Справа № 465/3447/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/995/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Раденичі Мостиського району Львівської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, працюючого менеджером ресторанного закладу у ФОП ОСОБА_7 , відповідно до ст.89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 200000 (двісті тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням. У задоволенні цивільного позову в частині заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 15.01.2023 року приблизно о 21 год. 50 хв., керуючи автомобілем марки "Volkswagen", модель "Caddy", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул. Наукова у м. Львові поблизу будинку №62 вказаної вулиці в напрямку вул. Кульпарківська, всупереч ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», згідно якої учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, грубо порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами, а саме вимоги Р.1 п.1.5, п.1.10 (в терміні «дати дорогу»); Р.2 п.2.3 б), д) та Р.18 п.18.1.

Вказані порушення виразилися в тому, що ОСОБА_6 під час керування технічно справним транспортним засобом був неуважний, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, зокрема, не стежив за дорожньою обстановкою, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкість та не здійснив повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, не маючи об`єктивних перешкод для виявлення пішохода, в результаті чого вчинив наїзд на ОСОБА_10 , яка переходила дорогу по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво по напрямку руху транспортного засобу. Внаслідок цього потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, а саме: множинні садна обличчя, синці лівого плеча, обох стегон, садна лівого ліктя, правої долоні, лівого коліна та рану правої гомілки, множинні переломи кісток таза, відкриту рану інших частин гомілки, внутрішньочерепну травма (неуточнену), відкриту рану повіки та навколоочноямкової ділянки, забій грудної клітки, поверхневу травму волосистої частини голови, забій, перелом поперекового хребця на рівні L5, які згідно висновку експерта відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

На вказаний вирок обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Франківського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2025 року змінити в частині призначеного покарання, призначити йому більш м`яке покарання, в частині позбавлення права керування транспортним засобом на термін менше ніж 2 роки.

В частині задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч гривень) відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що призначене покарання за ч. 1 ст.286 КК України не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, за своїм розміром та видом є явно несправедливим через суворість.

Суд першої інстанції не врахував тяжкість вчиненого злочину, роль потерпілого при вчиненні злочину, а також ті обставини, як відсутність скарг за місцем проживання на обвинуваченого, суд не врахував, що за місцем проживання обвинувачений характеризується позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, суд не врахував відношення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, наявність обставин, які пом`якшують покарання відповідно до частини 1 статті 66 КК України, а саме мало місце щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданих ним збитків та усунення заподіяної шкоди, а також молодий вік обвинуваченого, кримінальне правопорушення вчинене ним з необережності і відповідно до статті 12 КК України є нетяжким злочином, не враховано надання потерпілому медичної та іншої допомоги безпосередньо після вчинення ДТП.

Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що розмір стягнутої моральної шкоди є завищеним, оскільки така була відшкодована в обумовленому розмірі - 9000 доларів США, отримання яких потерпіла не заперечила. Отже, позов в цій частині є необґрунтованим.

Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 подала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить у задоволенні апеляційних вимог відмовити та залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_11 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, в телефонному режимі просив слухати справу за його відсутності, проти чого не заперечили учасники процесу та з чим погодилась колегія суддів у відповідності до вимог ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку апеляційних вимог, виступ прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_9 , які заперечили проти апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наведених у вироку суду обставин, та правильність кваліфікації його дій є вірним та в апеляційному порядку учасниками кримінального провадження не оскаржується.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке, згідно положення ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, наслідки, які настали в результаті його вчинення, а саме спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючої обставини, якою суд визнає щире каяття обвинуваченого, дані про особу обвинуваченого, який відповідно до ст.89 КК України раніше не судимий, працевлаштований, за місцем роботи у ФОП ОСОБА_7 та за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також , судом першої інстанції правильно виключено з обставин, що обтяжують покарання повторність, оскільки судимість ОСОБА_6 за вироком Мостиського районного суду Львівської області від 19.11.2015 року погашена, а тому згідно положень ст.89 КК України він вважається несудимим.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру і ступеня його суспільної небезпеки, наслідків, що настали, про призначення ОСОБА_6 основного покарання у межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу - мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.1 ст.286 КК України.

На переконання колегії суддів, таке покарання є необхідним, достатнім та не є тяжким, відповідає вимогам ст. 50,65 КК України, сприятиме виправленню та перевихованню обвинуваченого.

Що стосується додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до ОСОБА_6 такого покарання , з врахуванням фактичних обставин справи та того, що це не перший випадок притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ст.286 КК України і, хоч це не утворює повторності, враховуючи погашення судимості за попереднім вироком, однак, вимагає врахування як факту схильності обвинуваченого до порушень встановлених у державі правил організації дорожнього руху (вирок Мостиського районного суду Львівської області від 19.11.2015 р., а.с.147-148). На переконання колегії суддів визначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, строком на 2 роки є необхідним для досягнення визначених цілей покарання та попередження вчинення останнім кримінальних правопорушень.

Щодо заперечень сторони захисту про обґрунтованість вирішення цивільного позову, то слід зазначити наступне.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У відповідності ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Водночас відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Колегія суддів, виходячи з принципів розумності, справедливості та обґрунтованості, вимоги потерпілої щодо відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з цивільного відповідача обвинуваченого ОСОБА_6 на користь позивача 200000,00 грн., таке відшкодування шкоди відповідає суті позовних вимог, характеру заподіяної шкоди, критеріям розумності і справедливості та є релевантним до глибини душевних і фізичних страждань, які пережила потерпіла внаслідок вчинення щодо неї злочину.

Що стосується заявлених потерпілою вимог по відшкодуванню матеріальної шкоди, то суд вважає переконливими доводи сторони захисту про те, що до позовної заяви не долучено жодних доказів, які підтверджують понесення таких витрат потерпілою. При цьому, не може залишатися поза увагою той факт, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 як водія, була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно страхового полісу №ЕР.211336547 від 02.10.2022 року. Згідно умов полісу стразова компанія несе відповідальність за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, в межах до 320000 грн. Згідно відповіді №25123/1-31 від 18.09.2023 року на користь потерпілої ОСОБА_10 здійснено виплати страхового відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням, стійкою втратою працездатності та супутньої шкоди в загальному розмірі 207566,87 грн. В судовому засіданні потерпілою підтверджено, що в подальшому страховиком здійснено ще виплати на загальну суму, яка не перевищує ліміту страхового відшкодування (в загальному 240000 грн.). Однак, зазначила, що частину витрат страхова компанія не покрила, тому вона бажає стягнути ці витрати з обвинуваченого.

Потерпілою не надано жодного доказу на підтвердження понесеної матеріальної шкоди, заявленої в розмірі 310000 грн. Так, цивільний позивач не представила розрахунку таких витрат, не долучила до позовної заяви первинних документів, які підтверджують дійсний розмір шкоди та понесених витрат. А тому, за наведених обставин цивільний позов потерпілої в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягає. Окрім того, ОСОБА_6 відшкодував потерпілій шкоду на загальну суму 9000 доларів США, що визнається самою ж потерпілою.

Відтак, доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого не можуть бути визнані достатніми підставами для зміни вироку суду, так як є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4