У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/12085/25

№ 1-кп/183/2582/25

29 січня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянув у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акту у кримінальному провадженні № 0001273 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кірове Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, неодруженого, з неповною середньою освітою, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

-18.07.2006 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст. 185, ч.2 ст.289, ст.69, 70 КК України засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки 3 місяців, звільнений 04.08.2006 року у зв`язку з відбуттям покарання;

-16.02.2007 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст.185, ст. 75 КК України засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з випробувальним строком 2 роки;

-10.09.2007 Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 186, ст.69, ч. 1 ст.71КК України засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці. На підставі постанови Дзержинського міського суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області звільнений 04.06.2009 року умовно-достроково, невідбутий термін 8 місяців 22 дні;

-17.06.2011 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст.185 КК України засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі постанови Самарського міського суду м. Дніпропетровськ 26.02.2013 року умовно-достроково, невідбутий термін 10 місяців 20 днів;

-18.02.2014 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць. Звільнений 02.12.2016 року у зв`язку з відбуттям покарання;

- 05.03.2019 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2, ч.3 ст.185, ч.1 ст.309, ч.1 ст.70, ст.75 КК України, який скасовано та 26.07.2019 року ухвалено вирок Дніпровського апеляційного суду за ч.2, ч.3 ст.185, ч.1 ст.309, ч.1 ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі,

-28.07.2021 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1ст.70 КК України засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш сурового покарання більш суворим, призначеним вироком Дніпровського апеляційного суду від 26.07.2019 року до остаточного призначення покарання у вигляді позбавленням волі строком на 3 роки 6 місяців. Звільнений 27.02.2023 року у зв`язку з відбуттям покарання.

-20.02.2024 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.4 ст.185 до 5 років позбавлення волі;

- 06.05.2024 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.249 КК України засуджений до покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ч. 1 ст.71, 72 КК України до призначеного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі за вироком від 20.02.2024 та призначити остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

- 07.09.2024 умовно - достроково звільнений з Синельниківської ВК Дніпропетровської області на підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.08.2024 за ст.81-1 КК України для проходження військової служби за контрактом у ВЧ НОМЕР_2 , невідбутий строк 5 років 2 місяці 4 дня;

- 30.05.2025 першим слідчим відділом територіального управління ДБР (з дислокацією у м. Краматорську) у кримінальному провадженні № 0000794 від 06.03.2025 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 .

В обґрунтуванні якого зазначив, що існують ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, в обґрунтування продовження застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_3 покладається необхідність запобігання спробам:

1) Переховуватися від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України): враховуючи, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, відповідальність за який передбачено покарання у вигляді позбавлені волі від п`яти до десяти років, у зв`язку із чим усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує обвинувачуваному, у разі визнання його винним у вчинені інкримінованого злочину, він може вдатися до активних дій для уникнення кримінальної відповідальності, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбування покарання.

2) Незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України): ОСОБА_3 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 разом з іншими військовослужбовцями, які можуть бути допитані як свідки у цьому кримінальному провадженні. Враховуючи, що зазначені особи перебували з ним у безпосередніх службових відносинах, обвинувачений може впливати на їхні показання шляхом особистих контактів, умовлянь або погроз, з метою спотворення фактичних обставин справи.

Тому ОСОБА_3 має мотив та можливість вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом вмовляння, підкупу, залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій для зміни їх показів з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також слід взяти до уваги, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими прокурору або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

3) Вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України): ОСОБА_3 був затриманий поліцією поза межами військової частини, що свідчить про відсутність у нього наміру повернутися на службу добровільно. Його поведінка демонструє стійку схильність ухилятися від військової служби та невиконання наказів командування. В умовах воєнного стану продовження чи повторення таких дій створює пряму загрозу обороноздатності держави, підриває військову дисципліну та може негативно вплинути на інших військовослужбовців.

Беручи до уваги, що ОСОБА_3 раніше неодноразово судимий, останній раз 06.05.2024 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України і засуджений до покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік. На підставі ч. 1 ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання повністю приєднали невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 185 від 20.02.2024 та призначили остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Проте ОСОБА_3 був звільнений з Синельниківської ВК №94 Дніпропетровської області на підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.08.2024, відповідно до якої, на підставі ст. 81-1 КК України 07.09.2024 року звільнений умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 , з невідбутим строком покарання 5 (п`ять) років 2 (два) місяці 4 (чотири) дня та будучи на іспитовому терміні вчинив нове кримінальне правопорушення.

Викладені обставини дають підстави вбачати, що ОСОБА_3 на шлях виправлення не став, належних для себе висновків не зробив та знову обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.

Вищевикладене свідчить про те, що ОСОБА_3 , перебуваючи на волі, може продовжити злочинну діяльність, тобто вчиняти інші кримінальні правопорушення. Тому застосування до ОСОБА_3 більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить запобіганню вказаним ризикам.

Водночас, у відповідності до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті тримання під вартою.

В свою чергу, в умовах воєнного стану на території України, з метою належного покарання осіб, які вчинили тяжкі та особливо тяжкі злочини, такий підхід національних судів щодо застосування виключного виду запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не допустить негативного впливу на обороноздатність держави в умовах воєнного стану, підриву авторитету, бойової готовності та боєздатності підрозділу Збройних Сил України та не створить в очах військовослужбовців уяву безкарності та свавілля.

Отже, прокурор вважає, що досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України наразі можливе виключно шляхом продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, може переховуватися від суду, може впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується, що свідчить про неможливість запобіганням цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Захисник в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 та просив змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_3 повідомив суду, що підтримує позицію свого захисника.

Заслухавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

При вирішенні клопотання прокурора про необхідність продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Перед судом прокурором доведено, що на теперішній час продовжують існувати та не зменшились, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України ризики, які стали підставою для застосування та продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд погоджується з аргументами прокурора висловленими на обґрунтування вищезазначених ризиків, які є особливо вагомими і на даному етапі кримінального провадження не можуть бути усунуті в менш обтяжливий спосіб, тому суд відхиляє аргументи сторони захисту.

За ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Враховуючи сукупність викладених обставин, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, для запобігання вищевказаним ризикам, суд дійшов висновку, що відносно обвинуваченого доцільно продовжити дію застосованого раніше до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказане в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 314, 315, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України задовольнити.

Обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 27 березня 2026 року включно без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Ухвала в частині продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1