ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3247/25 Справа № 214/4915/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 вересня 2025 року,якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 вересня 2025 року,обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 17 листопада 2025 року включно.

Визначивши розмір застави у розмірі 20 (двадцяти ) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що в сумі становить 60560,00 грн.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив про вагомість ризиків втечі та вчинення іншого злочину, які на теперішній час не зменшились. Вважає, що більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не здатні забезпечити досягнення мети визначеної ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги:

Із вказаним судовим рішенням не погодився обвинувачений та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить, рішення суду першої інстанції скасувати та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування вимог зазначає, що прокурором в клопотанні не доведено ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Вказує, що судом першої інстанції проігноровано клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу та застосування до останнього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Позиції сторін в суді :

Учасники судового розгляду, належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи, однак до зали судового засідання не з`явились. Клопотань про відкладення розгляду справи чи проведення судового засідання в режимі відеоконференції до суду не надходило, .у зв`язку з чим розгляд апеляційної скарги було проведено за відсутності учасників, відповідно до ч. 4 ст. 405 Кримінального процесуального кодексу України.

Висновки суду:

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами пунктів 3 та 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до наданих матеріалів, колегією суддів встановлено, що в провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

16 грудня 2024 року слідчим суддею Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, щодо підозрюваного ОСОБА_6 , застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, до 13 лютого 2025 року.

11 лютого 2025 року суддею Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, до 11 квітня 2025 року включно, визначивши альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 20 (двадцяти ) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що в сумі становить 60560,00 грн, який в подальшому було продовжено.

19 вересня 2025 року суддею Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, до 17 листопада 2025 року включно, визначивши альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 20 (двадцяти ) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що в сумі становить 60560,00 грн.

Судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину санкція статті, якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років.Тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, відсутність стійких соціальних зв`язків обвинуваченого, останній не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 будучи засуджений Широківський районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 390 КК України до 3 років позбавлення, на підставі 75 КК України звільнений з іспитовим строк на 3 року, на шлях виправлення не став та вчинив новий корисний злочин проти власності, що беззаперечно свідчить про наявність ризику переховування від суду, що є підставою для продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів зазначає, що тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні особливо тяжкого злочину в сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту тому апеляційні доводи в цій частині суд вважає необґрунтованими.

Ураховуючи викладене, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, оскільки прокурор довів наявність ризику переховування від суду з урахуванням тяжкості покарання за інкримінований злочин, який не зменшився, та у сукупності з іншими встановленими обставинами колегія суддів вважає, що вказане виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Підстав, які б виключали можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачається, доказів на підтвердження неможливості на даний час перебування ОСОБА_6 під вартою, суду не надано.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення, щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачуються, крім того судом апеляційної інстанції враховано, що на розгляді в Саксаганському районному судді перебуває об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.185 КК України та встановлені ризики, заяв про взяття на поруки обвинуваченого ОСОБА_6 до суду не надходило; домашній арешт, з огляду на інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки ОСОБА_6 неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, крім того останній вчинив нове кримінальне правопорушення у період іспитового строку.

Крім того судом першої інстанції було застосовано щодо обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативний запобіжний захід у виді застави, що визначена відповідно до вимог ч.5 ст.182 КПК України, з урахуванням тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведене, підстав для застосування судом щодо обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Апеляційний суд зазначає, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі, а тому доводи про необґрунтованість заявлених ризиків є хибними.

Твердження апелянта про недоведеність прокурором ризиків передбачених ст.177 КПК України, є безпідставними, прокурором доведені наявність ризиків. Крім того ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.

На думку колегії суддів, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки обвинувачений розуміючи тяжкість та невідворотність покарання, яке згідно чинного законодавства пов`язане із позбавленням волі, може переховуватись від суду. Наразі його належна процесуальна поведінка обумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями, що жодним чином не свідчить про неможливість переховування обвинуваченого від суду у разі зміни йому запобіжного заходу.

Враховуючи той факт, що обвинувачений в період іспитового строку вчинив новий корисливий злочин, свідчить про те що останній не став на шлях виправлення та беззаперечно вказує на наявність та достовірність ризику вчинення нового кримінального правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого, щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються зазначеними обставинами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Твердження обвинуваченого, що судом першої інстанції проігноровано клопотання про зміну запобіжного заходу не знайшло свого підтвердження. Оскільки судом першої інстанції в своєму рішенні, надано обґрунтовану та вмотивовану оцінку заявленим в клопотанні вимогам з чим погоджується й колегія суддів.

Вивчивши матеріали судової справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про необхідність продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження права обвинуваченого на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 вересня 2025 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: