ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2400/25
Провадження №1-кс/477/73/26
УХВАЛА

про скасування арешту майна

17 лютого 2026 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Вітовського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві клопотання третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_3 про скасування арешту, подане в межах кримінального провадження №0001051 від 18 грудня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 199, частиною першою статті 204, частиною другою статті 204 КК України

ВСТАНОВИВ:

09 лютого 2026 року ОСОБА_3 , як третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт звернувся до слідчого судді Вітовського районного суду Миколаївської області з клопотанням про скасування арешту майна, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2026 року у справі №477/59/26 у кримінальному провадженні №0001051 від 18 грудня 2024 на майно, що перебувало у його правомірному володінні.

Клопотання мотивовано тим, що 07 січня 2026 року органом досудового розслідування проведено обшук гаражного приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: місто Миколаїв, вул. Східна, 20 А, в гаражному кооперативі «МОТОР», під час якого виявлено та вилучено ємності в яких зберігалася речовина з характерним запахом тютюну.

Ухвалою слідчого судді Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2026 року при розгляді клопотання прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_4 було накладено арешт на вищевказане майно.

Вважає, що арешт на його майно накладено необґрунтовано, так як він не є суб`єктом кримінального правопорушення та відносно нього не здійснюється жодного кримінального провадження.

Крім того вказував, що вказане гаражне приміщення на підставі цивільно-правової угоди перебуває у правомірному користуванні саме ОСОБА_3 і не має жодного відношення до ОСОБА_5 , та відповідно, до обставин кримінального правопорушення в межах якого надано дозвіл на проведення обшуку. Зазначає, що ОСОБА_3 у вказаному приміщенні здійснює зберігання належних йому речей, тому вилучення майна у особи, яка не має жодного відношення до вчинення кримінального правопорушення є порушенням її права власності.

Прокурором у клопотання про арешт майна не наведено будь-яких достовірних відомостей про протиправні дії ОСОБА_3 , а тому, з огляду на частину третю статі 132 КПК України, в даному випадку не допускається застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Просить скасувати арешт, накладений на належне йому майно.

ОСОБА_3 , як третя особа стосовно майно якої вирішено питання про арешт, у судове засідання не з`явився, про причини неявки слідчого суддю не повідомив.

Прокурор ОСОБА_6 , як представник сторони, за чиїм клопотанням накладено арешт на майно ОСОБА_3 у судове засідання також не з`явився, подавши заяву про розгляд клопотання за його відсутності, у якій заперечував проти задоволення клопотання та просив у його задоволенні відмовити.

Згідно з положенням частини четвертої статті 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Відповідно до положень частини другої статті 174 КПК України про час та місце розгляду клопотання про скасування арешту майна повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно. Чинними положеннями КПК України не передбачена обов`язкова участь зазначених осіб під час розгляду клопотання про скасування арешту майна.

Враховуючи положення статті 174 КПК України, та з метою дотримання розумних строків розгляду клопотання про скасування арешту майна, що є одним з пріоритетних завдань кримінального провадження, здійснення якого має забезпечити, зокрема, слідчий суддя на досудовому провадженні, з метою дотримання прав, свобод та інтересів учасників провадження та забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, слідчий суддя вважає можливим провести розгляд клопотання за відсутності сторін.

Дослідивши клопотання про скасування арешту майна та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Згідно частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Положенням частини другої статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи з наведеного, дана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, накладеного за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна, із можливістю надання особами, що не були присутніми в судовому засіданні і про права та законні інтереси яких вирішено питання судовим рішенням, доказів та матеріалів, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба, доведеності перед слідчим суддею їх переконливості.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що при розгляді клопотання про скасування арешту слідчий суддя з урахуванням наданих доказів має з`ясувати питання обґрунтованості арешту, накладеного з тих чи інших підстав, визначених у частині другій статті 170 КПК України, а також доцільність подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Отже, прийняття рішення про скасування арешту майна за клопотанням вищенаведених осіб можливе за таких умов:

- вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба;

- вони доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Слід зауважити, що під час розгляду клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя не оцінює законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді, якою накладено арешт на майно, оскільки вказане питання відноситься до виключної компетенції суду апеляційної інстанції, а вирішує питання щодо обґрунтованості накладення арешту на майно з урахуванням нових доказів, які надаються слідчому судді під час розгляду клопотання та які не були відомі слідчому судді під час накладення арешту на майно.

