Номер провадження 1-кс/754/3967/25
У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2025 року слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 10.11.2025 року про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000146 від 16.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 384 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

09.12.2025 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову дізнавача Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 10.11.2025 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000146 від 16.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 384 КК України.

Обґрунтовуючи скаргу, заявник зазначає, що за його заявою від 26.10.2023 про вчинене кримінальне правопорушення ВД Деснянського УП УГНП у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000146 від 16.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

27.10.2025 року у рамках зазначеного кримінального провадження скаржник ОСОБА_3 звернувся до дізнавача Деснянського УП ГУНП у м. Києві з заявою, у якій просив на виконання ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2025 у справі № 754/17726/25 повторно розглянути його заяву від 11.09.2025 про залучення в якості потерпілого до даного кримінального провадження.

05.12.2025 року поштовим відправленням із супровідним листом № від 10.11.2025 року, він отримав копію постанови дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 10.11.2025 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №0000146 від 16.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

Скаржник зазначає, що постанова дізнавача винесена без врахування вимог кримінально-процесуального законодавства, не містить мотивів та належного обґрунтування її прийняття, а тому просить задовольнити скаргу: постанову дізнавача скасувати та зобов`язати дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві залучити його як потерпілого у кримінальному провадженні №0000146 від 16.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

Скаржник в судове засіданні 12.12.2025 року не з`явився, подав до суду заяву про розгляд скарги без його участі, та просив скаргу задовільнити.

Дізнавач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду скарги, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до вимог ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

З огляду на наведені положення законодавства, та беручи до уваги заяву скаржника про розгляд скарги без його участі, зважаючи на принцип диспозитивності та з метою дотримання процесуальних строків, слідчий суддя вважає можливим розглянути скаргу за відсутності учасників.

Вивчивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до такого висновку.

Згідно зі ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Встановлено, що ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000146 від 16.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, а саме за фактом надання недостовірної інформації свідком ОСОБА_4 та введення в оману суду під час розгляду Деснянським районним судом м. Києва цивільної справи № 754/1153/22.

27.10.2025 року у рамках зазначеного кримінального провадження заявник ОСОБА_3 звернувся до дізнавача Деснянського УП ГУНП у м. Києві з заявою, у якій просив на виконання ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2025 у справі № 754/17726/25 повторно розглянути його заяву від 11.09.2025 про залучення в якості потерпілого до даного кримінального провадження, за наслідками розгляду якої 10.11.2025 року постановою дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_5 в задоволенні заяви вчергове відмовлено.

Процесуальною підставою прийняття рішення про відмову у визнанні потерпілим відповідно до ст. 55 КПК України є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява подана особою, якій не завдано шкоди.

Прокурором, слідчим, дізнавачем мають бути наведені підстави, визначені ч. 3 ст. 55 КПК, які виключають визнання особи потерпілою, та мотиви прийняття такого рішення, постанова повинна містити правове обґрунтування відсутності підстав щодо задоволення клопотання про визнання заявника потерпілими.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК постанова слідчого має містити, зокрема, відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви її прийняття, обґрунтування та посилання на положення КПК.

Таким чином, враховуючи викладене, законним процесуальне рішення може визнаватись лише у разі його відповідності вищевказаним вимогам.

Тобто у разі встановлення факту неможливості визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення особа, яка приймає відповідне процесуальне рішення у будь-якому випадку має сформувати свої висновки у такий спосіб, що б вони відповідали нормам ч. 5 ст. 55 КПК України, так як таке процесуальне рішення є фактично кінцевим для цієї особи у кримінальному провадженні, а тому воно відповідно має бути вмотивованим та зрозумілим, тобто відповідати критеріям законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Крім неналежного мотивування постанови, підставою її скасування є і необґрунтованість прийнятого рішення дізнавачем стосовно співвідношення процесуальних вимог щодо визнання особи потерпілою та фактичних обставин кримінального правопорушення.

Слідчий суддя в силу своїх повноважень здійснює судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні в порядку, передбаченому нормами КПК України.

Оскаржувана постанова дізнавача мотивована тим, що ОСОБА_3 не долучив жодних речей та документів, які б підтверджували завдану шкоду (моральну, фізичну або майнову), що є підставою для відмови у визнанні його потерпілим на даному етапі кримінального провадження.

При цьому з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_3 надавав документи на підтвердження заяви про визнання потерпілим, а також обґрунтування факту та розміру завданої йому майнової та моральної шкоди, для приєднання до матеріалів досудового розслідування.

