Справа № 450/4548/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/653/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

встановила:

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 червня 2025 року

ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_14 - ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди - залишено без розгляду.

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.04.2024 у виді 1 року позбавлення волі, більш суворим за даним вироком, визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Згідно ч.4 ст.70, ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбування покарання засудженому ОСОБА_9 за даним вироком повністю відбуте ним покарання у виді 1 року позбавлення волі за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.04.2024, а також його перебування в установах попереднього ув`язнення, у тому числі з моменту його фактичного затримання та обмеження у вільному пересуванні 23.03.2023 працівниками поліції, що становить 1 рік 1 місяць 2 дні.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_9 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_14 200 000 грн. завданої моральної шкоди.

Вирішено питання про арешт майна, речові докази та процесуальні витрати.

Згідно вироку суду, ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою залякування ОСОБА_14 , 11.03.2023 р. о 23 год. 15 хв. підійшовши до воріт будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , де проживає остання, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою запальнички здійснив підпал краю тканини, яку помістив у горловину скляної пляшки із запалювальною сумішшю, та впевнившись, що вона не згасне, кинув через ворота в напрямку розташованого на території транспортного засобу марки "LAND ROVER" моделі "RANGE ROVER EVOQUE" номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності потерпілій, з метою його підпалу, однак не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки джерело вогню неподалік автомобіля було погашено свідком ОСОБА_15 за допомогою вогнегасника.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, а саме закінчений замах на умисне пошкодження чужого майна, вчинений шляхом підпалу.

Крім цього, у вироку суду зазначено, що органом обвинувачення ОСОБА_10 обвинувачується згідно обвинувального акту від 14.09.2023 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, а саме закінченому замаху на умисне пошкодження чужого майна, вчиненого шляхом підпалу, за попередньою змовою групою осіб.

Як зазначив суд, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказані в обвинувальному акті від 14.09.2023, згідно якого протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_9 вчинені за попередньою змовою з обвинуваченим ОСОБА_10 ..

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15,ч. 2 ст. 194 КК України, та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.04.2024 у виді 1 року позбавлення волі більш суворим за даним вироком, визначити ОСОБА_9 остаточну міру покарання у виді 5 років позбавлення волі. Згідно ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_9 за даним вироком повністю відбуте ним покарання у виді 1 року позбавлення волі за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.04.2024, а також його перебування в установах попереднього ув`язнення, з 24.03.2023 по 30.03.2023, з 12.05.2023 по 06.05.2024, з 08.05.2025 по день набрання вироком законної сили.

На обґрунтування своїх вимог покликається на невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Не погоджується із висновком місцевого суду про те, що досліджені докази не містять жодної інформації щодо вчинення ОСОБА_16 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, суд не взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_14 , яка повідомила, що ОСОБА_10 має відношення до підпалу автомобіля та погрожував їй, що з автомобілем щось може статися. Крім того суд, без наведення відповідних мотивів, безпідставно не взяв до уваги протокол огляду предмету від 12.04.2023., DVD-R диску, на якому містяться відео-файли з відповідними назвами з камер відеоспостереження в с. Муроване, на яких зафіксовано рух автомобіля, який ймовірно причетний до запуску квадрокоптера над вказаним населеним пунктом 10.03.2023. При цьому, на цих відеозаписах зафіксовано, що автомобіль Тоуоta Land Cruiser Prado із характерною наліпкою «УКРИ» повертає в напрямку вулиці на якій проживає потерпіла. Під час судових засідань було встановлено, що таким автомобілем користується ОСОБА_10 . Тобто, незадовго до події злочину, ОСОБА_10 здійснював огляд та вивчення місцевості за місцем проживання потерпілої.

Крім цього, прокурор вказує, що у день вчинення злочину ОСОБА_10 , використовуючи способи конспірації, для доїзду використав автомобіль марки «Ford» з номерними знаками НОМЕР_2 , який придбав напередодні і відразу ж після вчинення злочину повернув, через поганий технічний стан.

