справа № 204/8028/22
провадження № 51-5492км24
09 жовтня 2025 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ухвалила постанову, якою вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня
2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року щодо ОСОБА_3
Не можу погодитись із зазначеною позицією, в зв`язку із чим викладаю окрему думку, яка ґрунтується на таких положеннях.
1. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
2. Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.
3. З системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
4. Отже, вважаю, що про умисел на вбивство в діях ОСОБА_3 свідчить два удари ножем в грудну клітину потерпілого, тобто місце розташування важливих для життя органів людини, також заздалегідь заготовлене знаряддя злочину, який він взяв з дому, а також його поведінка після нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, який не почав надавати останньому медичну допомогу, а з метою не бути затриманим покинув місце злочину та викинув знаряддя злочину.
5. Із матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його технічної фіксації, вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили всі обставини кримінального провадження, належним чином перевірили версію сторони захисту і виклали переконливі мотиви прийнятого рішення, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дали належну правову оцінку, в тому числі й тим, на які посилалась сторона захисту.
6. Підсумовуючи, вважаю за необхідне наголосити на тому, що суди обґрунтовано вирішили, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводять вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення та правильно кваліфікували його дії за ч. 2
ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК.
Суддя ОСОБА_1