ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06 грудня 2025 року у об`єднаному кримінальному провадженні внесених до ЄРДР №0000889 від 11.09.2025, та №0004439, від 21.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_6 , за ч.ч.1,3 ст. 436-2, ч.2 ст.114-2 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою об`єднано кримінальне провадження №0000889, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України (справа № 243/11154/25, провадження № 1-кп/204/1131/25), з кримінальним провадженням №0004439, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України (справа № 243/4706/24, провадження № 1-кп/204/1110/25).

Об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно єдиний унікальний номер 243/4706/24 (провадження № 1-кп/204/1110/25).

Задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 03 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який.

Відмовлено у задоволенні заяв Народного депутата України ОСОБА_12 , Народного депутата України ОСОБА_13 , Народного депутата України ОСОБА_14 , Народного депутата України ОСОБА_15 , Народного депутата України ОСОБА_16 , Народного депутата України ОСОБА_17 , Народного депутата України ОСОБА_18 , Народного депутата України ОСОБА_19 , Народного депутата України ОСОБА_20 , про передачу ОСОБА_6 на особисту поруку або визначення розміру застави.

Із вказаною ухвалою не погодились захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 які діють в інтересах ОСОБА_6 і оскаржили її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати оскаржуване рішення та застосувати відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 будь-який інший запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою та визначенням ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, оскільки суд фактично повністю відтворив доводи сторони обвинувачення та не навів жодних мотивів відхилення аргументів сторони захисту. Зазначає, що суд не дотримався вимог ст. 370 КПК України щодо мотивованості судового рішення. Вказує на істотне порушення права на захист, зокрема під час розгляду клопотання та прийняття рішення про об`єднання кримінальних проваджень, а також на безпідставну відмову у передачі підозрюваного на поруки народних депутатів України. Зазначає, що прокурор не довів наявності обґрунтованої підозри, оскільки жоден з поданих документів не підтверджує факту події кримінального правопорушення, а суд не надав оцінки належності, допустимості та достовірності доказів, чим порушив вимоги ст.ст. 94, 132, 194 КПК України. Вважає, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не доведені належними доказами. Зазначає, що твердження про можливе переховування, знищення доказів, перешкоджання провадженню чи вчинення нового злочину є абстрактними та не підтверджені жодними фактичними даними, що суперечить практиці ЄСПЛ. Вказує, що суд не розглянув можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів та не обґрунтував неможливість їх застосування, чим порушив ст. 183 КПК України та усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Мамедова проти Росії», «Хайредінов проти України», «Харченко проти України». Зазначає, що клопотання прокурора не відповідало вимогам ст. 184 КПК України: не містило належного опису обставин, доказів на підтвердження ризиків, відомостей про особу підозрюваного, його соціальні зв`язки, стан здоров`я, а також обґрунтування альтернативи у вигляді застави, що судом було проігноровано. Вважає, що за таких обставин тримання ОСОБА_6 під вартою є втручанням у право на свободу та особисту недоторканність, не відповідає принципу винятковості цього запобіжного заходу та не узгоджується з вимогами КПК України і стандартами ЄСПЛ.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_9 зазначає, що оскаржувана ухвала не враховує стан здоров`я підзахисного. Вважає, що було порушено право на захист та не під`єднано на ВКЗ захисників, та не розглянуті заяви про відвід які були направлені на адресу суду. Також судом не розглянута заява адвоката ОСОБА_9 про взяття на особисту поруку обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , просить скасувати оскаржуване рішення в частині продовження обвинувачуваному ОСОБА_6 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати, постановивши нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково, обравши обвинувачуваному ОСОБА_6 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначивши альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 80 (вісімдесят) прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржена ухвала не відповідає вимогам КПК України, а оскаржувана в апеляційному порядку частина щодо запобіжного заходу є наслідком порушень, допущених судом ще на стадії початку судового провадження. Вказує, що суд у підготовчому судовому засіданні не вирішив жодного з питань, прямо передбачених ст. 314 КПК України, натомість розглядав питання об`єднання кримінальних проваджень та запобіжного заходу, що виходить за межі належної процесуальної процедури. Зазначає, що суд безпідставно продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, хоча щодо ОСОБА_6 як обвинуваченого запобіжний захід раніше не обирався, а отже суд мав вирішувати питання про його обрання, а не продовження. Вважає, що суд незаконно не розглянув питання застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки інкриміновані ОСОБА_6 злочини, передбачені ч. 1, 3 ст. 436-2 КК