Однак, суд залишив без уваги та не надав належної оцінки протоколу зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 17.03.2023, протоколу огляду предмету від 29.03.2023, відеозаписів на DVD-R дисках, на яких містяться відео- файли з відповідними назвами з камер зовнішнього та внутрішнього відеоспостереження ОСББ «24 Меридіан», за місцем проживання ОСОБА_10 , якими зафіксовано рух автомобіля темного кольору номерний знак НОМЕР_2 причетного до вчинення кримінального правопорушення 11.03.2023, яким керував обвинувачений ОСОБА_10 у військовій формі камуфляжного типу, прикрив реєстраційні номера зазначеного транспортного засобу наліпками «ЗСУ», які в подальшому зняв. Також не надано оцінки протоколу зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 28.03.2023, протоколу огляду предмету від 30.03.2023, відеозапису DVD-R диску, на якому містяться відео-файли з камер відеоспостереження м. Львів, які відносяться до системи «Безпечна Львівщина», якими зафіксовано рух цього ж автомобіля, причетного до вчинення кримінального правопорушення 11.03.2023.

Вважає, що такі умисні та ретельні дії обвинуваченого ОСОБА_10 свідчать про попередньою змову з обвинуваченим ОСОБА_9 та подальше приховування наслідків вчинення злочину.

Прокурор не погоджується із оцінкою судом показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які проживають на одній вулиці з потерпілою, та у суді повідомили, що 10.03.2023 у вечірню пору, тобто напередодні вчинення злочину, чули в небі квадрокоптер і бачили проблискові маячки, а також над залізничною колією виявили квадрокоптер.

Вказує на необхідність критичної оцінки показань ОСОБА_10 про те, що він не просив ОСОБА_9 кидати в автомобіль «коктейль Молотова», а лише просив написати на паркані якісь образливі написи, та не знав, що той замість фарби й пензля мав запалювальну суміш у пляшці. Акцентує, що обвинувачені перебували разом у день вчинення кримінального правопорушення приблизно 40 хвилин та спільно їхали одним транспортним засобом, що виключає версію про те, що за стільки часу двоє обвинувачених не спілкувались між собою про спосіб вчинення злочину та про заздалегідь приготовлені засоби. Наведені обставини виключають позицію сторони захисту про наявний ексцес виконавця при наявності заздалегідь підготовленого знаряддя вчинення злочину, не відповідає фактичним обставинам справи і спростовується дослідженими у суду матеріалами кримінального провадження.

Крім цього, прокурор вважає, що суд помилково взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_9 про факт та обставини його затримання, оскільки такі суперечать матеріалам провадження, нічим не підтверджені, спрямовані на уникнення обвинуваченим передбаченої законом відповідальності, не відповідають дійсності, та не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_9 у порядку визначеному ст. 208 КК України вранці 23.03.2023 працівниками поліції не затримувався і протокол не складався. У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості, які б свідчили про те, що ОСОБА_9 затримувався у порядку ст. 208 КПК України, знаходився у стані алкогольного сп`яніння, а також відсутні будь-які відомості про те, що працівники слідчого ізолятора не хотіли його приймати, оскільки він знаходився у стані алкогольного сп`яніння.

Наголошує на відсутності підстав для висновку про порушення права ОСОБА_9 на захист. Так, під час досудового розслідування, у межах якого участь захисника не була обов`язковою, підозрюваний ОСОБА_9 зрозуміло довів до органу досудового розслідування своє бажання захищатися самостійно, від участі захисника відмовився, що підтверджується заявою останнього від 23.03.2023. Підозрюваному ОСОБА_9 було вручено письмове повідомлення про підозру, пам`ятка про права та обов`язки підозрюваного, та роз`яснено право на захист, у тому числі і щодо права на кваліфіковану правову допомогу. Вказані документи були відкриті іншим сторонам у кримінальному провадженні у порядку ст. 290 КПК Україна, однак в суді не долучались та не досліджувались, оскільки обвинувачений та сторона захисту не наполягали та не клопотали про дослідження цих документів. Крім цього 24.03.2023 під час розгляду слідчим суддею клопотання про застосування до ОСОБА_9 запобіжному заходу у виді тримання під вартою, останньому роз`яснювались його права, та право на захист, натомість дані які б свідчили, що підозрюваний заявляв клопотання про залучення йому захисника, відсутні.

Не погоджується із висновками місцевого суду про визнання недопустимими доказами протокол проведення слідчого експерименту з відеозаписом від 23.03.2023, згідно якого ОСОБА_9 вказав, що ОСОБА_10 повідомив йому і показав територію будинковолодіння, де знаходився автомобіль червоного кольору, який необхідно пошкодити, та протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.03.2023, згідно якого підозрюваний ОСОБА_9 впізнав керівника ОСОБА_16 , який його працевлаштував з грудня 2022 року у ТзОВ «Спеціалізований загін захисту УКРИ» та дозволив тимчасово проживати у металевій конструкції у вигляді будки за адресою АДРЕСА_2 .

Вказує, що роблячи такі висновки суд не взяв до уваги та не надав правильної оцінки доказам якими підтверджено, що ОСОБА_9 фактично не затримувався та будь-які обмеження у праві вільного його пересування, відсутні. Також підозрюваний висловив своє бажання захищатися самостійно. Оскільки фактично захисник до провадження органом досудового розслідування не залучався, тому суд дійшов помилкового висновку про те, що підозрюваний відмовився від захисника у порядку ст. 54 КПК України. При цьому, ОСОБА_9 добровільно погодився на проведення слідчого експерименту та під час такого проведення, підозрюваному роз`яснювались його права, право на захист та давати покази. Під час проведення слідчого експерименту підозрюваний повідомив також про небажання залучення до провадження захисника.

Також покликається, що суд неправильно застосував вимоги ч. 5 ст. 72 КК України, та дійшов помилкового висновку що фактично затримання ОСОБА_9 та обмеження у вільному пересуванні відбулось 23.03.2023, оскільки ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 від 24.03.2023.

Прокурор просить при апеляційному розгляді дослідити: слідчий експеримент від 23.03.2023; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.03.2023; протокол огляду предмету від 12.04.2023., відеозапису DVD-R диску; протоколи зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 17.03.2023; протоколи огляду предмету від 29.03.2023, відеозаписів DVD-R дисків; протоколи зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 28.03.2023; протоколи огляду предмету від 30.03.2023 відеозапису DVD-R диску; протокол обшуку від 23.03.2023 за адресою АДРЕСА_2 ; копію пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного ОСОБА_9 від 23.03.2023; копію заяви підозрюваного ОСОБА_19 від 23.03.2023 щодо небажання у залученні до провадження захисника, та матеріали кримінального провадження. Також просить допитати потерпілу ОСОБА_14 свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вироку, яким ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнати винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України і призначити кожному з них покарання по 5 років позбавлення волі. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 задоволити повністю.

На підтримку своїх вимого покликається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку. Висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт стверджує, що у діях ОСОБА_9 не було ексцесу виконавця, а діяв він за попередньою змовою із ОСОБА_10 . Вказує, що суд не надав належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_14 , яка у судовому засіданні пояснила, що незадовго до події ОСОБА_10 здійснював погрози їй щодо знищення її майна, в тому числі шляхом його підпалу.

Звертає увагу, що у ОСОБА_14 наявний був корпоративний конфлікт із ОСОБА_21 щодо майнових прав на медичний центр МоноДоктор. В ході цього конфлікту на об`єкті з`явилися представники ТзОВ "Охоронна компанія "Укри" на чолі з ОСОБА_10 . Керівник цієї охоронної компанії повідомив, що його найняв ОСОБА_21 з метою наведення порядку у вказаному медичному центрі. Вказує, що з метою змусити потерпілу переоформи свою частку у бізнесі на ОСОБА_21 та інших осіб, ОСОБА_10 в співучасті із ОСОБА_9 здійснили тиск на потерпілу. А тому спроба підпалу автомобіля потерпілої була продовженням погроз, які здійснював ОСОБА_10 щодо потерпілої.

Покликається на неправдивість показань обвинуваченого ОСОБА_10 у заперечення своєї вини, та акцентує, що дані протоколу огляду предмета від 12.04.2023 щодо дослідження відеозаписів із камер зовнішнього спостереження у с. Муроване, свідчать, що ОСОБА_10 за добу до події на автомобілі був на місці вчинення майбутнього злочину з метою проведення розвідки місцевості, зокрема, з метою встановлення місця паркування транспортного засобу, що належить потерпілій.