Так, слідчим суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді від 09 грудня 2025 року групі слідчих у кримінальному провадженні №0001051 надано дозвіл на проведення обшуку гаражного приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: місто Миколаїв, вул. Східна, 20 А, в гаражному кооперативі «МОТОР», з метою відшукання і вилучення незаконно придбаної/виготовленої підакцизної продукції, засобів комунікації, мобільних терміналів, електронних носіїв інформації, та інших предметів і речей, що зберігають інформацію про протиправну діяльність, грошових коштів отриманих від незаконної діяльності.

За змістом ухвали слідчого судді від 09 грудня 2025 року про надання дозволу на проведення обшуку вбачається, що орган досудового розслідування, встановивши причетність ОСОБА_5 до незаконного придбання, транспортування, зберігання з метою збуту, незаконно виготовлених спирту етилового, фальсифікованих алкогольних напоїв та перебування у його фактичному володінні гаражного приміщення № НОМЕР_1 , за адресою: місто Миколаїв, вул. Східна, 20 А, в гаражному кооперативі «МОТОР», просив надати дозвіл на проведення обшуку такого приміщення з метою вилучення речових доказів.

Обшук проводився за місцем знаходження гаражного приміщення, який за доводами органу досудового розслідування перебував у володінні ОСОБА_7 , який у цьому кримінальному провадженні перевіється органом досудового розслідування на предмет причетності до вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із незаконним виготовленням, зберіганням, збутом або транспортуванням з метою збуту підакцизних товарів.

Таким чином, згідно з прямо встановленими в ухвалі слідчого судді про проведення обшуків обмежень, в ході обшуків підлягали виявленню та можливому вилученню, в тому чи іншому порядку не будь-які речі та документи, виявлені на місці проведення обшуку, а виключно те, щодо якого мається достатні дані для висновку поза розумним сумнівом, що вказані речі та документи, які мають відношення до фактів пов`язаних із незаконним виготовленням, зберіганням, збутом або транспортуванням з метою збуту підакцизних товарів та які перебувають у володінні осіб, що перевірялися органом досудового розслідування на предмет причетності до вчинення кримінального правопорушення, зокрема ОСОБА_7 .

При цьому, як вбачається з протоколу обшуку від 07 січня 2026 року та долученого ОСОБА_3 до клопотання про скасування арешту майна договору оренди ангару та гаражів від 10 грудня 2025 року, під час проведення обшуку здійснювалося вилучення речей та документів з приміщення гаражу № НОМЕР_1 , що розташований по вул. Східна, 20 А, в м. Миколаєві в гаражному кооперативі «МОТОР», та яке на відповідній цивільно-правовій угоді перебувало у правомірному володінні ОСОБА_3 .

За матеріалами клопотання третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна, вбачається, що гаражне приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: місто Миколаїв, вул. Східна, 20 А, в гаражному кооперативі «МОТОР» на підставі договору оренди від 10 грудня 2025 року, укладеному між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 перебуває у правомірному володінні останнього, та останній реалізуючи свої правомочності власника (володільця) не позбавлений можливості здійснювати будь-які дії щодо використання цього приміщення на власний розсуд, в тому числі й для зберігання належного йому майна.

Відомостей що підтверджували б перебування вищевказаного гаражного приміщення у володінні ОСОБА_7 матеріали клопотання не містять та органом досудового розслідування слідчому судді не надано.

Аналізуючи підстави надання дозволу на проведення обшуку, а також подальший арешт вилученого під час обшуку майна, вбачається і те, що в підтвердження володіння ОСОБА_7 гаражним приміщенням№ НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: місто Миколаїв, вул. Східна, 20 А, в гаражному кооперативі «МОТОР» слугував лише рапорт оперативного працівника, при цьому з часу початку проведення досудового розслідування і по даний час, органом досудового розслідування не надано належних та допустимих доказів у підтвердження таких доводів.