України, не належать до переліку випадків, коли застава може не визначатися відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, навіть в умовах воєнного стану. Вказує, що суд був зобов`язаний з власної ініціативи розглянути можливість визначення застави незалежно від наявності відповідних клопотань сторін, чого зроблено не було. Зазначає про істотне порушення права на захист, оскільки участь у засіданні брала адвокат ОСОБА_21 без належного процесуального оформлення її залучення, тоді як захисник за договором ОСОБА_9 був фактично усунений від участі в розгляді, попри його готовність підключитися в режимі відеоконференції. Вважає, що об`єднання кримінальних проваджень було здійснене з грубим порушенням КПК України, оскільки таке питання може вирішуватися під час судового розгляду за умов, передбачених ст. 334 КПК України, які у даному випадку були відсутні. Зазначає, що суддя не приймала до свого провадження обвинувальний акт в одному з кримінальних проваджень, що унеможливлювало ухвалення рішення про їх об`єднання. Вказує, що допущені порушення свідчать про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_10 , вказує, що суд першої інстанції без належного обґрунтування визнав наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, фактично відтворивши позицію сторони обвинувачення та не навівши конкретних фактів, які б підтверджували їх реальне існування чи незменшення. Посилання на тяжкість інкримінованого злочину та практику ЄСПЛ, на думку захисту, є формальними та неприйнятними саме на стадії продовження запобіжного заходу. Зазначає, що суд необґрунтовано пов`язав ризик переховування з можливістю окупації території проживання обвинуваченого, проігнорувавши надані докази наявності альтернативних місць проживання в м. Дніпро та м. Київ. Такі доводи суду, на переконання захисту, є припущеннями і не підтверджені жодними доказами. Заперечує, щодо висновку суду про ризик незаконного впливу на свідків та експертів, оскільки не наведено жодного конкретного способу чи фактичних даних, які б свідчили про реальність такого впливу. Доводи про можливість тиску навіть під час тримання під вартою визнаються внутрішньо суперечливими та нелогічними. Наголошує, що посилання суду на «впливові знайомства» обвинуваченого як самостійний ризик, що такий ризик не передбачений КПК України і не може бути підставою для застосування чи продовження тримання під вартою. Вказує про істотне порушення права обвинуваченого на захист і справедливий суд, оскільки суд бездоказово прийняв позицію прокуратури та не мотивував відхилення аргументів сторони захисту.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Звільнити ОСОБА_6 з під варти. В разі вирішення питання на користь сторони обвинувачення та продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , визначити мінімальний розмір застави для категорії кримінальних правопорушень, у якому він обвинувачується.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що обвинувачення ОСОБА_6 є безпідставним та не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що під час проповіді обговорювались питання порушення конституційних прав громадян, без надання будь-яких відомостей, які дозволяли б ідентифікувати військові підрозділи на місцевості. Зазначає, що обвинувачення у виправдовуванні або глорифікації збройної агресії Російської Федерації не підтверджене жодними належними та допустимими доказами, а суб`єктивна сторона інкримінованих злочинів відсутня, у зв`язку з чим у діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінальних правопорушень. Вважає, що суд першої інстанції допустив істотні порушення норм КПК України, оскільки не перевірив обґрунтованість обвинувачення, не дослідив докази сторони захисту, зокрема не переглянув відеозапис проповіді, та безпідставно проігнорував доводи щодо релігійного переслідування обвинуваченого. Вказує, що прокурором не доведено наявність жодного з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України: ризику ухилення від суду, знищення чи спотворення доказів, впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню або вчинення іншого кримінального правопорушення. Зазначає, що суд не врахував обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме позитивну репутацію ОСОБА_6 , його почесні звання та нагороди, сталі соціальні зв`язки, відсутність судимостей та потребу в лікуванні за станом здоров`я. Вважає, що суд безпідставно відкинув заяви народних депутатів України, які поручалися за ОСОБА_6 , підтверджували відсутність ризиків та просили визначити запобіжний захід у вигляді застави. Вказує на грубі процесуальні порушення, зокрема незаконне прийняття до розгляду клопотання прокурора, ігнорування факту дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді застави, а також розгляд клопотання за відсутності захисника внаслідок умисного не забезпечення участі у відеоконференції. Зазначає, що сукупність наведених обставин свідчить про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню, а тримання ОСОБА_6 під вартою припиненню з обранням більш м`якого запобіжного заходу.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відмовляючи у задоволенні клопотань захисників про відкладення розгляду справи, апеляційний суд виходить з того, що захисники були завчасно та належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, про що свідчать наявні у матеріалах кримінального провадження докази.

При цьому колегія суддів враховує, що перед попереднім судовим засіданням сторона захисту вже подавала доповнення до апеляційних скарг та клопотання про відкладення розгляду справи безпосередньо у день судового засідання, яке було судом задоволене, а апеляційний розгляд відкладений. Таким чином, стороні захисту було надано достатньо часу та реальну можливість для підготовки до апеляційного розгляду, подання доповнень до апеляційних скарг та належної реалізації своїх процесуальних прав у суді апеляційної інстанції.

Подання ж повторних клопотань про відкладення розгляду справи, а також доповнень до апеляційних скарг безпосередньо в день чергового судового засідання, за відсутності об`єктивних та поважних причин, колегія суддів розцінює як зловживання процесуальними правами та спрямоване на безпідставне затягування апеляційного розгляду кримінального провадження.

При цьому апеляційний суд зазначає, що у судовому засіданні апеляційної інстанції брав участь захисник ОСОБА_7 , призначений Південно-Східним міжрегіональним центром з надання безоплатної правничої допомоги, а всі подані доповнення до апеляційних скарг були оголошені в судовому засіданні та враховані колегією суддів під час апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційних скарг сторони захисту, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційних скарг, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні. Суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою правомірності продовження тримання під вартою.

Так, при продовженні ОСОБА_6 , обраного запобіжного заходу суд належним чином оцінив вагомість існуючих ризиків, які на даний час не зменшились, особу винного, його стан здоров`я, репутацію та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Доводи апелянтів про зворотне є безпідставними, оскаржувана ухвала містить вичерпну відповідь на кожний з них.

Фактично поданні апеляційні скарга викликані самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення з під варти обвинуваченого ОСОБА_6 , що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

При цьому, ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були належним чином встановлені та мотивовані в оскаржуваній ухвалі.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що з огляду на тяжкість та характер інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі, існує реальний ризик його переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, суд першої інстанції слушно зазначив про наявність ризику незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, оскільки судовий розгляд перебуває на стадії дослідження доказів, не всі свідки допитані, а обвинувачений має сталі соціальні зв`язки та суспільний авторитет, що потенційно може бути використано для впливу на перебіг судового розгляду.

Обґрунтованим є також висновок суду першої інстанції про наявність ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, з урахуванням можливості узгодження позицій з іншими особами, створення умов для ускладнення судового розгляду та затягування процесу.

Окремо суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, виходячи з характеру інкримінованих діянь, їх підвищеної суспільної небезпеки та вчинення в умовах воєнного стану, що, на переконання суду, свідчить про ймовірність продовження протиправної діяльності у разі перебування обвинуваченого на волі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведені судом першої інстанції обставини в сукупності є достатніми для висновку про те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не усуне встановлених ризиків, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законними та обґрунтованими.

На думку колегії суддів, обраний та продовжений щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами застосування до ОСОБА_6 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою у цьому кримінальному провадженні є ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які наразі не зменшились та вчинення злочину проти основ національної безпеки України, за вчинення якого законодавцем прямо передбачено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Доводи апелянтів про незаконність об`єднання кримінальних проваджень є необґрунтованими. Як убачається з матеріалів справи, кримінальні провадження щодо ОСОБА_6 перебували на розгляді одного суду, а їх передача раніше визначеному складу суду здійснена відповідно до вимог Положення про автоматизовану систему документообігу суду та ч. 2 ст. 334 КПК України.

Питання об`єднання кримінальних проваджень вирішено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 217, 334 КПК України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в ухвалі від 11 липня 2019 року у провадженні № 51-2031впс19.