Крім цього, у судових засіданнях підтверджено, що ОСОБА_10 вживав заходи конспірації з метою подальшого приховування наслідків вчинення злочину, а саме використав для доїзду на місце події спеціально придбаний транспортний засіб «Ford» на іноземній реєстрації, номерні знаки якого безпосередньо перед виїздом за ОСОБА_9 були заклеєні наліпками. При цьому, після події такий транспортний засіб було повернуто особі, яка його надала ОСОБА_10 .

Вважає, що факт відсутності ексцесу виконавця та наявність чіткої змови двох обвинувачених підтверджується і тим, що в день події ОСОБА_10 прибувши на територію, що розміщена за адресою: м. Львів, вул. Богданівська, 11, знаходився там удвох із ОСОБА_9 разом 40 хвилин, а потім вони спільно їхали одним транспортним засобом на місце події, що також виключає версію про те, що за стільки часу двоє обвинувачених не спілкувались між собою про спосіб вчинення злочину та про заздалегідь приготовлені засоби.

В апеляційній скарзі представник також стверджує, що ОСОБА_9 не затримувався правоохоронними органами та не перебував в стані алкогольного сп`яніння, а суд безпідставно взяв до уваги його показання. Ці обставини підтверджено даними протоколу обшуку від 23.03.2023 та протоколу проведення слідчого експерименту від 23.03.2023. Згідно ухвали слідчого судді від 24.03.2023 про обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу також не вбачається, що він був затриманий до проведення цього судового засідання. При цьому, жодними доказами не підтверджено, що ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Вказує, що ОСОБА_9 не бажав користуватись послугами адвоката в ході проведення слідчих дій. Суд помилково взяв до уваги неправдиві покази ОСОБА_9 та дійшов висновку про те, що він фактично був затриманий. В ході проведення обшуку 23.03.2023, при врученні йому повідомлення про підозру та в ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_9 роз`яснювалось право на користування професійною правничою допомогою, вручалось йому пам`ятку з процесуальними правами та обов`язками, проте останній відмовлявся від залучення адвоката, бажав здійснювати свій захист самостійно, і надав письмову заяву про таку відмову. У даному випадку у сторони обвинувачення не виникав обов`язок у залученні захисника, і ОСОБА_9 не бажав його залучати, а тому суд безпідставно визнав деякі докази недопустимими.

Крім цього, представник потерпілої вважає позицію суду щодо вирішення цивільного позову необґрунтованою, оскільки як зазначалось вище, суд помилково визнав невинуватим одного із обвинувачених. Стверджує, що цивільний позов підлягає задоволенню як в частині обвинуваченого ОСОБА_9 , так і в частині обвинуваченого ОСОБА_10 .

Стверджує, що визначений судом розмір морального відшкодування, що підлягає стягненню з ОСОБА_9 не є справедливою формою компенсації внаслідок понесених потерпілою психологічних переживань та страждань.

Судом належним чином не враховано обставини вчинення кримінального правопорушення та ті моральні страждання й переживання, які відчула потерпіла. Вказує, що спроба підпалу автомобіля була лише завершенням усіх попередніх дій ОСОБА_10 , які полягали у вчиненні тиску, погроз та перешкоджанні ведення законної підприємницької діяльності. Такий психологічний тиск та насильство відбувалось впродовж декількох місяців та завершилось реалізацією усіх здійснених раніше погроз. Впродовж усіх цих місяців ОСОБА_14 переживала постійний стрес та страх за себе, свою сім`ю та своє майно.

У момент вчинення злочину, у будинку за місцем проживання потерпілої, крім неї, також перебували її батьки та її малолітня дитина. Ця подія стала стресуючим фактором також для родини потерпілої, а найбільше для її дитини, яка дуже злякалась.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначення покарання ОСОБА_9 , та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.04.2024 у виді 1 року позбавлення волі більш суворим за даним вироком, визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі. Згідно ч.4 ст.70, ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_9 в строк відбування покарання за даним вироком повністю відбуте ним покарання у виді 1 року позбавлення волі за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.04.2024, а також його перебування в установах попереднього ув`язнення, в тому числі з моменту його фактичного затримання та обмеження у вільному пересуванні 23.03.2023 працівниками поліції, що становить 2 роки 1 місяць 2 дні.