Натомість, оскаржувана постанова не містить аналізу доводів скаржника щодо вчинення кримінального правопорушення, порушення прав, завдання йому шкоди, доводи ОСОБА_3 дізнавачем залишені поза увагою та належним чином не аргументовано, чому їх не прийнято до уваги.

Крім того, оскаржувана постанова від 10.11.2025 не містить належного посилання на докази, які наявні у матеріалах кримінального провадження та стали підставою прийняття цієї постанови, оскільки у межах даного кримінального провадження не проведені необхідні слідчі дії, які б давали підстави прийти до такого висновку, зокрема, але не виключно, не проведений допит ОСОБА_3 щодо обставин завдання йому матеріальної та моральної шкоди та підстав, які слугували для визначення розміру цієї шкоди. Указане, у свою чергу, спростовує висновки дізнавача про відсутність об`єктивних відомостей, що підтверджують заподіяння ОСОБА_3 моральної та матеріальної шкоди, оскільки дізнавач не вжив жодних заходів, щоб підтвердити чи спростувати ці відомості.

Статтею 92 КПК обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на прокурора та слідчого.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 54 КПК права і обов`язки потерпілого виникають з моменту подання особою заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

У силу ч. 2 ст. 55 КПК особою, яка прийняла заяву про визнання певного суб`єкта потерпілим у кримінальному провадженні, має бути вручена останньому пам`ятка про права та обов`язки потерпілого.

Постанова дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 10.11.2025 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000146 від 16.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, не містить посилань на обставини, встановлені у ході досудового розслідування, які б слугували підставою для прийняття рішення про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

Цитування норм кримінального процесуального закону, а також посилання у постанові на нерелевантні до даного кримінального провадження нормативні акти не доводять наявність даних, які б свідчили про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 потерпілим, враховуючи зміст його заяви.

Так, досудове розслідування у кримінальному провадженні не закінчено та триває, заразом, дізнавачем не було проведено всіх необхідних слідчих дій на предмет перевірки заподіяння заявнику ОСОБА_3 будь-якої шкоди вчиненим кримінальним правопорушенням й не виключається можливість до закінчення досудового розслідування зібрання доказів на підтвердження її спричинення, тому висновок дізнавача є передчасним, у зв`язку з чим скарга в частині скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим підлягає задоволенню, а постанова дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 10.11.2025 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000146 від 16.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України - скасуванню.

У зв`язку з наведеним, слідчий суддя вважає правильним скасувати оскаржувану постанову.

Разом із тим, вимоги скарги щодо зобов`язання відповідних уповноважених службових осіб визнати ОСОБА_3 потерпілим в зазначеному кримінальному провадженні задоволенню не підлягають.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 40-1 КПК України дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення дізнавача.

Згідно з ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Зокрема ВС в постанові від 14.02.2023 у справі № 405/680/22 виснував, що у разі оскарження процесуального рішення слідчий суддя може його скасувати, однак він не має права зобов`язати прийняти процесуальне рішення.

За результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування, у відповідності до ст. 307 КПК України, слідчим суддею постановляється ухвала про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

У зв`язку з наведеним слідчий суддя доходить висновку що в задоволенні скарги в частині зобов`язання визнати потерпілим слід відмовити, виходячи з того, що вирішення питання про визнання особи потерпілою в кримінальному провадженні є дискреційними (виключними) повноваженнями дізнавача.

Так, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, визначення конкретних слідчих (розшукових) дій, які необхідно провести у кримінальному провадженні, та прийняття конкретних процесуальних рішень відноситься до дискреційних повноважень слідчого (дізнавача), прокурора відповідно до вимог закону. У свою чергу, слідчий суддя не може підміняти і приймати рішення, котрі віднесені до компетенції органу досудового розслідування або прокурора, які є самостійними у прийнятті таких рішень.

Протилежне суперечило би принципу диспозитивності, згідно з яким слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які віднесені до його повноважень цим Кодексом (ч.3 ст.26 КПК України).

Керуючись вимогами статей 303, 307, 372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_5 від 10.11.2025 про відмову у визнанні потерпілим під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000146 від 16.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, - задовольнити частково.

Постанову дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 10.11.2025 про відмову у визнанні потерпілим під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000146 від 16.02.2024 - скасувати

Зобов`язати дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві розглянути повторно заяву ОСОБА_3 від 11.09.2025 про визнання потерпілим, подану заявником повторно 27.10.2025 року,із прийняттям за результатами розгляду вмотивованого рішення із дотриманням вимог щодо процесуального документа, яким оформлюється таке рішення, відповідно до ст. 55, 110, 220 КПК України та з урахуванням висновків зазначених слідчим суддею у мотивувальній частині ухвали.

В іншій частині скаргу залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_6