Справа № 467/1324/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка подання виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» про умовно дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Питання, що вирішується цією ухвалою

Тимчасово виконуючий обов`язки начальника ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» вніс на розгляд суду подання про умовно дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі засудженого ОСОБА_4 , посилаючись, зокрема, на те, що останній відбув більш як 1/2 строку покарання, призначеного йому судом, і водночас довів своє виправлення через сумлінну поведінку і ставлення до праці, а тому наявні підстави для застосування положень ст. 81 КК України щодо засудженого.

Позиція учасників справи

Сам засуджений про дату, час і місце судового засідання був сповіщений належно, що беззаперечно підтверджується матеріалами справи, однак, направив до суду заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності.

Представник установи виконання покарань про розгляд справи також повідомлявся належно, проте, до суду не прибув, додаткових заяв та/або клопотань не направляв.

На підтвердження своєї позиції і обставин, що викладені у поданні, направив матеріали особової справи засудженого і актуальні дані, що характеризують останнього.

Тому з урахуванням положень абзацу другого частини п`ятої статті 539 КПК України, з огляду на наявність даних про належне сповіщення цих осіб і що їх участь обов`язковою судом не визнавалась, а також на відсутність заперечень з боку прокурора, суд ухвалив розглядати справу за відсутності засудженого та представника установи, що відає виконанням покарання.

Прокурор, у свою чергу, в судовому засіданні проти задоволення клопотання засудженого не заперечував, посилаючись на наявність умов, визначених п. 1 ч.3 ст. 81 КК України, за яких можливе звільнення засудженого від відбування покарання умовно достроково.

Правове регулювання питання

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 81 КК України установлено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин ( п.1 ч.2 ст. 81 КК України).

У контексті сумлінної поведінки засудженого суд піддаватиме оцінці, перш за все, дотримання вимог режиму відбування покарання; правил внутрішнього розпорядку установи; додержання дисципліни; виконання вказівок і розпоряджень адміністрації установи; наявності заохочень/стягнень, їх кількості та обставин, які передували їх застосуванню; участі у самодіяльних організаціях та програмах виховного впливу; поведінку в колі засуджених.

Перевіряючи ставлення до праці, суд зважатиме на факти добропорядного, відповідального та чесного ставлення до покладених на засудженого трудових обов`язків, правил охорони праці та техніки безпеки, бережливого використання обладнання установи та засобів праці, прояву трудової ініціативи.

Водночас, при проведенні аналізу сумлінності в поведінці засудженого та його ставленні до праці, суд братиме до уваги не окремі вчинки засудженого, а безперервну і стабільну лінію його поведінки, так само як і загалом спосіб життя в умовах специфічного режиму проживання.

При цьому, суд враховує, що процес виправлення засудженого не є одномоментним, йому притаманна певна динаміка і поступовість розвитку, зокрема, в бік чи то позитивних, чи то негативних змін, залежно від конкретних обставин.

А відомості про це суд отримуватиме з матеріалів, що характеризують поведінку засудженого, не лише за період, що безпосередньо передує виникненню у нього права на умовно-дострокового звільнення, а за весь час відбування ним покарання.

Безперечно суд проаналізує і усі наявні у нього відомості про ставлення засудженого до скоєного ним правопорушення, що, у свою чергу, вказує на готовність останнього, за можливості, виправити ситуацію і буде являти собою додатковий важіль для правильного прийняття рішення у цій справі.

Установлені судом обставини в рамках цього провадження і їх оцінка у контексті застосованого права

ОСОБА_4 засуджений вироком Суворовського районного суду м. Одеси за ч.2 ст. 309 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.71 цього ж Кодексу до 2 років 1 місяці позбавлення волі.

Таким чином, кінець строку відбування засудженим покарання припадає на 13 вересня 2026 року.

Тому станом на день розгляду цього подання невідбута частина покарання становить 11 місяців 23 дні.

Так як ОСОБА_4 засуджений за учинення нетяжкого злочину, то на день розгляду цього подання він відбув більш, ніж 1/2 строку покарання, призначеного йому вироком суду.

Тому, установивши наявність умов, визначених п.1 ч.3 ст. 81 КК України, для застосування умовно - дострокового звільнення засудженого, суд переходить до аналізу обставин, які вказують на його поведінку та ставлення до праці, у тому числі й доказів, як їх підтверджують.

Так, ОСОБА_4 відбуває покарання у ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» з 13 серпня 2024 року.

Станом на 23 квітня 2025 року засуджений заохочень не мав, однак, і стягнення за порушення правил утримання до нього застосовані не були.

