах особи, щодо якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 на ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою суду щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Римарівка Гадяцького району Полтавської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з повною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, осіб на утриманні не маючого, раніше не судимого,

у зв`язку із вчиненням суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Вирішено долю речових доказів.

Судом встановлено, що 18.10.2024 року близько 21 години 30 хвилин, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , перебував поряд з господарством АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Достовірно знаючи, що останній перебуває у приміщенні будинку за вказаним місцем проживання та, що у нього маються грошові кошти, ОСОБА_7 вирішив вчинити напад з метою відкритого заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 .

Таким чином, знаючи, що у державі введено воєнний стан (Закон України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"), який посилює кримінальну відповідальність за вчинення корисливих злочинів, ОСОБА_7 , з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 , зайшов на територію його господарства, після чого шляхом вибиття віконної рами будинку, проник до середини та зайшов у кімнату, де у цей час на ліжку відпочивав господар. Після цього ОСОБА_7 , з метою безперешкодного незаконного заволодіння майном ОСОБА_10 , шляхом застосування фізичного насильства відносно потерпілого та таким чином подолання можливого його спротиву, тримаючи в руці цеглину, яку попередньо взяв до рук, наніс нею декілька ударів по голові ОСОБА_10 . Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 дістав з кишені куртки ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 2320 гривень, якими незаконно заволодів та зник з місця вчинення кримінального правопорушення.

Внаслідок вищевказаних протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи № 200 від 15.11.2024 року заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: тупа черепно-мозкова травма, садна м`яких тканин голови, струс головного мозку, які могли утворитись 18.10.2024 року від дії тупих предметів, якими могли бути цеглина, нога людини взута у взуття, або будь-які інші предмети з подібними характеристиками, що не суперечить обставинам, зазначеним у фабулі постанови про призначення даної експертизи, та можуть бути оцінені у своїй сукупності як такі, що носять ознаки легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, своїми діями, які виразились у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаному з проникненням у житло та вчинено в умовах воєнного стану ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Прокурор в судовому засіданні просив застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд врахував висновок судово-психіатричного експерта № 648 від 07.11.2024 року, наданого Полтавською філією судових експертиз ДСУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», згідно з яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдної форми, епізодичний перебіг з наростаючим дефектом змішаного типу, становлення ремісії. Вказаний психічний розлад позбавляє підекспертного здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням, а саме шизофренією, параноїдної форми, галюцинаторно-параноїдним синдромом, ускладненої зловживанням алкоголю, яке позбавило його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру, пов`язаних з госпіталізацією до закладу з надання психіатричної допомоги.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 захисник в інтересах особи, щодо якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 , просить ухвалу суду змінити та застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що місцевий суд застосував до ОСОБА_7 найсуворіший примусовий захід медичного характеру всупереч фактичним обставинам справи.

Вказує, що визначаючи ОСОБА_7 вид примусового заходу медичного характеру, місцевий суд врахував лише дані висновку судово-психіатричного експерта, який було складено 07.11.2024, тобто за рік до ухвалення рішення.

Зазначає, що місцевий суд проігнорував питання ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, а також ступінь небезпечності обвинуваченого як для себе, так і для інших осіб, який у період правопорушення страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, епізодичний перебіг з наростаючим дефектом змішаного типу, становлення ремісії.

Вказує, що незважаючи на те, що з моменту проведення попередньої психіатричної експертизи минуло понад шість місяців, місцевий суд не призначив нову судово-психіатричну експертизу для встановлення психологічного стану особи щодо якої визначається питання у призначенні примусового заходу медичного характеру.

Крім того зазначає, що в матеріалах відсутні будь-які докази, що особа якій призначено заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом становить реальну небезпеку на момент ухвалення судового рішення, також, місцевим судом не доведено тяжкість діяння вказаної особи, оскільки ч. 4 ст. 187 КК України застосована до діяння вчиненого ОСОБА_7 лише в зв`язку з введенням військового стану на території держави.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_9 та особа, щодо якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 , а також його законний представник ОСОБА_8 апеляційні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований главою 39 Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно ст. 505 КПК України під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюються: 1) час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; 2) вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою; 3) наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування; 4) поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього; 5) небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою; 6) характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням; 7) обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України: під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Висновки суду першої інстанції про обґрунтованість причетності ОСОБА_7 до вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами і ніким не оспорюються.

Що стосується визначеного судом виду примусового заходу медичного характеру, апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції законним, виходячи з наступного.

Відповідно до роз`яснень, які містить п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст. 420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Згідно із ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Як встановлено п. 1 ч. 1 ст. 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 94 КК України, госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування в умовах суворого нагляду.

При цьому, як зазначено в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005 р., визначаючи, відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити, як з його психічного стану, так із характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

Аналогічні висновки щодо необхідності визначення виду примусового заходу медичного характеру, із врахуванням всіх критеріїв, передбачених ст. 94 КК України, містяться у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 р. (справа № 219/12156/17) та від 30.05.2019 р. (справа № 243/4632/17).

У рішенні ЄСПЛ від 03.09.2015 р. у справі «Берланд проти Франції» щодо природи та мети примусової госпіталізації високий суд зауважив, що такий захід медичного характеру може бути призначений лише у випадку, коли психіатричним заключенням встановлено наявність у особи психічного розладу, що свідчить про її неосудність та становить ризик для безпеки людей чи дотримання громадського порядку. Проголошення особи неосудною з підстав наявності психічного розладу та вжиття пов`язаних з цим заходів процесуального примусу не є «покаранням» в розумінні п. 1 ст. 7 Конвенції, проте розглядається як запобіжний (превентивний) захід.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та має два об`єкти життя і здоров`я особи, а також врегульовані законом суспільні відносини власності та права людини на недоторканність житла. Спосіб вчинення пов`язаний в тому числі з посяганням на життя потерпілого. Адже, як встановлено судом і не заперечується стороною захисту, ОСОБА_7 використовуючи цеглину, наніс нею удар по голові потерпілого, який є особою з інвалідністю та не має змоги пересуватися.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 648 від 07.11.2024 року, наданого Полтавською філією судових експертиз ДСУ "Інститут судової психіатрії МОЗ України" ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдної форми, епізодичний перебіг з наростаючим дефектом змішаного типу, становлення ремісії. Вказаний психічний розлад позбавляє підекспертного здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням, а саме шизофренією, параноїдної форми, галюцинаторно-параноїдним синдромом, ускладненої зловживанням алкоголю, яке позбавило його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру, пов`язаних з госпіталізацією до закладу з надання психіатричної допомоги, тобто виключається можливість надання ОСОБА_7 психіатричної допомоги амбулаторно, як на цьому наполягає захисник.

Будь-яких сумнівів в об`єктивності та достовірності вказаних висновків судово-психіатричних експертиз, які складені судово-психіатричними експертами, попередженими про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, суд апеляційної інстанції не вбачає.

З приводу доводів захисника про те, що з моменту проведення експертизи минуло більше 6-ти місяців, а місцевий суд не призначив нову судово-психіатричну експертизу для встановлення психічного стану ОСОБА_7 , слід звернути увагу, що такі вимоги кримінального закону стосуються осіб, щодо яких вже обрані примусові заходи медичного характеру і проведення огляду не рідше одного разу на шість місяців вимагається виключно для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу, тобто наведене не стосуються тих осіб, щодо яких не були застосовані примусові заходи медичного характеру.

Більш того, відповідно до ст. 332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: 1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; 2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу; 3) існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

Статтею 242 КПК України визначено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Таким чином, заявляючи під час судового розгляду клопотання про призначення експертизи, сторона кримінального провадження повинна вказати конкретні, визначені законом підстави для проведення такої експертизи і навести відповідне обґрунтування.

В той же час, захисником не було заявлено про необхідність призначення повторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 , із наведенням обгрунтованих підстав з яких він не погоджується з висновком попереднього експерта та чим покликана його незгода з таким висновком, окрім того, що експертом не визначений вид нагляду.

Крім того, після проведення експертизи та встановлення необхідності у застосуванні примусових заходів медичного характеру із поміщенням ОСОБА_7 в спеціальний лікувальний заклад з метою обов`язкового його лікування, самостійно ОСОБА_7 жодного лікування не проходив, а тому є сумнівним, що стан його психічного здоров`я міг покращитися.

Обираючи тип психіатричної лікарні, суд першої інстанції врахував характер вчиненого ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, небезпеку для оточуючих, характер захворювання, а тому вважав, що ОСОБА_7 за своїм психічним станом та характером вчинених ним суспільно небезпечних діянь, становить небезпеку для суспільства та, відповідно до вимог ч. 5 ст. 94 КК, потребує госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Колегія суддів вважає таке рішення правильним.

Так, відповідно до ст. 51 КК, примусові заходи медичного характеру не входять до системи покарань, відтак вони не є видами покарання, а є заходами кримінально-правового характеру. Порядок застосування цих заходів свідчить про відсутність у них карального потенціалу і вони не переслідують мети кари за вчинене, а основне їх призначення вбачається в усуненні умов, що сприяли вчиненню суспільно-небезпечного діяння.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що при прийняті рішення про застосування відносно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, судом першої інстанції належним чином враховані характер вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння, небезпека для оточуючих, характер захворювання, а відтак погоджується з висновками суду що ОСОБА_7 потребує госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

При цьому, на переконання колегія суддів, при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом щодо ОСОБА_7 , судом не допущено порушень вимог кримінального процесуального закону, а відтак, прийняте судом першої інстанції рішення є правильним, у зв`язку з чим, підстав для зміни оскаржуваного судового рішення, з мотивів, наведених у апеляційній скарзі захисника, немає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 захисника в інтересах особи, щодо якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2025 року про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_7 в той же строк, з часу отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4