Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3302/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/1002/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного судового провадження №278/3302/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 14.11.2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 13.01.2026 року включно, без визначення розміру застави

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту у військовій частині НОМЕР_1 , де останній проходить військову службу. Вважає, що ухвала суперечить вимогам кримінального процесуального закону, а саме : положенням ст.194, ч.6 ст.176 КПК України. Вказує, що ризики, на які посилався прокурор, не обгрунтовані та не доведено, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 14 листопада 2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 13.01.2026 року включно, без визначення розміру застави.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що ризики, передбачені п.п.1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які слугували підставою для застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до останнього, ніж тримання під вартою.

Прокурор в судове засідання апеляційного суу не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України клопотання про участь в апеляційному розгляді прокурор не заявляв, а тому колегія суддів вважає можливим проводити апеляційний розгляд без його участі.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 в підтримання апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів контрольного судового провадження №278/3302/25, в провадженні Житомирського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Під час судового засідання 14.11.2025 прокурор заявив клопотання про продовження зокрема обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки строк вказаного запобіжного заходу спливає, а ризики передбачені п.1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Зокрема, ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення вказаного клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку апеляційного суду, судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст. 176-178, 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, дані про його особу, стан його здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, а також наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема те, що перебуваючи на волі, під загрозою можливого покарання, обвинувачений може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки являється діючим військовослужбовцем та може ухилятись від прибуття до суду з метою уникнути покарання за кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_7 , проходячи військову службу може вчиняти аналогічні злочини. Вказані ризики не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.

Враховуючи доведеність прокурором наявності ризиків, передбачених п.1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України та неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Посилання захисника на те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом не встановлено достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Не наведено переконливих доводів, які б вказували на належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі застосування до нього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою і в апеляційній скарзі.

Доводи апелянта про те, що до клопотання прокурора про продовження тримання під вартою не долучено жодних доказів, що свідчить про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними враховуючи стадію кримінального провадження.

Посилання захисника на те, що судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 сприяв досудовому розслідуванню, бажає проходити військову службу, має дружину, яка є особою з інвалідністю 3 групи, колегія суддів вважає безпідствними, оскільки вказані дані про особу судом враховані і вони не змінилися з часу застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під варто.

Доводи захисника про те, що судом безпідставно вкотре продовжено строк дії запобіжног заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, колегія суддів вважає непереконливими, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується останній та обставини кримінального правопорушення.

Розмір застави судом не визначено відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК України з чим погоджується апеляційний суд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 14.11.2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 13.01.2026 року включно, без визначення розміру застави без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :