Номер провадження: 11-кп/813/2614/25
Справа № 493/276/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 15.10.2025 року у кримінальному провадженні №0000821 від 31.05.2024 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 332 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 15.10.2025 задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 .

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком до 14.12.2025 року включно з визначенням розміру застави 650 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1968200 грн.

Рішення суду мотивоване обґрунтованістю висунутого обвинувачення, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливістю застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_11 на стадії досудового розслідування та під час судових засідань визнавав свою провину, співпрацював з органом досудового розслідування, надав викривальні покази, добровільно погодився на проведення слідчого експерименту, надав слідству всю наявну в нього інформацію про злочин.

Зазначає. що ризики необґрунтовані та нічим не підтверджені.

ОСОБА_11 є настоятелем Одеської релігійної громади Вірменської католицької церкви «Святих Перекладачів» м. Одеси. Його родина має двох дітей та стала лауреатом Національного проекту «Родинна слава України» та отримала Диплом зміцнення родинних національних традицій, збереження духовних цінностей та відповідального ставлення до батьківства.

Згідно відповіді Філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» в Миколаївській та Одеській областях на запит адвоката, що наявна в матеріалах справи, при поміщенні під варту в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», і 17.12.2024 року підозрюваному проводились медичні огляди, в результаті яких підозрюваному встановлено декілька діагнозів, серед яких гіпертонічна хвороба І стадії, а також пневмофіброз. Природа походження захворювання у підозрюваного, дослідженням не встановлена, тому, згідно визначення Міжнародного класифікатора хвороб-10 (МКХ-10) зазначене захворювання є ідіопатичним.

Визначений розмір застави не відповідає матеріальному стану обвинуваченого, що дозволяв би йому або його родині сплатити настільки непомірний розмір застави.

Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати підозрюваному ОСОБА_10 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із можливим носінням електронного засобу контролю, або будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою. У випадку продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, переглянути розмір застави Акобяну Арману, визначивши альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Прокурор Подільської окружної прокуратури ОСОБА_12 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника у яких просив проводити розгляд без його участі, відмовити стороні захисту у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Положеннями ч. 4 ст. 4221 КПК України визначено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За таких обставин, враховуючи, що прокурор ОСОБА_12 розпорядився своїми правами та обов`язками на власний розсуд, апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності сторони обвинувачення.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника обвинуваченого, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч. 2 ст. 392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді Балтського районного суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0000821 від 31.05.2024 щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що передусім національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення по суті, оскільки це є прерогативою суду першої інстанції за результатами проведеного судового розгляду.

Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_10 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутого ОСОБА_10 обвинувачення у скоєні інкримінованих йому злочинів, оскільки позбавлений можливості надати відповідний висновок щодо допустимості чи недопустимості заявлених сторонами кримінального провадження доказів.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винними, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду та те, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, незаконно впливати на свідків.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами захисника про те, що в клопотанні не доведено про не зменшення встановлених ризиків при продовженні запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 .

Зокрема, в ухвалі, як на обставину, що дає підстави вважати не зменшення ризику того, що обвинувачений ОСОБА_11 може переховуватися від суду, зазначено на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 331 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Однак посилання на тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_11 та на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини, не може бути однією підставою для доведеності наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, в рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) №7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В клопотанні прокурора та в ухвалі суду не зазначено будь-які інші докази або обставини, які б підтверджували намір обвинуваченого переховуватися від органу досудового розслідування та суду.

Навпаки, стандарт, за яким ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, був давно запроваджений і використовується Європейським судом («Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria).

Крім того, в матеріалах кримінального провадження наявна достовірна підтверджена інформація, що вже в період ведення досудового розслідування та затримання інших фігурантів по справі, Акобян Арман разом із своєю сім`єю виїжджав за межі України і повернувся до України, що свідчить про відсутність у нього намірів покидати територію України та наявність міцних соціальних зв`язків підозрюваного саме в Україні. Також, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_11 , як громадянин іншої держави може бути зобов`язаним судом здати до відповідних органів державної влади свій паспорт громадянина Вірменії та паспорт громадянина Вірменії для виїзду за кордон, так само, як і інші обвинувачені по справі, що унеможливить його виїзд за межі України, як громадянина іншої держави, та нівелює передбачуваний прокурором ризик переховування від слідства та суду, з метою уникнення покарання.

Тобто з урахуванням зазначених стандартів, а також того, що з часу вчинення злочину до розгляду зазначеного клопотання, пройшов значний час та вже триває судовий розгляд, ризик втечі обвинуваченого зменшився.

Таким чином, з урахуванням того, що в ухвалі в підтвердження ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України зазначено тільки тяжкість вчиненого злочину та тяжкість покарання, а також того, що з часу вчинення злочину до розгляду зазначеного клопотання, пройшов значний час та вже триває судовий розгляд, апеляційний суд приходить до висновку, що зазначені обставини суттєво зменшують існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, в ухвалі суду зазначено про те, що прокурором доведено не зменшення ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Зазначений ризик спростовуються тим, що на теперішній час досудове розслідування у справі завершено, обвинувальний акт складено та направлено до суду, основні докази вже зібрані та зафіксовані в належному процесуальному порядку, та їх оригінали знаходяться у сторони обвинувачення.

З моменту подій, пройшов вже значний час, і жодних фактів спроб обвинуваченого ОСОБА_7 знищити або спотворити докази не зафіксовано.

Крім того, апеляційний суд враховує те, що троє інших обвинувачених у даному кримінальному провадженні знаходяться не під вартою, та вже, за можливості, могли б знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проте від прокурора таких заяв не надходило.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не доведено про не зменшення існування ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також, на думку апеляційного суду, зі спливом часу зменшено ризик, передбачений, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

З урахуванням того, що у даному кримінальному провадженні що троє інших обвинувачених тривалий час знаходяться не під вартою, тому твердження прокурора, про те, що саме ОСОБА_11 може та буде незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні не може в повній мірі відповідати фактичним обставинам.

Крім того, прокурором не надано жодного доказу на підтвердження того, що обвинуваченим було здійснено вплив на свідків у даному кримінальному провадженні.

При цьому, апеляційний суд вважає що загроза вільного спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими у даному кримінальному провадженні може бути нівельована покладанням на обвинуваченого обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме утримуватися від спілкування з зазначеними особами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо необґрунтованості визначеного судом першої інстанції розміру застави, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від вдвадцяти до восьмидесяті розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Апеляційним судом встановлено, що з червня 2024 року обвинувачений ОСОБА_11 утримується під вартою.

В оскаржуваній ухвалі суд визначив розмір застави у розмірі 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1968200,00 грн. (один мільйон дев`ятсот шістдесят вісім тисяч двісті) гривень.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Рішення про суму застави має прийматися з урахуванням обставин справи, особи підозрюваного та його майна (справа «Маргаретич проти Хорватії» п. 92).

Апеляційний суд враховує, надані стороною захисту характеризуючи матеріали, а саме те, що ОСОБА_11 є настоятелем Одеської релігійної громади Вірменської католицької церкви «Святих Перекладачів» м. Одеси. Його родина має двох дітей та стала лауреатом Національного проекту «Родинна слава України» та отримала Диплом зміцнення родинних національних традицій, збереження духовних цінностей та відповідального ставлення до батьківства.

Згідно відповіді Філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» в Миколаївській та Одеській областях на запит адвоката, що наявна в матеріалах справи, при поміщенні під варту в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», і 17.12.2024 року підозрюваному проводились медичні огляди, в результаті яких підозрюваному встановлено декілька діагнозів, серед яких гіпертонічна хвороба І стадії, а також пневмофіброз. Природа походження захворювання у підозрюваного, дослідженням не встановлена, тому, згідно визначення Міжнародного класифікатора хвороб-10 (МКХ-10) зазначене захворювання є ідіопатичним.

Разом з цим, колегія суддів суд вважає, що прокурором, як під час розгляду клопотання в суді першої інстанції так і при розгляді апеляційної скарги захисника в суді апеляційної інстанції не доведено виключного випадку застосування застави, яка перевищує розміри визначені у п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, враховуючи те, що під час перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою ризики, які були зазначені прокурором у клопотанні - зменшилися, а тому з урахуванням встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку про зменшення визначеного судом першої інстанції розміру застави.

Колегія суддів при визначенні розміру застави, враховуючи обставини кримінальних правопорушень, наявність ризиків, які на час розгляду клопотання значно зменшились, дані про особу обвинуваченого, його майновий та сімейний стан, інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, вважає доцільним визначити обвинуваченому ОСОБА_10 заставу у розмірі 60 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 181680 грн., в межах передбаченого розміру застави відповідно до положень п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, і буде співмірною з існуючими у кримінальному провадженні ризиками та в разі її внесення зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і виконання ним відповідних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На думку апеляційного суду, саме такий розмір застави буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, який буде з одного боку утримувати обвинуваченого ОСОБА_7 від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не перетворить обраний запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу захисника необхідно задовольнити частково, оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати, та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора слід задовольнити частково та обрати обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави у розмірі 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181680 грн., оскільки більш м`які запобіжні заходи не достатні для запобігання встановленим ризикам та не забезпечать виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвалу суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 15.10.2025 року у кримінальному провадженні №0000821 від 31.05.2024 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 332 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_12 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000821 від 31.05.2024 відносно ОСОБА_8 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком до 14.12.2025, з визначенням розміру застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_18 , обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 60 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 181680 грн.

Роз`яснити обвинуваченому, що обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на рахунок: Отримувач: Одеський апеляційний суд, Код ЄДРПОУ отримувача: 42268321; р/р UA1086720; банк: ДКСУ в м. Київ; МФО 820172.

У разі внесення застави, звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 , з-під варти та покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 наступні процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1) не відлучатися з м. Одеса без дозволу суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

3) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

4) утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими та свідками, визначеними судом;

5) носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_17 або заставодавцю наслідки невиконання обов`язків, передбачених ч.ч. 8, 10, 11 ст. 182 КПК України, а саме: у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 КПК України. Застава внесена обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Строк дії обов`язків становить до 14.12.2025.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4