Справа № 738/2174/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/870/25
Категорія - інші. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

засудженого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відео конференцій із засудженим ОСОБА_6 через ДУ «Менська виправна колонія (№91)», та його захисником адвокатом ОСОБА_7 через Менський районний суд, судове провадження за апеляційною скаргою прокурора Корюківської окружної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою задоволено клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що з моменту постановлення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 минуло більше п`ятнадцяти років. З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що він не вчинив нового злочину. Враховуючи, що вирок щодо ОСОБА_6 набрав законної сили 31 березня 2004 року, а давність виконання обвинувального вироку не була перервана вчиненням нового злочину, тому обвинувальний вирок не може бути виконано, що, відповідно до ст. 152 КВК України, є підставою звільнення від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2003 року набрав законної сили 31 березня 2004 року, згідно з розпорядженням про виконання вироку.

Проте, виконано цей вирок не було, оскільки засуджений в період часу з 08 червня 2004 року по 28 березня 2024 року перебував у розшуку. Вказує, що і сам засуджений ОСОБА_6 не заперечує, що ухилявся від виконання вироку та перебував у розшуку.

Відповідно до довідки начальника Святошинського управління поліції, ОСОБА_6 затримано 28 березня 2024 року, відповідно до розпорядження про виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2004 року. В період часу з 09.40 год. 28.03.2024 до 08.00 год. 29.03.2024 проводилось конвоювання ОСОБА_10 з м. Кривий ріг Дніпропетровської області до м. Києва з метою поміщення до ДУ «Київський слідчий ізолятор», куди ОСОБА_10 прибув 29.03.2024. В ДУ «Менська ВК (№91) Кулик відбуває покарання з 06.05.2024.

Посилаючись на постанову Великої палати Верховного Суду у справі №735/1121/20 від 02.02.2023, прокурор підкреслює, що ч.3 ст. 80 КК України передбачає, зупинення перебігу давності, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Крім того, автор скарги звертає увагу, що відповідно до ст. 49 КК України (1960 року) перебіг давності переривається, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. Обчислення давності починається з моменту з`явлення для відбування покарання або затримання засудженого.

Таким чином, починаючи з 08.06.2004 року перебіг давності виконання вироку зупинився та відновився з дня затримання засудженого ОСОБА_6 28.03.2024, а тому з дати затримання минув лише 1 рік 7 місяців 2 дні. Вказані обставини свідчать про незаконність постановленої ухвали Менського районного суду від 23.10.2025р.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала вимоги апеляційної скарги та просила задовольнити з підстав у ній зазначених, засудженого, який вказував на обґрунтованість судового рішення та просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу залишити без змін.

Строк виконання обвинувального вироку, за винятком випадків, передбачених ч.6 ст. 80 КК України, має певний термін, після спливу якого держава не може застосовувати обмеження до особи за цим вироком.

Застосування статті 80 КК України вимагає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та відсутність фактів, які є підставою зупинення або переривання цих строків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом п"яти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п"яти років за тяжкий злочин.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 10 лютого 2025 року (Справа №229/207/24, Провадження №51-2789 кмо24) зазначила, що ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом і питання його вирішення належить до компетенції суду, а отже цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2023 року у справі №735/1121//20 (провадження №13-26кс22), на яку, зокрема, посилається прокурор, вважає, що встановлені частиною другою статті 49 КК загальні строки мають преклюзивний характер і спрямовані на недопущення застосування щодо людини заходів кримінальної репресії через нерозумно тривалі проміжки часу. Адже в іншому разі зупинення диференційованих строків у випадках, коли підозрюваний, обвинувачений переховується від розслідування та суду впродовж багатьох років, продовжувало б їх на необмежений час з можливістю покарання особи за кримінальні правопорушення, вчинені в далекому минулому, впродовж усього життя - як тільки вона потрапить у поле зору правоохоронних органів.

Разом із тим підхід, за якого сам лише факт ухилення підозрюваного, обвинуваченого від досудового розслідування або суду повністю нівелює диференційовані строки давності, означає, що продовження злочинної діяльності тягне кращі правові наслідки, ніж перебування в розшуку.

Водночас сам по собі факт ухилення від розслідування та суду не є кримінально караним діянням. Однак у разі беззастережної заміни передбачених частиною першою статті 49 КК України 1960 року, строків загальними з огляду на сам лише факт такого ухилення, незалежно від тривалості, особа в усякому разі опиниться в гіршому становищі порівняно з тією, котра до спливу диференційованих строків вчинить навіть низку нових злочинів, у тому числі тяжких. Зазначене є очевидно несумісним зі справедливістю як властивістю права, що вимагає співмірності юридичних наслідків протиправних дій їх соціальній небезпечності.

На переконання Великої Палати, підхід, за якого ухилення підозрюваного, обвинуваченого від розслідування або суду безумовно виключає застосування диференційованих строків давності, є хибним і призводить до безпідставної заміни цих строків загальними, які встановлені частиною другою статті 49 КК України 1960 року і є значно тривалішими. Наслідком цього може бути притягнення до відповідальності і застосування заходів примусу за межами термінів, визначених відповідними кримінально-правовими нормами, що рівнозначно покаранню без закону всупереч забороні, встановленій статтею 7 Конвенції.

Разом із тим, згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 49 КК України 1960 року строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за тяжкий злочин становить десять років, а за особливо тяжкий злочин - п`ятнадцять років з дня їх вчинення до дня набрання вироком законної сили.

Велика Палата вважає, що особа, котра ухилялася від досудового розслідування або суду, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованих строків, передбачених частиною першою статті 49 КК України 1960 року, подовжених на час ухилення. Встановлені частиною другою цієї статті загальні строки повинні застосовуватися лише в разі, якщо вони сплинули на час розгляду справи судом, тобто минуло більш як п`ять років з дня вчинення кримінального проступку і понад п`ятнадцять років з дня вчинення злочину.

У разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК України 1960 року, подовженого на період ухилення.

Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2003 року ОСОБА_6 було засудженого за ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 366, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі спеціальними владними повноваження (функціями представника влади) строком на 3 роки.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2004 вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2003 року змінено, перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 366 КК України на ч.1 ст. 366 КК України, за якою призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі спеціальними владними повноваженнями (функціями представника влади) строком на 2 роки.

На підставі ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) призначене ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі спеціальними владними повноваженнями (функціями представника влади) строком на 3 роки, з позбавленням відповідно до ст. 54 КК України спеціального звання старшого лейтенанта міліції.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 було визначено з моменту його затримання. Вирок в решті залишено без змін.

Згідно з розпорядженням про виконання, вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2003 року набрав законної сили 31 березня 2004 року.

Відповідно до довідки начальника Святошинського управління поліції, ОСОБА_6 затримано 28 березня 2004 року відповідно до розпорядження про виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2004 року, як такого, що в період часу з 08 червня 2004 року по 28 березня 2024 року перебував у розшуку.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що матеріали судового провадження не містять, крім довідки начальника Святошинського управління поліції, будь-яких розшукових матеріалів, що позбавляє суд апеляційної інстанції можливості однозначно стверджувати про те, що дійсно ОСОБА_6 переховувався від виконання вироку суду. Таких доказів не було надано і прокурором, ні в додатку до апеляційної скарги, ні в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Натомість, як слідує з вироку суду, яким засуджено ОСОБА_6 , від часу постановлення обвинувального вироку минуло більше 15 років. Засуджений він за злочин, вчинений 29 січня 1999 року, коли діяли положення КК України в редакції 1960 року.

Отже, з урахуванням у тому числі позиції Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі №735/1121/20, на яку орієнтує і сторона обвинувачення, закінчення загальних строків, установлених ч.2 ст. 49 КК України (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Враховуючи співставлення положень статей 49 і 80 КК України, проведене у цій же постанові, Велика Палата дійшла висновку, що встановлені частиною другою статті 49 КК загальні строки мають преклюзивний характер і спрямовані на недопущення застосування щодо людини заходів кримінальної репресії через нерозумно тривалі проміжки часу.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обгрунтованою, яка не суперечить встановленим фактичним даним та відповідає дослідженим матеріалам судового провадження, вимогам кримінального закону та сформованій судовій практиці..

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Корюківської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2025 року, якою засуджений ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13