Справа № 576/2082/25
Провадження № 1-кп/576/375/25
УХВАЛА

23 вересня 2025 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі:

прокурора ОСОБА_3

підозрюваного ОСОБА_4

законного представника ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши клопотання слідчого СВ відділу поліції № 1 (м. Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 про обрання запобіжного заходу у вигляді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000406 від 18.08.2025 року за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Глухів Сумської області, громадянину України, зареєстрованому та фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ ВП № 1 (м. Глухів) Шосткинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області ОСОБА_7 звернулась до слідчого судді з вказаним клопотанням, мотивуючи його тим, що у провадженні СВ ВП № 1 (м. Глухів) перебуває кримінальне провадження № 0000406 від 18.08.2025 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 18.08.2025 о 12 год. 37 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи умисел на завідомо неправдиве повідомлення про загрозу безпеці громадян та пошкодження об`єктів власності, розуміючи неправдивість повідомлення про нібито існуючу загрозу вибуху, що загрожує загибеллю людей, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх намірів і дій, зателефонував з мобільного телефону матері ОСОБА_8 , марки «Sigma Mobile» imei: НОМЕР_1 , в якому знаходилась сім-картка оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» з абонентським номером НОМЕР_2 , на спеціальну лінію «102» ГУНП в Сумській області та повідомив про підготовку вибуху невстановлених в ході досудового розслідування 5-ти поверхової та багатоповерхової будівель, зупинки у м. Глухів, залізничного вокзалу, розташованого за адресою: м. Глухів, вул. Вокзальна, 1, магазину ТОВ «АТБ-маркет», розташованого за адресою: м. Глухів, вул. Терещенків, 28а, а також невстановлених в ході досудового розслідування 9-ти поверхової, 14-ти поверхової будівель, магазину ТОВ «АТБ-маркет», банку, що призвело до відволікання сил та засобів територіальних органів Національної поліції України та Державної служби України з надзвичайних ситуацій для перевірки вказаного повідомлення.

У подальшому, під час проведення обстеження службовими особами ГУНП у Сумській області зазначених об`єктів, жодних вибухових пристроїв, речовин або конструктивно схожих на них предметів виявлено не було, тобто повідомлення про підготовку вибуху не підтвердилось.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у завідомо неправдивому повідомленні про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України.

18.08.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 підтверджується зібраними матеріалами кримінального провадження: протоколами огляду місця події, протоколами допиту свідків, протоколом огляду предмету, іншими матеріалами кримінального провадження.

Під час досудового слідства органом досудового розслідування встановлено наявність ряду ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 слідчий покладається на необхідність запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється у даному кримінальному провадженні.

В обґрунтування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, слідчий зазначає, що зважаючи на тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється ОСОБА_4 , тяжкість покарання у разі засудження за його вчинення, відсутність соціальних зв`язків, зокрема крім батьків, ОСОБА_4 ні з ким не підтримує відносини, в тому числі дружні, а також наявність психічного захворювання - шизофренії, не можна виключати того, що ОСОБА_4 може в подальшому переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

В обґрунтування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється у даному кримінальному провадженні, слідчий зазначає, що підозрюваний ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, оскільки являється недієздатною особою, не може контролювати свої дії.

Так, згідно рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01.11.2012 справа № 1815/4002/2012 провадження 2-О 1815/207/2012 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недієздатним. Його опікуном призначено його батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки наданої лікарем-психіатром встановлено, що ОСОБА_4 перебуває на обліку з 21.03.2006. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1095 ОСОБА_4 встановлено діагноз - шизофренія параноїдної форми, являється інвалідом ІІ групи по психічному захворюванню.

Також у ході досудового розслідування призначено судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку експерта № 732 від 08.09.2025 встановлено, що ОСОБА_4 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг зі стабільним дефектом.

На момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення ОСОБА_4 страждав хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг зі стабільним дефектом, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Тому, для запобігання вказаним ризикам можливе лише шляхом застосування до нього запобіжного заходу у вигляді примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного стаціонару з в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримала, посилаючись на викладені в ньому доводи.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_6 щодо задоволення клопотання заперечував.

Законний представник ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомив, що можливо неспроможний належним чином доглянути за своїм сином ОСОБА_4 , той може кудись піти незважаючи на його заборону, і взагалі з ним непросто, а ось його другий син - інша справа, спортом займається. Тому підтримує клопотання слідчого.

Підозрюваний ОСОБА_4 у судовому засіданні щодо проти задоволення клопотання заперечував, просив батька забрати його додому.

Вислухавши думку сторін кримінального провадження, перевіривши доводи клопотання, вивчивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

18.08.2025 ОСОБА_4 оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України. Санкцією вказаної норми передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до шести років .

Згідно висновку судово-психіатричного експерта від 08.09.2025 ОСОБА_4 страждає на психічну хворобу.

Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 508 КПК України, до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовані судом такі запобіжні заходи поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Передбачені ч. 1 цієї статті запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби.

Застосування передбачених запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: особисте зобов`язання; застава; домашній арешт; тримання під вартою.

Враховуючи те, що метою запобіжного заходу поміщення особи до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку є утримання підозрюваного в ізоляції, виходячи з аналізу наведених правових норм такий захід прирівнюється до тримання під вартою, і застосовується згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Питання про можливість застосування ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, виникали в різних обставинах, у тому числі: поміщення осіб у психіатричні або соціальні установи («Де Вільде, Оомс і Версип проти Бельгії» (De Wilde, Oomsand Versyp v. Belgium); «Нільсен проти Данії» (Nielsen v. Denmark); «Х.М. проти Швейцарії» (H.M. v. Switzerland); «Х.Л. проти Сполученого Королівства» (H.L. v. the United Kingdom); «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany); «А. та інші проти Болгарії» (A. and Others v. Bulgaria); «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria [GC])).

Основною метою ст. 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню волі («С., В. і А. проти Данії ВП» (S., V. and A. v. Denmark [GC]), § 73; «Маккей проти Сполученого Королівства ВП» (McKay v. TheUnitedKingdom [GC]), § 30). Право на свободу та особисту недоторканість має першочергове значення в «демократичному суспільстві» у значенні, наданому Конвенцією («Медвєдєв та інші проти Франції [ВП]» (MedvedyevandOthers v. France [GC]), § 76; «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), № 11036/03, § 45, 18 березня 2008 року).

Жодне позбавлення волі не буде законним, якщо воно не базується на одній із допустимих підстав, зазначених у підпунктах (а) - (f) ч. 1 ст. 5 («Хлаіфія та інші проти Італії [ВП]» (Khlaifia and Others v. Italy [GC]), § 88).

Неодноразовий наголос на законності тримання під вартою, що передбачає дотримання як процесуальних норм, так і норм матеріального права, та неухильного дотримання принципу верховенства права; та важливість невідкладного або оперативного судового контролю (відповідно до положень ч.ч. 3 та 4 ст. 5) («С., В. і А. проти Данії » (S., V. and A. v. Denmark), § 73; «Бузаджи проти Республіки Молдова» (Buzadji v. the Republic of Moldova), § 84).

Хоча тлумачення та застосування національного права є в першу чергу прерогативою органів державної влади, особливо судів, ситуація є іншою у випадках, коли недотримання такого законодавства тягне за собою порушення Конвенції. У випадках, коли розглядається питання щодо дотримання ч. 1 ст. 5 Конвенції, суд повинен здійснювати певні повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства («Крянге проти Румунії» (Creangг v. Romania), § 101; «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland) § 50; «Бенхем проти Сполученого Королівства» (Benham v. The UnitedKingdom), § 41). При цьому Суд повинен враховувати правову ситуацію, якою вона була у відповідний момент («Влох проти Польщі» (Wіoch v. Poland), § 114).

Вимога щодо законності не може бути дотримана лише шляхом дотримання національного законодавства; національне законодавство саме по собі повинно відповідати Конвенції, включаючи загальні принципи, що визначені або маються на увазі в ній («Плесо проти Угорщини» (Pleso v. Hungary), § 59).

У ситуаціях з позбавленням волі особливо важливим є дотримання загального принципу правової визначеності. Таким чином, дуже важливо, щоб умови позбавлення волі були чітко визначені у національному законодавстві, а правозастосовна практика була передбачувана для того, щоб був дотриманий стандарт «законності», встановлений Конвенцією, який вимагає, щоб всі закони були достатньо чіткими, щоб дозволити особі (в разі необхідності користуючись порадою) в розумній мірі за конкретних обставин передбачити наслідки, які можуть бути результатом конкретних дій («Хлаіфія і інші проти Італії» (Khlaifia and Others v. Italy), § 92; «Дел Ріо Прада проти Іспанії» (DelRioPrada v. Spain), § 125; «Крянге проти Румунії» (Creangг v. Romania), § 120; та «Медвєдєв та інші проти Франції » (Medvedyev and Others v. France), § 80).