На підтримку своїх вимог покликається на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про призначення покарання, та призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що ОСОБА_9 визнав свою вину, розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, дав послідовні та визнавальні покази. Однак, суд необґрунтовано та безпідставно не врахував як пом`якшуючу обставину - щире каяття.

Також вважає, що призначаючи ОСОБА_9 покарання суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціалізованих обліках не перебуває, наявність обставини, що пом`якшує покарання.

Зазначає, що діями ОСОБА_9 не було спричинено значної шкоди майну потерпілої.

Крім цього, звертає увагу, що ОСОБА_9 був фактично затриманий 23.03.2023. 24.03.2023 слідчим суддею йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави, яку було внесено 30.03.2023, та відповідно звільнено обвинуваченого з під варти. У подальшому 12.05.2023 ОСОБА_9 було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою. І фактично з 12.05.2023 по сьогоднішній день останній перебуває під вартою. А тому вважає, що до терміну відбування покарання ОСОБА_9 мало б бути зараховано строк від 23.03.2023 по 30.03.2023, та строк від 12.05.2023 року по 05.06.2025.

Захисник ОСОБА_22 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подав заперечення на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої, у яких просить залишити такі без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_10 без змін. Покликається на відсутність доказів, які поза розумним сумнівом встановлюють наявність у діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, з огляду на відсутність доказів про наявність у обвинувачених домовленості щодо знищення чи пошкодження майна потерпілої, а також на наявність у ОСОБА_10 умислу на вчинення такого злочину чи обізнаність про умисел ОСОБА_9 на його вчинення. Погоджується із висновком суду про те, що у даній ситуації мав місце ексцес виконавця та вважає законним та обґрунтованим рішення місцевого суду про виправдання ОСОБА_10 .

Також просить залишити без задоволення клопотання про повторне дослідження доказів та дослідження нових доказів сторони обвинувачення, оскільки надані у судовому засіданні докази досліджено судом повністю, і таким суд надав належну процесуальну оцінку. Вважає, що відсутні підстави для дослідження нових доказів судом апеляційної інстанції, оскільки клопотання про дослідження цих доказів ні прокурор, ні представник потерпілої при розгляді справи у місцевому суді не подавали, хоча про існування цих доказів було відомо до ухвалення оскаржуваного вироку.

При апеляційному розгляді справи прокурори підтримали апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої, просили такі задоволити. Апеляційну скаргу захисника, подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , заперечили, як безпідставну.

Представник потерпілої підтримали апеляційну скаргу, подану в інтересах потерпілої, а також підтримав апеляційну скаргу прокурора, та просив такі задоволити у повному обсязі. Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 заперечив, як необґрунтовану.

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисники заперечили апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої, покликавшись на законність та обґрунтованість висновків суду щодо недоведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 підтримали.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , з наведених у ній мотивів та просили таку задоволити. Апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої заперечили.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Судове рішення є актом реалізації судової влади, і якість судового рішення це один із основних критеріїв якості правосуддя.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Однією з умов прийняття законного та обґрунтованого рішення є неухильне дотримання судом встановлених законом вимог до його форми та змісту.

При ухваленні вироку сиди повинні керуватись положеннями ст.374 КПК України, що регулює питання змісту вироку.

Як передбачено положеннями п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Згідно п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Як вбачається зі змісту вироку щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , таке судове рішення не у повній мірі відповідає наведеним вимогам закону.

Так, оскаржуваним вироком ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України.

Як вбачається із мотивувальної частини цього вироку місцевий суд, визнаючи ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, виклав у своєму рішенні формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Разом з тим, виправдовуючи ОСОБА_10 за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, місцевий суд у мотивувальній частині вироку не зазначив формулювання обвинувачення, яке пред`явлене йому і визнане судом недоведеним, а обмежився лише покликанням на те, що органом обвинувачення ОСОБА_10 обвинувачується згідно обвинувального акту від 14.09.2023 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, а саме закінченому замаху на умисне пошкодження чужого майна, вчиненого шляхом підпалу, за попередньою змовою групою осіб.

Також суд зазначив, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, вказані в обвинувальному акті від 14.09.2023, згідно якого протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_9 вчинені за попередньою змовою з обвинуваченим ОСОБА_10 .

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що факт обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні протиправних дій за попередньою змовою з ОСОБА_10 не звільняло місцевий суд від обов`язку виконати вимоги п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, а саме при виправданні ОСОБА_10 за ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України зазначити у своєму вироку наведене щодо ОСОБА_10 в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, яке йому пред`явлене і визнане судом недоведеним.

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку допущено істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і такі порушення не можуть бути усунуті при апеляційному розгляді справи.

Крім цього, колегія суддів визнає передчасним висновок місцевого суду про визнання недопустимими доказами протокол проведення слідчого експерименту з відеозаписом від 23.03.2023, згідно якого ОСОБА_9 вказав, що ОСОБА_10 повідомив йому і показав територію будинковолодіння, де знаходився автомобіль червоного кольору, який необхідно пошкодити, та протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.03.2023, згідно якого підозрюваний ОСОБА_9 впізнав керівника ОСОБА_16 , який його працевлаштував з грудня 2022 року у ТзОВ «Спеціалізований загін захисту УКРИ» та дозволив тимчасово проживати у металевій конструкції у вигляді будки за адресою АДРЕСА_2 .

Так, згідно оскаржуваного вироку місцевий суд визнав ці докази недопустимими, оскільки, як зазначив суд, працівниками органу досудового розслідування не дотримано вимог ч.ч.1, 2 ст.54 КПК України, що проявилось у тому, що відмова ОСОБА_9 від захисника, який працівниками поліції був фактично затриманий та обмежений у праві вільного пересування, прийнята за відсутності захисника, а також обвинуваченому не повідомлено його право відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання.

Водночас, згідно апеляційних доводів, зокрема, прокурора, під час досудового розслідування, у межах якого участь захисника не була обов`язковою, підозрюваний ОСОБА_9 зрозуміло довів до органу досудового розслідування своє бажання захищатися самостійно, від участі захисника відмовився, що підтверджується заявою останнього від 23.03.2023.

До апеляційного скарги прокурором долучена вказана заява ОСОБА_9 від 23.03.2023 про відмову від захисника, а також відповідні документи, які підтверджують, що підозрюваному ОСОБА_9 було вручено письмове повідомлення про підозру, пам`ятка про права та обов`язки підозрюваного, та роз`яснено право на захист, у тому числі і щодо права на кваліфіковану правову допомогу.

Тобто, з наведено вбачається, що ОСОБА_9 було роз`яснено його права, зокрема і право на захист, однак останній відмовився від професійного захисту у цілому.

Як покликається прокурор вказані вище документи були відкриті іншим сторонам у кримінальному провадженні у порядку ст.290 КПК Україна, однак у місцевому суді не долучались та не досліджувались, оскільки обвинувачений та сторона захисту не наполягали та не клопотали про дослідження цих документів.

Отже, з огляду на встановлене, колегія суддів приходить до переконання, що на даному етапі не можна вважати обґрунтованим висновок місцевого суду про визнання зазначених вище доказів недопустимими, оскільки визначення допустимості цих доказів потребує більш ретельної перевірки.

При цьому, належна правова оцінка зазначених доказів безпосередньо впливає на висновки місцевого суду щодо оцінки пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення.

Згідно із п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Як передбачено п.6 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок слід скасувати із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції з метою ухвалення місцевим судом судового рішення, яке б у контексті чіткого дотримання вимог ст.374 КПК України, можна було б вважати законним та обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів приходить до переконання про необхідність скасування даного вироку повністю, оскільки у даному випадку скасування такого лише в частині обвинувачення ОСОБА_10 може негативно вплинути на повноту судового розгляду цього кримінального провадження.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому під час нового розгляду даного кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, з використанням наданих процесуальних можливостей дослідити доводи, наведені в апеляційних скаргах, які не були предметом дослідження при апеляційному розгляді даної справи, та в залежності від установленого прийняте законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

У зв`язку із скасуванням вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.06.2025 щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_9 , тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, наявності обґрунтованих ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися та існують на даний час, строк раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід продовжити до проведення підготовчого судового засідання судом першої інстанції, але на строк не більше 60 днів з дня проголошення даної ухвали.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задоволити частково.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд даного кримінального провадження щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у суді першої інстанції.

Обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до проведення підготовчого судового засідання судом першої інстанції, але на строк не більше 60 днів з дня проголошення даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: