Дата документу 03.03.2026
Справа № 334/496/25
Провадження № 1-кп/334/247/26
УХВАЛА

про продовження строку тримання під вартою

3 березня 2026 року колегія Дніпровського районного суду міста Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 ,

за участю: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

встановила:

колегією здійснюється судове провадження у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 за частиною першою статті 115 КК України.

Прокурором ОСОБА_5 заявлене клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів без визначення розміру застави, з його утриманням в ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)». Клопотання обґрунтовує тим, що ризики, передбачені пунктами 1, 3 частини першої статті 177 КПК України не зменшились, а саме обвинувачений, знаходячись на волі, може переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілого і свідків у цьому ж кримінальному провадження. Вказані ризики обґрунтовує можливістю притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для нього наслідками - суворістю передбаченого покарання. За кримінальне правопорушення, у якому обґрунтовано обвинувачується ОСОБА_6 , тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинуваченого від суду на початкових етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності. Про вказаний ризик вже свідчить поведінка обвинуваченого, адже після злочину останній майже одразу залишив територію України та протягом тривалого часу перебував в Республіці Азербайджан, а коли був викликаний для участі у проведенні слідчих дій за його участі на офіційні виклики не з`явився та про причини своєї неявки орган досудового розслідування, прокурора не повідомив. У зв`язку з цим він був оголошений у міжнародний розшук та затриманий компетентними органами Федеративної Республіки Німеччина у м. Мельн, після чого був екстрадований в Україну. Крім того обставини вчиненого злочину свідчать про його соціальну небезпеку для громадян та необхідність ізоляції задля захисту суспільства від ймовірних подальших злочинних посягань, припинення злочинної діяльності, а так само припинення можливості сховатися від суду та перешкодити виконанню процесуальних рішень. Це є вагомою підставою вважати те, що єдиним дієвим у даному випадку запобіжним заходом для ОСОБА_6 буде саме тримання під вартою, оскільки застосування до нього менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, унеможливить виконання ОСОБА_6 своїх обов`язків, як обвинуваченого, та підвищить ризик його повторної втечі, що неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Існування іншого ризику обґрунтовує можливими спробами вмовляння, переконання, примусу та погрози вплинути на дії потерпілого, свідків у кримінальному провадженні, оскільки йому відомі анкетні, контактні дані більшості з них, що надасть можливість безпосередньо здійснювати на них вплив з метою змінити свідчення, що мають суттєве значення, або взагалі відмовитись від них. Застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу неможливе.

Захисник адвокат ОСОБА_7 проти клопотання прокурора заперечив, вважає його необґрунтованим. Пояснив, що клопотання не відповідає вимогам статті 184 КПК України, оскільки до нього не додані докази обґрунтованості підозри обвинуваченого. Ризики, на які посилається прокурор, жодним чином не підтверджені. Обвинувачений виїхав за межі України до повідомлення йому про підозру та був затриманий за кордоном. Тому він не знав про те, що стосовно нього здійснюється кримінальне провадження, а отже ризик переховування його від суду не доведений. Потерпілий не має жодних претензій до обвинуваченого, про що подав відповідну заяву. Судом вже допитані майже всі свідки. При цьому останній свідок є залегендованим, тому обвинувачений не може впливати на нього. Також прокурором не доведено, що обвинувачений вчиняв вплив на потерпілого та свідків. Обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки. Його дружина до теперішнього часу орендує житло у м. Ужгороді. Вважає, що цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю забезпечить виконання обов`язків обвинуваченим.

Захисник адвокат ОСОБА_8 підтримав думку захисника адвоката ОСОБА_7 . Пояснив, що дружина обвинуваченого ОСОБА_6 винаймає квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в якій обвинувачений може відбувати домашній арешт. Він має стійкі соціальні зв`язки дружину та двох малолітніх дітей. При цьому його дружина є інвалідом 3 групи та їй важко утримувати дітей самостійно. Участь обвинуваченого в догляді та утриманні дітей та дружини є необхідною. Вважає, що цілодобовий домашній арешт здатен запобігти заявленим прокурором ризикам.

Обвинувачений ОСОБА_6 проти клопотання заперечив. Підтримав думки захисників. Пояснив, що його дружина хворіє та самостійно не справляється з доглядом за дітьми. Просив застосувати до нього цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши клопотання прокурора, думки інших учасників судового провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин першої та другої статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 131 КПК України одними із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу, що передбачено частиною першою статті 183 КПК України.

Положеннями частин третьої та п`ятої статті 199 КПК України визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: (1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; (2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

Згідно зі статтею 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якого підозрюється особа.

При вирішенні питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

У клопотанні прокурора необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою обґрунтовується тим, що не зменшились ризики, передбачені пунктами 1, 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме обвинувачений може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого і свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Ухвалою про продовження строку тримання під вартою від 12.01.2026 обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою до 10.03.2026, з його утриманням у Державній установі «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)». Підставами продовження строку тримання під вартою стала наявність ризиків, передбачених пунктами 1 та 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме ОСОБА_6 може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

В контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення у справі «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі «Бекчиєв проти Молдови»).

Крім цього, у рішенні у справі «Ноймайстер проти Австрії» викладена позиція відповідно до якої позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Таким чином запобіжний захід не може бути виправданий очікуваним покаранням у виді позбавлення волі.

Проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків повторного вчинення злочинів або переховування від слідства та суду».

Суд встановив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому частиною першою статті 115 КК України, який відповідно до статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку значно підвищують ймовірність ризику переховування від суду, особливо це стосується початкових етапів притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Також суд враховує, що обвинувачений після початку досудового розслідування у даному кримінальному провадженні залишив територію України, є громадянином Азербайджанської республіки, має постійне місце проживання в Україні, що свідчить про те, що наявні соціальні зв`язки обвинуваченого є недостатніми для утримання його від переховування від суду.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, враховуючи тяжкість покарання, переховування обвинуваченого від органу досудового розслідування та можливість обвинуваченим залишити територію України з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, суд вважає, що ОСОБА_6 може вдатися до відповідних дій, що свідчить про те, що ризик, передбачений пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України на теперішній час не зменшився.

Ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, припинив своє існування, оскільки судом не допитаний лише один свідок сторони обвинувачення ОСОБА_9 , анкетні дані якого змінені та не відомі обвинуваченому. При цьому потерпілий ОСОБА_10 відмовився брати участь у судовому провадженні, про що надав відповідну заяву. Таким чином обвинувачений не може вплинути на потерпілого та свідків.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, є обґрунтовані підстави для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою.

Відповідно до пункту 79 рішення в справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

На думку суду конкретним суспільним інтересом, який превалює над принципом поваги до свободи особистості є забезпечення конституційних засад спрямованих на захист життя.

Суд вважає, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені статтею 176 КПК України не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із частини п`ятої статті 194 КПК України, зокрема, його належну поведінку.

При цьому аргументи обвинуваченого та його захисників про стійкі соціальні зв`язки обвинуваченого не здатні спростувати висновок суду про недоцільність застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Також суд зауважує, що строк дії договору оренди від 03.08.2025, на підставі якого дружина обвинуваченого ОСОБА_6 винаймає житло за адресою: АДРЕСА_1 , в якому на думку сторони захисту обвинувачений може відбувати домашній арешт, сплив 04.02.2026.

Суд відхиляє аргументи захисника адвокат ОСОБА_11 про невідповідність клопотання прокурора вимогам статті 184 КПК України, оскільки до нього не додані докази обґрунтованості обвинувачення, оскільки такі докази містять матеріали судового провадження, які були досліджені судом майже у повному обсязі.

За таких обставин клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою необхідно задовольнити.

Суд при постановленні даної ухвали, керуючись частиною четвертою статті 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, не визначає розмір застави у даному кримінальному, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

Оскільки на даний час у справі триває судовий розгляд, який, зважаючи на категорію і складність справи, потребує значного проміжку часу для його закінчення, суд вважає за необхідне продовжити строк запобіжного заходу обвинуваченому на 60 днів.

Керуючись статтями 176 - 178, 180, 183, 197, 199, 201, 331, 372, 376 КПК України, колегія

постановила:

клопотання задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів з утриманням у Державній установі «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)».

Термін дії ухвали про продовження строку тримання під вартою закінчується 1 травня 2026 року.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повна ухвала складена 3 березня 2026 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3