При цьому, засуджений залучався до робіт з благоустрою без оплати праці та поліпшення житлово побутових умов і допоміжних робіт.

У квітні 2025 року засуджений характеризується у цілому прийнятно, однак, не дотримується правомірних і ввічливих відносин з персоналом установи, що слідує із відповідної характеристики ( а.о.с. 24).

Можливо, характеристика містить технічну помилку у цій частині, проте, суд позбавлений можливості це з`ясувати, так як представник установи виконання покарань в судове засідання не з`явився і клопотань про проведення його в режимі відео конференції не заявляв.

Ризики вчинення повторного правопорушення та ймовірної небезпеки для суспільства, при цьому, оцінюються як середні.

Працювати засуджений починає лише з січня 2025 року, так як 07 квітня 2025 року отримує перше заохочення у виді подяки за підсумками роботи у І кварталі 2025 року.

23 квітня 2025 року комісія установи відмовляє засудженому у внесенні подання про заміну покарання на більш м`яке як такому, що не став на шлях виправлення.

Даних про те, що засуджений особисто відмовився від належного йому права на заміну покарання на більш м`яке матеріали справи не містять.

Наступне заохочення засуджений отримує у липні 2025 року у виді подяки за підсумками роботи у ІІ кварталі 2025 року.

Отже, з моменту прибуття до установи виконання покарань і до дня внесення цього подання засуджений сумлінно працює лише шість місяців, у той час, як відбуває покарання з 13 серпня 2024 року.

Натомість 10 серпня 2025 року засуджений допускає порушення правил утримання у колонії, а саме: вимог п.п. 3,4 розділу ІІ Правил відбування покарання, що виражалось у порушенні дисципліни строю, після чого з ним була проведена профілактична бесіда ( а.о.с. 38).

Суд не вважає це порушення істотним, у тому числі й з огляду на вид стягнення, що був застосований.

Проте, сукупність установлених обставин справи, як то, не надто тривалий період праці засудженого, факт допущеного порушення режиму та відмова комісії установи у заміні покарання на більш м`яке як такому, що не став на шлях виправлення, не дозволяють суду беззаперечно виснувати, що засуджений довів своє виправлення.

З урахуванням наявності двох заохочень за добре ставлення до праці, позитивної характеристики станом на 11 вересня 2025 року та відсутності даних про систематичне порушення режиму утримання, суд вважає, що на даний час засуджений лише став на шлях виправлення.

Однак, не довів своє виправлення.

Незважаючи на високу оцінку щодо ступеня виправлення засудженого на цей час (82), суд не може прийняти рішення про його умовно дострокове звільнення, бо не вважає його ставлення до праці зразковим.

Суд не може проігнорувати факт допущеного засудженим порушення у серпні 2025 року, а так само і те, що адміністрація колонії станом на квітень 2025 року вважала засудженого таким, що не став на шлях виправлення.

Проте, вже через п`ять місяців після відмови засудженому у заміні покарання на більш м`яке, комісія установи вносить подання про його умовно дострокове звільнення.

Тобто, фактично матеріали справи вказують на те, що за вісім місяців відбування покарання (із серпня 2024 року по квітень 2025 року) засуджений не став на шлях виправлення, а протягом п`яти місяців після відмови у заміні покарання на більш м`яке ( з квітня 2025 року по вересень 2025 року) довів своє виправлення.

Крім цього, засуджений заохочується за свою працю не із самого початку відбування покарання, а лише з період роботи із січня 2025 року.

Що вказує на те, що з серпня 2024 року по січень 2025 року він не надто сумлінно і відповідально ставився до праці.

Даних про здобуття засудженим професії у період відбування покарання (каменотес, столяр, токар) у матеріалах його особової справи немає. Так само, як і даних, що заслужений працює за договорами цивільно правового характеру.

Засуджений хоч і заохочується за працю і не допускає систематичного порушення режиму утримання, проте, цього не є достатньо для умовно дострокового звільнення від покарання.

Вказані обставини справи у своїй сукупності вказують суду на те, що засуджений лише став на шлях виправлення, проте, не довів своє виправлення у тій мірі, за якої можливо було б говорити, що мета покарання досягнута на цей час.

У той час, як право на умовно дострокове звільнення не є абсолютним. Бо має бути беззаперечно доведено, що засуджений проявляє таку поведінку, яка свідчить про те, що він не бажає повертатись до деструктивного способу життя поза межами установи виконання покарань.

Тому суд мусить відмовити у задоволенні цього подання.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 369-372, 537,539 КПК України,суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала суду, яка набрали законної сили, обов`язкова для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Суддя ОСОБА_5