У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кагул Республіки Молдова, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 28 ст. 386 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001035.

Учасники судового провадження:

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2026 року відносно обвинуваченого ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09.04.2026 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу суду.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Захисник звертає увагу на те, що під час оголошення резолютивної частини ухвали, залучений судом перекладач був відсутній, оскільки його не підключили в режимі відеозв`язку, унаслідок чого обвинувачений ОСОБА_5 , який є громадянином Республіки Молдова та недостатньо володіє державною мовою, фактично не забезпечений перекладом процесуальної дії. При цьому, суд після виступу прокурора звертався до обвинуваченого державною мовою без перекладача, ставив йому запитання, на які той відповідав лише частково, і лише після цього суд звернувся до сторони захисту та перекладача. Вказані обставини, на думку захисника, свідчать про формальну участь перекладача і фактично прирівнюється до його відсутності, що позбавило обвинуваченого можливості повною мірою реалізувати право на захист.

Захисник зазначає, що обвинувачений не отримав клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою рідною мовою або мовою, яку він розуміє, що також істотно вплинуло на можливість підготуватися та висловити позицію під час розгляду питання про подальше тримання під вартою, що є порушенням вимог ст. ст. 29, 42, 68 КПК України. Захисник вказує, що перед початком процесуальної дії суд мав пересвідчитися в особі та компетентності перекладача, з`ясувати його стосунки з учасниками провадження і роз`яснити права та обов`язки, однак цього не зробив, що призвело до порушення права на переклад і прямо вплинуло на право на захист.

Захисник стверджує, що прокурором не надано належних доказів на доведення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а висновки суду про необхідність подальшого тримання під вартою ґрунтуються переважно на тяжкості обвинувачення, при цьому, вплив на свідків у провадженні є неможливим, оскільки вони допитані слідчим суддею в порядку ст. 225 КПК України.

На думку апелянта, обвинувачення ОСОБА_5 є необґрунтованим оскільки, за вироком Київського районного суду м. Одеси від 02.10.2025 р. у справі № 496/6298/22, ОСОБА_5 виправданий повністю, а за змістом висновків викладених у зазначеному вироку вказано про неприпустимість покладання в основу обвинувачення матеріалів, зібраних у провадженнях щодо інших осіб, без належного доказування відповідних обставин стосовно самого обвинуваченого.

Крім цього, захисник посилається на обставини, які, на його думку, ставлять під сумнів позицію потерпілого, оскільки останній подавав клопотання про розгляд справи без його участі, а група обвинувачених, за твердженням захисту, не знайома з ОСОБА_5 .

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Арбузинського районного суду Миколаївської області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001035, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, зокрема ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ст. 386 КК України.

За змістом пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, останньому інкримінується організація катування, тобто умисне діяння, спрямоване на заподіяння особі сильного фізичного болю і морального страждання з метою примусити її вчинити дії, що суперечать її волі, та з метою залякування її, вчиненого за попередньою змовою осіб, кваліфіковані за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 127 КК України та організація примушування свідка до відмови від давання показань шляхом погрози насильством, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, кваліфіковані за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ст. 386 КК України.

Згідно з клопотанням прокурора, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, тяжкого злочину, тому може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, перебуваючи на волі може незаконно впливати та здійснювати тиск на потерпілого або свідків з метою зміни їх показань, вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, у яких підозрюється. Прокурор вказав, що застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого неможливо, оскільки такі заходи не забезпечать його належної процесуальної поведінки.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків, які не допитані судом, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, суд дійшов висновку, що застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

З урахуванням обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали надані судом, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до правової позиції, сформованої ЄСПЛ, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Суд вказав, що сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передбачати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001035 за обвинуваченням, в тому числі ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ст. 386 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою до 09.04.2026 р.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором в клопотанні поданому до суду в порядку ст. 199 цього ж Кодексу, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, має також враховувати наявність чи зміну обставин, передбачених ст. 178 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу. Окрім іншого, суд повинен врахувати і тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 422-1 КПК України, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Витребування з суду першої інстанції інших матеріалів кримінального провадження діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Отже, на даній стадії судового провадження, апеляційний суд оцінює законність ухвали про продовження строків тримання під вартою лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, ризик переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що останній обвинувачується у вчиненні, в тому числі тяжкого злочину за який, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

З урахуванням обізнаності обвинуваченого ОСОБА_5 про потерпілого та свідків кримінального правопорушення у цьому кримінальному провадженні, які ще не допитані судом, останній, у разі перебування на волі, матиме можливість незаконно впливати на них.

Зважаючи на обставини кримінальних правопорушень пов`язаних із застосуванням насильства, в тому числі відносно свідка у іншому кримінальному провадженні, який в даному провадженні є потерпілим, у яких обґрунтовано підозрюється ОСОБА_5 , тому ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення у якому він обвинувачується також є дійсним.

Доводи захисника про недоведеність ризиків є безпідставними. Посилання на допит свідків у порядку ст. 225 КПК України саме по собі не усуває ризик незаконного впливу, оскільки такий ризик охоплює можливість впливу не лише на свідків, а й на потерпілого, інших обвинувачених, а також осіб, показання яких судом ще не перевірені в умовах безпосередності судового розгляду. При цьому, вплив може проявлятися не лише у зміні показань, а й у схиленні до ухилення від явки, узгодженні позицій між співучасниками, формуванні вигідної лінії поведінки, створенні перешкод для дослідження доказів.

Наведені обставини, у своїй сукупності, дають підстави вважати, що існують реальні ризики того, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілого або свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення в якому обвинувачується, тобто ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та не відпали.

Перевіривши мотиви прийнятого судового рішення, апеляційний суд установив, що при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу, конкретні обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вимоги закону та існуючу практику Європейського Суду з прав людини.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України від 16.05.2013 р., яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України.

Доводи захисника про фактичну відсутність перекладача не свідчать самі по собі про порушення права на захист та не є безумовною підставою для скасування ухвали, оскільки судове провадження здійснювалося за участю захисника, а питання, що вирішувалося, стосувалося продовження запобіжного заходу. Порушення права на переклад у розумінні ст. 29, 42, 68 КПК України підлягає оцінці з урахуванням того, чи було обвинуваченого фактично позбавлено можливості розуміти зміст процесуальної дії та реалізувати процесуальні права. Матеріали, витребувані апеляційним судом у порядку ст. 422-1 КПК України, не містять даних, які б підтверджували, що ОСОБА_5 не розумів суті розгляду клопотання прокурора або не мав можливості узгодити позицію із захисником і висловити свої заперечення.

Посилання сторони захисту на виправдувальний вирок у іншому кримінальному провадженні не має преюдиційного значення для цього провадження та не спростовує обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу. На стадії вирішення питання про тримання під вартою, суд не надає оцінки доказам з точки зору доведеності або не доведеності вини обвинуваченого та не підміняє розгляд обвинувального акту по суті, а перевіряє наявність процесуальних ризиків і достатність або недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх нейтралізації.

Отже, правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд не вбачає, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не має, ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3