УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

м. Київ

Справа № 754/15982/23

Провадження № 51-3783ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої в

АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125,

ч. 2 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року

ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 2 ст. 125 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі положень ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат, арешту майна, початку строку відбування покарання й долі речових доказів у провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, приблизно о 03:30, перебуваючи на дитячому майданчику, що розташований між будинками № 19 та № 21-а по вул. Ореста Левицького в м. Києві, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків вступила у конфлікт з ОСОБА_6 , в ході якого у неї виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, нанесла один удар ножем в живіт ОСОБА_6 , чим спричинила останньому тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя, яке призвело до смерті ОСОБА_6 .

Крім того, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 03:40, перебуваючи на вказаному дитячому майданчику, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків вступила у сварку з ОСОБА_7 , в ході якої у засудженої виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їхні суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, нанесла ножем один удар в грудну клітину ОСОБА_7 , чим спричинила останній легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржувані судові рішення, перекваліфікувати дії засудженої ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 119 КК України, призначити покарання в межах санкції цієї частини статті Особливої частини КК України, призначити покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік із подальшим застосуванням положень ст. ст. 70, 75 КК України з іспитовим строком у мінімальному розмірі.

Скаржник стверджує, що дії ОСОБА_5 по факту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 підлягають кваліфікації як убивство, вчинене через необережність, оскільки вона не мала ні умислу, ні мотиву заподіяти останньому тяжке тілесне ушкодження чи взагалі спричинити будь-яку шкоду його здоров`ю чи життю.

Зазначає, що на всіх стадіях кримінального провадження сама засуджена, потерпіла ОСОБА_7 , а також свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , послідовно вказували, що між засудженою та потерпілим були гарні стосунки, будь-яких погроз на адресу останнього з боку засудженої не висловлювалося.

Захисник зауважує, що вказане не спростовується жодним доказом у провадженні. Однак зазначені обставини місцевим судим не були досліджені й не були враховані під час кваліфікації дій ОСОБА_5 . Також, на думку скаржника, у цьому кримінальному провадженні не встановлювалася та не досліджувалася суб`єктивна сторона кримінального правопорушення.

Крім цього, оскільки засуджена ОСОБА_5 визнала факт спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 внаслідок допущеної злочинної недбалості в розумінні змісту ч. 1 ст. 119 КК України, а не за ч. 2 ст. 121 КК України, посилання у вироку суду першої інстанції щодо часткового визнання своєї вини ОСОБА_5 не відповідає дійсності.

Захисник вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій не було належно оцінено результати слідчого експерименту від 03 липня 2023 року за участю свідка ОСОБА_9 , а також висновок судово-медичної експертизи від 13 вересня 2023 року № 022-134-1530-2023 за участю експерта ОСОБА_10 , які могли вплинути на кваліфікацію дій засудженої ОСОБА_5 .

Також скаржник звертає увагу, що судом першої інстанції безпідставно не встановлено обставин, які пом`якшують покарання засудженої, що призвело до неповноти дослідження обставин у кримінальному провадженні.

В цілому вбачає, що окремі висновки місцевого та апеляційного судів не відповідають фактичним обставинам провадження, окремі докази оцінені неправильно, деякі докази безпідставно не взяті до уваги, що є порушенням положень КПК України й призвело до неправильної кваліфікації дій засудженої за ч. 2 ст. 121 КК України.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.

Відповідно до змісту ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Щодо доводів захисника про необхідність перекваліфікації дій засудженої з ч. 2

ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України колегія суддів вважає таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні нею кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, й кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 121 КК України ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином досліджених у судовому засіданні доказах.

Зокрема, допитана у судовому засіданні засуджена ОСОБА_5 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, визнала повністю, не заперечуючи обставин події, однак не визнала наявність умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 та смерті останнього.

В суді першої інстанції обвинувачена показала, що з потерпілим ОСОБА_11 близько семи років проживала разом, в подальшому 26 травня 2023 року між ними було укладено шлюб. 15 червня 2023 року приблизно о 23:00 вони з чоловіком повертались додому, біля шкільного стадіону побачили компанію невідомих їй осіб. Дівчина з компанії, яка виявилась в подальшому ОСОБА_7 , звернулась до її чоловіка із запитанням, чому той не вітається, почала з нею грубо говорити, спровокувала сварку.

Вона дуже образилась, йдучи додому плакала, чоловік її втішав. Вона запитувала чоловіка, чому той не заступився за неї та не сказав дівчині вибачитись за свої слова. Після того, як вони повернулись додому, чоловік пішов знову до тієї компанії, вона ж була проти цього.

Взявши з дому телескопічну палицю, щоб пригрозити дівчині, яка її образила, на велосипеді поїхала на те ж місце, куди пішов чоловік. Коли вона підійшла на місце, то побачила, що чоловік розмовляє з чоловіком та дівчиною. Вона розклала палицю та почала нею розмахувати. Чоловік обхопив її руками, стоячи позаду нею. Інший хлопець, який там знаходився, відібрав у неї палицю.

Під час цього у неї впав рюкзак, з якого випав ніж довжиною 15-18 см. Пручаючись, вона звільнилась та підняла ніж, взявши його у праву руку. Коли вона відштовхувалась від чоловіка, стоячи боком, а він притискався до неї, якимось чином чоловік напоровся на ніж в її руках.

Вона ж відійшла від чоловіка та побігла за дівчиною, розмахуючи ножем. Дівчина бігала навпроти металевого жирафа на майданчику. В ході цього вона зачепила дівчину ножем.

Почувши, як чоловік звернувся до неї та сказав, що вона поранила його ножем, перестала бігати за дівчиною. Побачила, що чоловік лежить на землі, у нього була кров. Чоловік в цей час вірменською розмовляв по телефону зі своїм братом. Чоловік сказав їй залишити місце події, що все буде добре. Вона пішла звідти, потім повернулась, однак чоловік кричав, щоб вона уходила.

В подальшому її було затримано у лісі працівникам поліції, вона зізналась у скоєному й показала, де ніж. Наміру наносити удар ножем чоловіку не мала, це трапилось випадково. Ніж підняла для того, щоб примусити дівчину вибачитись.

Крім того, суд першої інстанції, дослідивши показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , встановив, що між ОСОБА_5 та потерпілою ОСОБА_7 виник конфлікт, у ході якого засуджена, маючи при собі телескопічну палицю, намагалася вдарити потерпілу, після чого у її руках опинився ніж, яким вона розмахувала та переслідувала потерпілу, внаслідок чого останній були заподіяні тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_9 підтвердив, що бачив у ОСОБА_5 ніж, який (зі слів свідка) вона дістала із сумки, й характерний рух рукою, після чого потерпілий ОСОБА_6 заявив про отримання удару ножем.

Свідок ОСОБА_8 показав, що в ніч події засуджена телефонувала йому в паніці, повідомивши, що щось трапилося, що викликано швидку допомогу. При цьому охарактеризував засуджену позитивно.

Окрім того, судом були досліджені й інші докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч.2 ст. 121 КК України.

Зокрема, згідно з протоколом слідчого експерименту від 23 серпня 2023 року та відеозаписом до нього за участю понятих засуджена ОСОБА_5 на місці події відтворила нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 .

Відповідно до даних протоколу слідчого експерименту від 03 липня

2023 року та відеозапису до нього за участю понятих свідок ОСОБА_9 на місці події відтворив обставини нанесення ОСОБА_5 ножових поранень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Крім цього, згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 липня 2023 року свідок ОСОБА_9 в присутності понятих впізнав засуджену ОСОБА_5 як дівчину, яка у зазначений час та місці спричинила тілесні ушкодження його знайомій та раніше незнайомому чоловіку.

Також відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02 листопада 2023 року потерпіла ОСОБА_7 в присутності понятих впізнала засуджену ОСОБА_5 як жінку, яка у зазначений час та місці намагалась нанести їй тілесні ушкодження металевою палицею, бігала за нею з предметом, схожим на ніж.

Також судом були враховані висновки судово-медичних експертиз, зокрема:

- висновок судово-медичної експертизи № 042-1090-2023 від 31 липня 2023 року, згідно з яким під час звернення за медичною допомогою ІНФОРМАЦІЯ_3 о 03:51 у ОСОБА_7 виявлене тілесне ушкодження, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менш ніж 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Характер та морфологія виявленого ушкодження свідчать про те, що воно утворилось внаслідок однієї травматичної дії гострим предметом, якому притаманні колюче-ріжучі властивості;

- висновок судово-медичної експертизи № 021-1530-2023 від 25 серпня 2023 року, відповідно до якого при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Смерть ОСОБА_6 настала від проникаючого колото-різаного поранення з пошкодженням внутрішніх органів;

- висновок судово-медичної експертизи № 022-98-1530-2023 від 25 серпня 2023 року, згідно з яким відповідно до медичної картки стаціонарного хворого КНП «КМКЛШМД» № 10160 смерть ОСОБА_6 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 01:00. Згідно з даними, які зазначено у медичній документації, й даними, які були отримані під час проведення судово-медичного дослідження трупа, у потерпілого були виявлені тілесні ушкодження, що мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Смерть ОСОБА_6 настала від проникаючого колото-різаного поранення із пошкодженням внутрішніх органів. Враховуючи перебування ОСОБА_6 протягом 5 діб на лікуванні в КНП «КМКЛШМД» та виконані йому в цей час оперативні втручання, встановити конкретний час спричинення тілесних ушкоджень неможливо. Однак стан хворого при госпіталізації з урахуванням виявлених у нього тілесних ушкоджень дозволяє стверджувати, що вони були спричинені незадовго до госпіталізації потерпілого до лікувального закладу. Тілесні ушкодження, виявлені під час проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_6 , могли виникнути за обставин, зазначених під час проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 03 липня 2023 року;