Слідчий суддя вважає належними доводи ОСОБА_3 щодо відсутності у особливій частині КК України складу кримінальному правопорушення, яким би охоплювалися дії щодо збереження у належному йому приміщенні майна, в тому числі й такого, що має характерний запах тютюну.

За змістом статті 204 КК України вбачається, що об`єктом злочину у даному випадку є суспільні відносини у сфері господарської діяльності з підакцизними товарами, що забезпечують дотримання встановленого порядку виробництва й обігу підакцизних товарів та обов`язкову сплату акцизного податку.

Предметом злочину за цією статтею, серед інших, є тютюнові вироби, тютюн, промислові замінники тютюну у розумінні статті 215 Податкового кодексу України.

При цьому, незаконно виготовленими слід вважати підакцизні товари, що виготовлені: особою, яка не зареєстрована як суб`єкт підприємництва, незалежно чи підлягає діяльність з їх виготовлення ліцензуванню; суб`єктом підприємницької діяльності без одержання ліцензії, якщо їх виготовлення підлягає ліцензуванню.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» тютюнові вироби це сигарети з фільтром або без фільтру, цигарки, сигари, сигарили, а також люльковий, нюхальний, смоктальний, жувальний тютюн, махорка та інші вироби з тютюну чи його замінників для куріння, нюхання, смоктання чи жування; незаконне виробництво тютюнових виробів - виробництво тютюнових виробів без наявності ліцензії на цей вид підприємницької діяльності.

В даному випадку, вилучена під час обшуку речовина, яка має характерний запах тютюну, не підпадає під ознаки тютюнових виробів, тому відповідно відсутні підстави вважати таке майно речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, що вказує на необґрунтованість накладеного арешту.

Матеріали кримінального провадження №0001051 від 18 грудня 2024 року не містять жодного посилання на те, що ОСОБА_3 здійснювалося виготовлення та/або реалізація тютюнових виробів.

Тому належними є доводи заявника з приводу того, що власником вилученого майна є саме ОСОБА_3 , який не міг та не мав можливості передбачити причетність колишнього володільця приміщення до незаконної діяльності з приводу якої внесено відомості до ЄРДР, оскільки не є прямо чи опосередковано пов`язаним з особами, що здійснюють таке виготовлення та реалізацію, тому і віднесення належного йому майна до знаряддя вчинення ймовірного кримінального правопорушення є необґрунтованим та містить формальний характер, а тому суперечить положенням статті 170 КПК України в цілому.

Крім того, заслуговують на увагу заперечення ОСОБА_3 й щодо тієї обставини, що матеріали клопотання прокурора про арешт вилученого майна не містять підстав вважати, що вилучені речі мають протиправне походження, були засобами чи знаряддями вчинення кримінального правопорушення, тощо.

На переконання слідчого судді, вилучення в ході обшуку приміщення гаражу № НОМЕР_1 , що розташований по вул. Східна, 20 А, в м. Миколаєві в гаражному кооперативі «МОТОР» всього виявленого майна під виглядом «речових доказів» є таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства та явно виходить за межі, регламентовані ухвалою про обшук.

Більш того, отримавши відомості перед початком проведення обшуку про те, що дане приміщення не перебуває у володінні ОСОБА_7 , вбачається досить сумнівним і подальше проведення такої слідчої дії як обшук, що може вказувати і про недопустимість проведення такої слідчої дії, та відповідно доказів здобутих в результаті її проведення.

Недотримання вимог про встановлення власника чи особи, яка безпосередньо володіє нерухомим майном при проведенні такої слідчої дії як обшук неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом, який у своїй постанові від 01 березня 2018 року (справа №398/5735/14-к, провадження №51-1033 км 18) виснував: «Правильно судом прийнято рішення про недопустимість доказів обвинувачення, здобутих в ході обшуку квартири, оскільки вказану слідчу дію було здійснено без визначення власника чи володільця квартири та з порушенням визначеного статтями 234,236 КПК порядку».

У постанові ККС ВС від 26 вересня 2019 року (справа № 761/14409/13-к, провадження №11-кп/824/497/2018) суд зробив такий висновок: «Із матеріалів кримінального провадження видно, що стороною обвинувачення не надано документів, які б підтверджували, кому належить зазначене приміщення, його статус, а також правомірність проведення зазначеного огляду з вилученням речей. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недопустимість зазначеного доказу і доводи касаційної скарги в цій частині необґрунтовані».

Таким чином, враховуючи викладене, вилучені в ході обшуку 07 січня 2026 року речі та документи не можна розглядати як такі, які є «здобуті від злочинної діяльності, засоби та/або знаряддя вчинення злочину, тощо» за відсутності належних та допустимих доказів цього, і, отже, вказане майно не є таким, на відшукання та вилучення якого надано дозвіл ухвалою слідчого судді.

Відомостей, що зазначене майно підтверджує злочинну діяльність осіб, які перевіряються органом досудового розслідування до вчинення злочину пов`язаного із незаконним виготовленням, зберіганням, збутом або транспортуванням з метою збуту підакцизних товарів, матеріали клопотання не містять та слідчим суддею не встановлені.

Згідно частини третьої статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 16 КПК України встановлено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок проведення обшуку, тимчасового вилучення майна, накладання на нього арешту, тощо, встановлено главами 16, 17 КПК України та статтями 234-236 КПК України.

З усталеної судової практики вбачається, що правильність розгляду скарг на бездіяльність стосовно неповернення тимчасово вилученого майна значною мірою залежить від чіткості переліку, сформованого в ухвалі слідчого судді про обшук. Слідчим суддям, з огляду на непорушність права власності, слід ретельно оцінювати доводи скаржника стосовно того, що вилучення певного майна здійснене з виходом за межі, регламентовані ухвалою про обшук.

Аналогічно, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 липня 2007 року у справі «Смирнов проти росії» вказав, що невизначене формулювання обсягу обшуку дало змогу органу влади на власний розсуд вирішувати, які матеріали підлягають вилученню, що призвело до вилучення, крім документів, які стосуються справи, деяких особистих речей. ЄСПЛ зазначив, що відсутність вказівки на конкретну мету обшуку є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так само, позиція ЄСПЛ наведена в рішенні від 15 липня 2003 року у справі «Ернст та інші проти Бельгії», де вказано, що ордер на проведення обшуку не містив інформації щодо мети проведення обшуку та про предмети, які підлягали вилученню. Таким чином, слідчих було наділено широкими повноваженнями, обшуки не були пропорційними.

Таким чином, суд, вирішуючи дане питання, фактично вирішує, чи наявні у даному випадку у діях органів досудового розслідування порушення вимог статті 41 Конституції України, глав 16, 17 КПК України та статей 16, 234-236 КПК України.

Дослідженні слідчим суддею матеріали підтверджують доводи ОСОБА_3 щодо необґрунтованості арешту накладеного на його майно.

З огляду на приписи пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що накладений арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав порушує право заявника на вільне використання належного йому майна, та суперечить загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

В ході судового розгляду встановлено, що органом досудового розслідування не підтверджено, що майно, яке вилучене під час обшуку гаражного приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: місто Миколаїв, вул. Східна, 20 А, в гаражному кооперативі «МОТОР» має відношення до кримінального провадження та/або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, з огляду на що, слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість поданого клопотання про скасування арешту майна.

Частиною першою статті 309 КПК України зазначено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування, перелік цих ухвал є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому дана ухвала у відповідності до частини третьої статті 309 КПК України не може бути оскаржена

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 170, 173, 174, 309, 532 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2026 року у справі №477/59/26 у кримінальному провадженні №0001051 від 18 грудня 2024 року на належне ОСОБА_3 майно, а саме 129 полімерні мішки з подрібненою речовиною.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_9