Пункт (е) ч. 1 ст. 5 Конвенції вказує на кілька категорій осіб, а саме осіб, які є джерелом розповсюдження інфекційних захворювань, осіб, які страждають на психічні розлади, алкоголіків, наркоманів і бродяг. Обставина, що поєднує усі ці категорії осіб, полягає в тому, що їх може бути позбавлено волі для того, щоб надати їм медичну допомогу або з міркувань, продиктованих соціальною політикою, або з медичних та соціальних підстав («Енхорн проти Швеції» (Enhorn v. Sweden), § 43). 106.

Причиною, через яку Конвенція дозволяє позбавляти волі таких соціально неадаптованих осіб, є не тільки те, що вони можуть становити загрозу для громадської безпеки, а й те, що утримання під вартою може відповідати їхнім власним інтересам (там само; «Гуццарді проти Італії» (Guzzardi v. Italy), § 98 infine).

Термін «психічно хворий» не піддається точному визначенню, оскільки психіатрія - це галузь, яка постійно розвивається, як в медичному, так і в соціальному відношенні. Однак, цей факт не дає підстав вважати, що когось може бути взято під варту просто тому, що його або її погляди або поведінка відхиляються від встановлених норм («Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), § 26). Термін повинен мати автономне значення, не обмежуючи Суд тлумаченням, що надається таким самим чи подібним термінам у національних правових системах держав-учасниць («Пецуліс проти Німеччини» (Petschulies v. Germany), 74-77). Не є вимогою, щоб відповідна особа страждала від певного розладу, який становив би підставу для звільнення від кримінальної відповідальності або обмеження кримінальної відповідальності за вчинення злочину відповідно до національного кримінального законодавства («Ілнзєєр проти Німеччини» (Ilnseher v. Germany), § 149). 109. Нікого не може бути позбавлено волі як «психічнохворого», окрім як при дотриманні трьох мінімальних умов («Ілнзєєр проти Німеччини» (Ilnseher v. Germany [GC]), § 127; «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), § 145; «Д.Д. проти Литви» (D.D. v. Lithuania), § 156; «Кальвейт проти Німеччини» (Kallweit v. Germany), § 45; «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia), § 114; «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), § 45; «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. theNetherlands), § 39): особу може бути взято під варту, якщо достовірно доведено на основі об`єктивної медичної експертизи, що вона є психічнохворою, крім випадків, коли вимагається термінове затримання; характер психічного розладу особистості має вимагати обов`язкового утримання під вартою. Має бути доведено, що позбавлення свободи є необхідним в даних обставинах; психічний розлад, підтверджений об`єктивними медичними доказами, повинен зберігатися протягом періоду тримання під вартою.

Щодо другої із зазначених вище умов, то взяття під варту особи з психічними розладами може бути необхідним не тільки у випадку, коли людина потребує терапії або іншого стаціонарного лікування, для того щоб вилікувати або полегшити її стан, а також у випадках, коли людина потребує контролю та нагляду для запобігання, наприклад, заподіяння шкоди собі чи іншим особам («Ілнзєєр проти Німеччини» (Ilnseher v. Germany), § 133; «Хатчісон Рейд проти Сполученого Королівства» (HutchisonReid v. TheUnitedKingdom), § 52).

Пункт (е) частини 1 статті 5 дозволяє взяття під варту особи з психічними розладами навіть у випадку, коли не передбачається надання медичного лікування, але такий захід повинен бути належним чином обґрунтований серйозністю стану здоров`я особи та необхідністю захисту цієї особи чи оточуючих («Н. проти Румунії» (N. v. Romania), § 151).

Для того, щоб вважатися «справжнім» психічним розладом, психічний стан має досягти певного ступеня тяжкості («Глієн проти Німеччини» (Glien v. Germany), § 85). Щоб кваліфікувати психічний розлад як справжній для цілей пункту (е) ч. 1 ст. 5, відповідний психічний розлад повинен бути настільки серйозним, щоб потребувати лікування в установі, призначеній для лікування пацієнтів з психічними захворюваннями («Ілнзєєр проти Німеччини [ВП]» (Ilnseher v. Germany), § 129; «Пецуліс проти Німеччини» (Petschulies v. Germany), § 76).

При ухваленні рішення про взяття під варту особи як «психічнохворої» державні органи влади повинні мати певну свободу дій, оскільки в першу чергу завданням державних органів влади є надання оцінки доказам, представленим перед ними в тій чи іншій справі («Ілнзєєр проти Німеччини» (Ilnseher v. Germany [GC]), § 128; «Плезо проти Угорщини» (Pleso v. Hungary), § 61; «Х.Л. проти Сполученого Королівства» (H.L. v. the United Kingdom), § 98). Компетентний національний орган влади повинен ретельно переглянути експертний висновок, наданий йому, і прийняти власне рішення щодо того, чи страждала відповідна особа від психічного розладу («Ілнзєєр проти Німеччини)» (Ilnseher v. Germany), § 132).

Відповідним моментом у часі, коли повинно бути достовірно встановлено, що особа є психічнохворою, за вимогами п.(е) ч. 1 ст. 5, є дата прийняття рішення про вжиття заходів, які позбавляють особу свободи внаслідок такого її стану («Ілнзєєр проти Німеччини» (Ilnseher v. Germany) § 134; «О.Х. проти Німеччини» (O.H. v. Germany), § 78). Однак зміни у психічному стані затриманої особи, за їх наявності, після ухвалення постанови про затримання, мають враховуватися («Ілнзєєр проти Німеччини» (Ilnseher v. Germany), § 134). Отже, медична експертиза, на результати якої посилаються органи влади, повинна бути проведена досить нещодавно («Кадушич проти Швейцарії» (Kadusic v. Switzerland), § 44 та 55).

Пункт (е) ч. 1 ст. 5 Конвенції також встановлює процесуальні гарантії, пов`язані з прийняттям судом рішень про примусову госпіталізацію особи ( «М.С. проти Хорватії (№ 2)» (M.S. v. Croatia (no. 2)), § 114). Поняття «законності» вимагає справедливої та належної процедури, що забезпечує відповідній особі достатній захист від свавільного позбавлення волі («В.К. проти Росії» (V.K. v. Russia), § 33; «X. проти Фінляндії» (X. v. Finland), § 148, щодо відсутності належних гарантій стосовно продовження примусового утримання заявника у закладі з надання психіатричної допомоги).

У провадженні щодо госпіталізації у примусовому порядку до закладу з надання психіатричної допомоги повинні бути забезпечені ефективні гарантії захисту від свавілля, враховуючи вразливість осіб, які страждають на психічні розлади, та необхідність наведення дуже вагомих причин для обґрунтування будь-якого обмеження їх прав («М.С. проти Хорватії» (№ 2) (M.S. v. Croatia (no. 2)), § 147). 123. Важливо, щоб відповідна особа мала доступ до суду та можливість бути заслуханою особисто або, якщо це необхідно, через представника.

Жодного доказу на підтвердження ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити це кримінальне правопорушення, слідчий не надала.

Натомість з матеріалів клопотання вбачається, що подія злочину відбулася 18.08.2025, тобто більш ніж за місяць до звернення слідчим із цим клопотанням. За цей час (до проведення амбулаторної судово -психіатричної експертизи) останній не звертався із клопотанням про обрання ОСОБА_4 будь-якого запобіжного заходу в загальному порядку. При цьому підозрюваний нових кримінальних правопорушень не вчинив, по першому виклику з`явився до слідчого судді, від органу досудового розслідування не надходило відомостей про вчинення перешкод слідству у будь-якій формі.

ОСОБА_4 проживає разом з батьками. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01.11.2012 його батька ОСОБА_5 призначено опікуном. У період з 19.05.2025 по 20.06.2025 перебував на лікуванні у спеціалізованій лікарні.

З огляду на вказане слідчий суддя приходить до висновку, що лише наявність психічного захворювання та тяжкість потенційного покарання без підтвердження ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не є достатньою підставою для поміщення особи до психіатричного закладу. За таких обставин клопотання слідчого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 176-178, 184, 193-194, 508-509, 513 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особами, що не були присутні під час її оголошення - з моменту отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1