- висновок судово-медичної експертизи № 022-134-1530-2023 від 13 вересня 2023 року, відповідно до якого спричинення тілесного ушкодження, виявленого під час проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_6 , за обставин, зазначених під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 від 23 серпня 2023 року, неможливе, оскільки показаний нею напрямок руху ножа та його положення у руці не відповідають фактичному напрямку ранового каналу.

Оцінюючи та аналізуючи зібрані у справі та досліджені докази, суд визнав їх належними, допустимими й достатніми в їх сукупності для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 121 КК України.

Вирішуючи питання про наявність у діях обвинуваченої складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції врахував спосіб, кількість, характер і локалізацію ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку засудженої і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

В оскаржуваному вироку місцевий суд вказав, що умисне тяжке тілесне ушкодження з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

З урахуванням показань свідка ОСОБА_9 , обвинуваченої; враховуючи висновки судово-медичних експертиз, місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 умисно нанесла потерпілому ОСОБА_6 один удар ножем в область живота, спричинивши тілесні ушкодження, які потягнули смерть потерпілого.

Крім того, невизнання засудженою ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України; її показання, надані в ході допиту в якості обвинуваченої, місцевий суд розцінив як намір ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину.

Апеляційний суд, переглянувши вирок в апеляційному порядку, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника й обґрунтовано відмовив у її задоволенні.

Перевіряючи доводи сторони захисту, які за їх описом у змісті оскаржуваної ухвали здебільшого є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, апеляційний суд зауважив, що умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів.

З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Надалі апеляційний суд зазначає, що на відміну від зазначеного вище специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні. Воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

При вбивстві внаслідок злочинної самовпевненості винний передбачає можливість настання смерті іншої особи від вчинюваних ним дій (бездіяльності), але легковажно розраховує на її відвернення. При цьому повинен мати місце розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винуватого, відвернуть настання смерті, однак такий розрахунок є легковажним. Обставинами, які, на думку винного, відвернуть настання смерті, можуть бути як його власні сили і можливості, так і діяльність інших людей тощо. Тобто винний переконаний у ненастанні злочинного наслідку.

При вбивстві внаслідок злочинної недбалості винний не передбачає можливості настання смерті іншої особи від учинюваних ним дій (бездіяльності), але повинен був і міг би її передбачити, діючи з більшою обачністю.

Судом апеляційної інстанції враховано, що за результатами розгляду кримінального провадження встановлено, що засуджена повернулась до місця, де знаходились ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , маючи при собі телескопічну дубинку та ніж.

При цьому, після того, як вона замахнулась палицею на потерпілу ОСОБА_7 , а потерпілий ОСОБА_6 почав утримувати ОСОБА_5 , намагаючись забрати цю палицю, ОСОБА_6 звернувся до свідка ОСОБА_9 з проханням забрати палицю. Останній забрав палицю, відійшов в бік та викинув її. Зазначені обставини не заперечувались і самою засудженою.

Відповідно до змісту ухвали апеляційного суду, за даними відеозапису слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9 , переглянутого в суді за участю свідка, останній зазначив, що про обставини спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під час слідчого експерименту він надавав добровільні показання.

Зокрема, в ході проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_9 пояснив та показав, як потерпілий обхопив ОСОБА_5 за тулуб, після чого йому (свідку) вдалось забрати з рук ОСОБА_5 палицю та віднести в сторону. Після того, як він повернувся, потерпілий вже відпустив ОСОБА_5 Він ( ОСОБА_9 ) бачив характерний рух діставання ОСОБА_5 ножа з сумки, після чого в ході слідчого експерименту свідок відтворив механізм нанесення ОСОБА_5 удару ножем в область черевної порожнини потерпілого.

Колегія суддів апеляційного суду також підкреслила, що на уточнюючі запитання свідок ОСОБА_9 вказав та показав, що засуджена дістала ніж з сумки, яка була у неї через плече, показав приблизний розмір ножа, напрямок і місце нанесення удару потерпілому, вказавши, що останній по відношенню до неї стояв трохи боком, впівоберта до неї, на невеликій відстані. Удар був один, у черевну порожнину, в район печінки. Останнє вказав саме потерпілий.

Як зазначив апеляційний суд, судом також було враховано, що за даними висновку судово-медичної експертизи № 022-98-1530-2023 від 25 серпня 2023 року тілесні ушкодження, виявлені під час проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_6 , могли виникнути за обставин, зазначених під час проведення слідчого експерименту саме за участю свідка ОСОБА_9 03 липня 2023 року.