Отже, підстав для висновку про істотне порушення процесуального закону в цій частині колегія суддів не вбачає.

Посилання сторони захисту на те, що суд не перевірив доказів вини обвинуваченого, не дослідив матеріали справи, а обвинувачення є безпідставним, не можуть бути прийняті апеляційним судом. Відповідно до положень ст. 422-1 КПК України предметом апеляційного перегляду в даній категорії справ є законність та обґрунтованість застосування (продовження) запобіжного заходу, а не перевірка доведеності вини особи чи оцінка доказів з точки зору їх достатності для постановлення обвинувального вироку.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про застосування або продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний перевірити наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а не доведеність її вини. У даному випадку обвинувальні акти щодо ОСОБА_6 перебувають на розгляді суду першої інстанції, прийняті судом до провадження, що саме по собі свідчить про наявність обґрунтованої підозри у розумінні вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із наявності обґрунтованої підозри, необхідної для вирішення питання про застосування запобіжного заходу, а доводи сторони захисту фактично зводяться до передчасної оцінки доказів та заперечення обґрунтованості обвинувачення, що виходить за межі предмета апеляційного перегляду на цій стадії кримінального провадження.

Отже, зазначені доводи не є предметом апеляційного розгляду у відповідності до положень ст.422-1 КПК України, тож колегія суддів не вдається до оцінки даних доводів.

Доводи апелянтів про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження і мотивами, наведеними в ухвалі суду першої інстанції.

Апеляційний суд наголошує, що при вирішенні питання необхідності продовження запобіжного заходу суд виходить не з беззаперечного доведення того, що обвинувачений обов`язково вчинятиме відповідні дії, а з наявності обґрунтованої ймовірності їх вчинення. Чинний КПК України не вимагає доказів поза розумним сумнівом щодо реалізації ризиків, а лише встановлення реальної можливості їх існування.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеними ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та експертів, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Висновки суду ґрунтуються на тяжкості інкримінованих злочинів, їх підвищеній суспільній небезпеці в умовах воєнного стану, стадії судового провадження, статусі та широких соціальних зв`язках обвинуваченого.

Доводи сторони захисту про те, що за час перебування під вартою ОСОБА_6 не допускав порушень процесуальних обов`язків, не зменшують наявність ризиків, а навпаки свідчать про дієвість застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність ризику знищення або спотворення доказів, однак встановлення інших ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є достатньою правовою підставою для продовження тримання під вартою.

Доводи апелянтів про неможливість перебування ОСОБА_6 під вартою за станом здоров`я є необґрунтованими. Стороною захисту не надано документально підтверджених та переконливих доказів, які б свідчили про наявність загрози життю чи здоров`ю обвинуваченого або неможливість отримання ним належної медичної допомоги в умовах тримання під вартою.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» функціонує медична частина, до якої обвинувачений має право звертатися.

Доводи апелянтів про порушення права на захист та нерозгляд заяв про відвід не знайшли свого підтвердження. З матеріалів справи вбачається, що заяви про відвід були розглянуті судом першої інстанції та вирішені відповідними ухвалами від 06 грудня 2025 року, що спростовує твердження сторони захисту.

Крім того, участь захисника за призначенням була забезпечена, а неприбуття захисників за договором, попри належне та своєчасне повідомлення, не може покладатися у вину суду.

Доводи апелянтів про необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема застави, є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, статтями 109114-2 КК України, за наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану суд має право не визначати розмір застави у кримінальних провадженнях щодо злочинів, передбачених, зокрема, ст.ст. 114-2, 436-2 КК України.

З урахуванням збільшення обсягу пред`явленого обвинувачення, ступеня суспільної небезпеки інкримінованих злочинів та встановлених ризиків, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недоцільність визначення застави.

Колегія суддів зазначає, що заяви народних депутатів України про передачу ОСОБА_6 на поруки були розглянуті судом першої інстанції, який дійшов мотивованих та аргументованих висновків про їх необґрунтованість. З такими висновками апеляційний суд погоджується.

До суду апеляційної інстанції нових заяв чи клопотань про передачу на поруки не надходило.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06 грудня 2025 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , за ч.ч.1,3 ст. 436-2, ч.2 ст.114-2 КК України без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді