"28" листопада 2025 р.
головуючої судді ОСОБА_1
21 серпня 2025 року до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області надійшло клопотання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про скасування арешту майна.
Під час судового розгляду вищевказаного клопотання встановлено, що ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2013 року клопотання слідчого було задоволено та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_2 , а саме нежитлові приміщення частки у статутному фонді підприємств, земельну ділянку та квартири. В обґрунтування свого рішення слідчий суддя зазначив, що накладення арешту зумовлена необхідністю проведення повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування, із з`ясуванням питань про причетність осіб до вчинення кримінального правопорушення та забезпечення можливої конфіскації майна.
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року (справа №740/2745/13-к, провадження1-кп/740/2/15), зокрема ОСОБА_2 визнано винним за ч. 2 ст. 222 та ч. 2 ст. 364-1 КК України; призначено покарання за ч. 2 ст. 222 КК України - 170000 гривень штрафу на користь держави з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями строком на 2 (два) роки. На підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_2 від призначення покарання у зв`язку із закінченням строків давності; призначено покарання за ч. 2 ст. 364-1 КК України - 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями строком на 2 роки; ухвалено строк відбування покарання відлічувати з часу фактичного затримання; виправдано за ч. 1 с. 366, ч. 3 ст. 209 КК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 02 березня 2016 року вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року в частині призначення покарання та речових доказів змінено, а в частині вирішення цивільного позову - скасовано. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України (у редакції Закону № 4025 від 15 листопада 2011 року) та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 255 000 грн на користь держави з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями, строком на 2 роки. Рiшення в частині солідарного стягнення на користь ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» 24 854 678 грн 19 коп. завданих збитків скасовано, а справу в цiй частині повернуто для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року судові рішення попередніх інстанцій залишено без змін.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заперечив відносно зняття арешту з майна ОСОБА_2 , так як по даному кримінальному провадженню був заявлений цивільний позов, який вирішувався в порядку цивільного судочинства і був задоволений. Вказував на те, що скасування арешту на майно може призвести до незабезпечення виконання рішення по цивільному позову.

При цьому доказів, які б свідчили про рішення чи виконання даних цивільних вимог суду надано не було.

Крім того, як пояснив заявник ОСОБА_2 та його захисник - адвокат ОСОБА_4 , що наразі не вирішується питання зняття арешту майна по цивільному позову чи для його забезпечення. Крім того, цивільний позов розглядався в порядку цивільного судочинства, а наразі клопотання заявлене саме в рамках кримінального, а отже не зв`язане між собою і не несе наслідків для вирішення питань у цивільному позові. Дане клопотання мотивоване тим, що Суд кримінальне провадження по якому закінчилось, у своїх рішеннях не визначив долю майна, на яке було накладено арешт слідчим суддею для можливої конфіскації, яка передбачалася санкцією статті, в якій обвинувачувався ОСОБА_2 .

Ухвалою колегії суддів від 27.11.2025 постановлено відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000022 від 27 грудня 2012 року.

Відповідно до ст. 375 КПК України, судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду.

Якщо рішення ухвалюється в нарадчій кімнаті, відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Головуючий голосує останнім. У разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді.

Кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.

Із зазначеним вище рішенням колегії я не погоджуюсь у зв`язку з чим, користуючись своїм правом, передбаченим ст. 375 КПК України, викладаю свою окрему думку.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Згідно з нормами ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Статтею 45 Європейської конвенції з прав людини, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 , рішення у справі, а також ухвали про прийнятність або неприйнятність заяв мають бути вмотивовані. Якщо рішення у справі повністю або частково не виражає одностайної думки суддів, кожний суддя має право викласти окрему думку.

Статтею 2 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22.02.2013 передбачено, що суддя має уникати конфлікту інтересів, проявляти стійкість до будь-якого тиску або втручання у діяльність, пов`язану зі здійсненням правосуддя, та бути незалежним у процесі прийняття рішень. Суддя не може використовувати своє посадове становище в особистих інтересах чи в інтересах третіх осіб.

Мотиви незгоди з рішенням більшості.

Вважаю, що не можна оминути увагою ту обставину, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу, а втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а саме кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Цей принцип конкретизовано і в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (ЦКУ), згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому за ч. 2 ст. 321 ЦКУ, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, та згідно з статтею 391 ЦКУ, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Поруч із наведеним, важливим є питання, що в ухвалі слідчий суддя зазначив обґрунтування свого рішення тим, що накладення арешту зумовлена необхідністю проведення повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування, із з`ясуванням питань про причетність осіб до вчинення кримінального правопорушення та забезпечення можливої конфіскації майна.

За результатами розгляду кримінального провадження судами всіх інстанцій ухвалено рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином потреба у продовженні застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна повністю відпала, оскільки як встановлено матеріалами провадження, покарання у вигляді конфіскації майна у вказаному кримінальному провадженні не застосовувалося, а зазначене у клопотанні майно на законних підставах належить заявнику ОСОБА_2 .

Питання цивільного позову, яке вирішувалось в порядку цивільного судочинства, не повинно перешкоджати зняттю арешту у кримінальному провадженні, яке вже закінчилось . Проте судами безпідставно не було вирішене питання щодо скасування накладеного арешту по ухвалі слідчого судді від 2013 року.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Згідно зі ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається про прийняте судом рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п. п. 12, 14 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

В рамках даного кримінального провадження рішення по цивільному позову було скасоване, справу в цiй частині повернуто для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, стороною обвинувачення, під час судового засідання, не надано жодних належних доказів щодо рішення по цивільному позову, яке б унеможливлювало б скасування арешту по даному кримінальному провадженню.

Отже, скасування арешту майна у вказаному кримінальному провадженні дозволило би забезпечити баланс між інтересами правосуддя і правами людини, а також нагадало, що загалом мета кримінального процесу - гарантувати справедливість при вирішенні питання про кримінальну відповідальність.

З урахуванням вищевикладеного, вважаю, що виключних обставин для відмови у скасуванні арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Новозаводського суду міста Чернігова від 17 червня 2013 року, в судовому засіданні - не надано, через що, не погоджуюсь з рішенням більшості Колегії суддів, щодо їх не обґрунтованої відмови.

Головуюча суддя ОСОБА_1