Крім того, як зазначено в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду, під час апеляційного розгляду допитаний за клопотанням сторони захисту експерт ОСОБА_10 підтвердив наданий ним висновок щодо можливого заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тілесного ушкодження за обставин, вказаних свідком ОСОБА_9 під час слідчого експерименту.

При цьому після перегляду слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 експерт ОСОБА_10 вказав, що, передивившись на великому екрані обставини, зазначені засудженою, він не виключає можливості заподіяння тілесного ушкодження потерпілому за вказаних нею обставин. Однак експерт підкреслив, що згідно з протоколом слідчого експерименту з ОСОБА_5 місце удару та локалізації рани було б інше.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що експертом не заперечувався механізм нанесення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження за обставин, вказаних як свідком ОСОБА_9 , так і засудженою, при проведенні слідчих експериментів з останніми, однак наголошено, що за обставин, вказаних засудженою, місце удару та локалізації рани було б інше, що спростовує доводи сторони захисту про необережне заподіяння обвинуваченою потерпілому

ОСОБА_6 удару ножем при зазначених нею обставинах, і підтверджує обставини заподіяння обвинуваченою потерпілому удару ножем та тілесного ушкодження, вказані свідком ОСОБА_9 .

Вказане поміж іншого спростовує й доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами попередніх інстанцій висновку судово-медичної експертизи від 13 вересня 2023 року № 022-134-1530-2023 за участю експерта ОСОБА_10 .

Крім зазначеного апеляційний суд також звернув увагу, що навіть після нанесення удару ножем ОСОБА_6 , про що останній вказав ОСОБА_5 безпосередньо, вона, залишивши це поза увагою, не припинила свої злочинні дії, а продовжувала бігати за потерпілою ОСОБА_7 з метою нанесення останній тілесних ушкоджень.

Також суд апеляційної інстанції взяв до уваги дані, які містяться у копії картки виклику швидкої медичної допомоги від ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо колото-різаного поранення живота потерпілого ОСОБА_6 , яка була досліджена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, в якій містяться відомості зі слів самого потерпілого про те, що він отримав ножове поранення живота під час сварки з ОСОБА_5 , яка ударила його ножем в живіт. Після отримання травми він упав на дорогу, свідомість не втрачав.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника, погодився з такими висновками місцевого суду, вмотивовано відхиливши доводи щодо необхідності перекваліфікувати дії обвинуваченої на ч. 1 ст. 119 КК країни.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, вбачаючи, що кваліфікація дій засудженої за ч. 2 ст. 121 КК України є правильною та обґрунтованою.

Колегія суддів касаційного суду вбачає, що в цьому контексті необхідно виходити з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 28 травня 2015 року у справі № 5-25кс15.

Зокрема, якщо, цілеспрямовано наносячи удари, особа не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона, хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.

Що стосується смерті потерпілого, то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча засуджена й не бажала цього і навіть свідомо не допускала такого наслідку, але повинна була і могла передбачити, що внаслідок її злочинних дій може настати й такий наслідок як смерть потерпілого.

Зазначене поєднання умислу та форми вини підтверджує правильність висновків суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_5 саме за ч. 2 ст. 121 КК України й відповідно за цією ж ознакою виключає кваліфікацію дій за ст. 119 КК України.

Крім того, доводи про непослідовність показань свідка ОСОБА_9 під час слідчого експерименту від 03 липня 2023 року були визнані апеляційним судом непереконливими, оскільки під час судового розгляду свідок вказав на ті обставини, які пам`ятав станом на час надання показань в суді. Однак, після перегляду слідчого експерименту, проведеного з ним, свідок підтвердив добровільність своїх показань та їх правдивість.

Доводи про те, що судом першої інстанції безпідставно не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання засудженої, також не вбачаються обґрунтованими.

При вирішенні питання про призначення засудженій виду та розміру покарання судом враховано ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, конкретні їх обставини, особу винної, яка раніше не судима, офіційно непрацевлаштована, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; те, що за місцем проживання ОСОБА_5 характеризується посередньо; відсутність обставин, що пом`якшують покарання; обставину, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

За змістом касаційної скарги не вбачається обґрунтованих доводів про наявність обставин, які пом`якшують покарання засудженій, й не були враховані судами попередніх інстанцій, зокрема й з огляду на часткове визнання нею своєї вини.

З огляду на це колегія суддів не вбачає підстав вважати призначене заслуженій покарання як за кожне з інкримінованих їй кримінальних правопорушень окремо, так і за їх сукупністю, явно несправедливим внаслідок суворості.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Обґрунтованих підстав вважати колегію суддів апеляційного суду упередженою, як про це вказує захисник, не вбачається.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3