Дата документу 30.10.2025 Справа № 337/3242/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/3242/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/916/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Більманка Запорізької області, громадянин України, українець, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання з 19 травня 2023 року, зараховано строк попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 200 гривень у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

19 травня 2023 року приблизно о 16:00 годині ОСОБА_7 , знаходячись біля балки, що розташована навпроти будинку №16-а по вулиці Воронезькій у місті Запоріжжі, з метою відкритого викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, із застосування насильства відносно ОСОБА_9 , що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс не менше ніж два удари кулаками рук в область голови та наступивши ногою на руку потерпілого, спричинив останньому тілесних ушкоджень у вигляді садни в лобній ділянці голови праворуч, лінійного садна у правій тім`яній ділянці голови, синця в ділянці правого ока в подочно-ямковій зоні з переходом на нижнє повіко, переривчастого садна в ділянці лівого надпліччя, садни на задньо-зовнішній поверхні лівого плеча, садна на задній поверхні лівого ліктьового суглобу з переходом на верхню третину лівого передпліччя, переривчастого садна на лівій бічній поверхні нижньої частини тулуба, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які не є небезпечними для життя чи здоров`я потерпілого, та відкрито викрав у потерпілого мобільний телефон марки «Xiaomi» модель «Redmi Note 11 Pro», чим спричинив ОСОБА_9 матеріальний збиток на суму 5000 гривень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що положення ч. 4 ст. 186 КК України не передбачають такої кваліфікуючої ознаки як грабіж «із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого», тому такі дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 186 КК України.

Також зазначає, що суд послався на протоколи допиту свідків та протоколи проведення слідчих експериментів, які є недопустимими доказами відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 87 КПК України, оскільки такі показання давали під час досудового розслідування, а сторона захисту була позбавлена можливості допитати їх, що є порушенням права на перехресний допит.

До того ж, свідки були у стані алкогольного сп`яніння.

Звертає увагу, що зміст відеозапису до протоколу огляду місця події свідчить про те, що до фіксації слідчої дії огляд уже фактично був проведений, на відео відсутній момент огляду автомобіля, діставання речей, відкриття багажнику. На відео лише зафіксовано, як поліцейський дістає телефон із середини багажнику, що викликає сумніви щодо дійсного перебування вилученого телефону в автомобілі на момент огляду.

Органом досудового розслідування та судом не встановлено факт відкритого способу викрадення чужого майна, що здійснювалось у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а також не встановлено умислу щодо того, що винний вчинив свої дії в умовах очевидності.

За таких обставин, дослідженими судом доказами не доведено наявність у діях ОСОБА_7 суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, у зв`язку недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а кримінальне провадження закрити.

Також в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України просить повторно дослідити відеозапис протоколу огляду місця події.

Колегією суддів було прийнято рішення про відмову у задоволенні вказаного клопотання, оскільки судом першої інстанції цей відеозапис разом із протоколом слідчої дії було дослідженого повно та без порушень і захисником не наведено обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України для повторного дослідження вказаного відеозапису в судовому засіданні апеляційного суду.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу, наголосила, що ОСОБА_7 не вчиняв інкримінованого йому злочину та просила скасувати вирок суду першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника та наголошував, що він не вчиняв будь-яких кримінальних правопорушень.

Прокурор ОСОБА_10 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вирок суду вважала законним, обґрунтованим і просила залишити його без змін. Під час судового засідання встановлено, що свідки, які перебували разом з обвинуваченим, були допитані безпосередньо, а в порядку ст. 615 КПК України досліджено показання свідка ОСОБА_11 . В процесі з огляду автомобіля, який проводився з дозволу обвинуваченого, у багажнику було виявлено мобільний телефон, належний потерпілому. Сукупність досліджених у суді першої інстанції доказів і показань свідків підтверджує вину обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано здійснив дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованому йому кримінального правопорушення.

У судовому засіданні суду першої інстанції було допитано обвинуваченого ОСОБА_7 , який показав, що 19 травня 2023 року разом з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 приїхав на «Вирву» на пляж «Магадан» на власному автомобілі «ВАЗ» з номером «2222», де протягом близько години відпочивав і вживав алкоголь, сам випивши лише одну чарку горілки. На місці вони побачили чоловіка зі шприцом, який, за його словами, робив «закладки» наркотиків. Згодом цей чоловік обігнав їхній автомобіль і обвинувачений, бажаючи зробити йому зауваження щодо розкладання наркотичних речовин та шприців у публічному місці, обігнав його, зупинився, вийшов з авто й підійшов до потерпілого. Останній, за твердженням ОСОБА_7 , перебував у стані сп`яніння, зробив замах лівою рукою в його бік, у відповідь на що обвинувачений наніс йому один удар по обличчю «на випередження», вважаючи свої дії самообороною. Потерпілий упав, підвівся та побіг у напрямку вул. Воронезької, при цьому з його рук щось випало, що саме обвинувачений не бачив. Після цього ОСОБА_7 сів в автомобіль, намагався наздогнати потерпілого, але через відсутність пального автомобіль лише скотився вниз приблизно на 150200 метрів. Інші особи йшли пішки позаду. Обвинувачений пішов шукати автомобіль, який би відбуксирував їх нагору, попросивши ОСОБА_15 дістати трос з багажника. Знайшовши автомобіль, що погодився їх витягнути, вони виїхали нагору, де через 510 хвилин після події їх зупинила поліція. Він добровільно надав можливість оглянути автомобіль, проте мобільного телефону там не знайшли ні перший, ні другий екіпаж поліції. Після цього, за його словами, був викликаний керівник райвідділу на прізвище ОСОБА_16 , який, прибувши, відвів обвинуваченого на 3540 метрів убік, вдарив його, а в той час інші поліцейські «перевернули» машину, і вже за відсутності обвинуваченого почали кричати, що знайшли телефон. В останньому слові ОСОБА_17 підтвердив, що завдав потерпілому удару, однак заперечив факт заволодіння будь-яким телефоном і висловив готовність нести відповідальність лише за дії, які можуть бути кваліфіковані за ст. 126 КК України.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, сукупність доказів, показань свідків та потерпілого, які були дослідженні судом першої інстанції, переконливо підтверджує його причетність до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Зокрема, під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 показав, що наприкінці липня, близько 16:00, повертався з «Вирви», коли поруч загальмувала помаранчева «копійка» з номером «2222». Після різкого гальмування він впав у траву, до нього підійшли водій та пасажир із заднього сидіння, серед яких водієм був обвинувачений ОСОБА_7 , якого він упізнав як особу, що раніше з компанією просила у нього цигарки. Під час спроби підвестися потерпілий отримав удар в обличчя від водія й упав, після чого нападник, висловлюючись про «сигарети», побачив у його руці телефон, наступив йому ногою на руку, вирвав телефон, який випав на землю, підняв його та забрав, незважаючи на заклики товариша залишити потерпілого. За словами потерпілого обвинувачений наніс йому два удари по голові, а телефон, придбаний незадовго до події і до побиття неушкоджений, згодом був повернутий йому поліцією через декілька тижнів.

Свідок ОСОБА_18 показав, що його син ОСОБА_19 користувався за довіреністю автомобілем ВАЗ 2105 червоного кольору з номером із чотирма чи п`ятьма двійками, проживав разом із батьками, підробляв утепленням, допомагав по господарству, конфліктів у сім`ї не було, а про обставини інкримінованого кримінального правопорушення йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_20 показав, що в травні червні, рухаючись із дружиною на підйом з балки «Вирва» на вул. Воронезьку, був зупинений поліцією й залучений як понятой під час огляду вже припаркованого автомобіля. Огляд фіксувався на відео, з багажника було вилучено чорний телефон із тріщинами на екрані, який правоохоронці назвали телефоном потерпілого. Водій автомобіля добровільно погодився на огляд, пояснень при ньому свідок не пригадує, особу водія не знає.

Свідок ОСОБА_21 підтвердила, що вдень у травні 2023 року, приблизно між 1617 годиною їх з чоловіком на виїзді з «Вирви» зупинила поліція та попросила бути присутніми при вилученні телефона з автомобіля «Жигулі» червоного кольору. Огляд і вилучення темного сенсорного телефону з багажника знімали на відео. Біля автомобіля був чоловік (ймовірно, обвинувачений), який поводився спокійно та заперечень не висловлював, але самого моменту виявлення телефону вона не ініціювала й з обвинуваченим не спілкувалась.

Свідок ОСОБА_22 показав, що разом з ОСОБА_7 , дівчиною ОСОБА_14 та ОСОБА_23 влітку відпочивали на «Вирві», приїхавши на помаранчевій «п`ятірці» під керуванням обвинуваченого. Компанія на чотирьох випила близько 0,5 л горілки, після чого, виїжджаючи наверх, вони побачили чоловіка у шортах і футболці, якого ОСОБА_7 назвав наркоманом. Обвинувачений зупинився, вийшов разом із ОСОБА_23 , наніс потерпілому 23 удари по обличчю, забрав у нього з рук чорний сенсорний телефон, мотивуючи це тим, щоб той «не замовляв наркотики», і поклав телефон у правий кут багажника, де його згодом знайшла поліція. Сам свідок з ОСОБА_14 переважно залишалися в салоні автомобіля, бачили, як ОСОБА_7 забирав телефон, а після закінчення пального їхній автомобіль тягнули на буксирі, де їх зупинила поліція.

Свідок ОСОБА_24 показала, що в травні 2023 року вони вчотирьох їхали з пляжу на автомобілі ОСОБА_19 («Жигулі» червоного чи помаранчевого кольору), попередньо недовго відпочивши на «Вирві» й випивши горілки. Вона сиділа на передньому сидінні, з автомобіля не виходила, хлопці вийшли, щоб попросити у перехожого цигарку, події бійки вона не бачила, оскільки все відбувалося позаду автомобіля, а сама дивилася в телефон. Через кілька хвилин хлопці повернулися, про телефон вона дізналася вже від поліції, яка повідомила, що виявила його в багажнику автомобіля.

Свідок ОСОБА_25 показав, що в другій половині травня 2023 року, спускаючись із дружиною на машині з вул. Воронезької на «Вирву», вони зустріли чоловіка з саднами на руках і обличчі, який повідомив, що його збили машиною, побили та забрали телефон і попросив зателефонувати до поліції. Свідок спочатку сам викликав поліцію, а потім дав чоловіку свій телефон. На місце приїхав екіпаж поліції, при цьому «Ланос» на буксирі тягнув червоний «Жигуль» (трійку чи шістку) з дівчиною та хлопцями всередині. Потерпілого він сприйняв як тверезого, той говорив чітко, але дослівні пояснення щодо того, хто саме його бив, свідок не запам`ятав.

У порядку ч. 11 ст. 615 КПК України було досліджено показання свідка ОСОБА_26 , допитаного 19 травня 2023 року під час досудового розслідування, який перебуває в розшуку за іншою справою за ч. 5 ст. 407 КК України. Він пояснив, що того дня разом із ОСОБА_19 (Годлевським), ОСОБА_27 та ОСОБА_28 приїхали на «Вирву» на помаранчевій «п`ятірці» з номером «2222», взяли 0,37 л горілки, яку розпили ( ОСОБА_27 не пила), а дорогою назад побачили чоловіка, якого сприйняли як наркозалежного. ОСОБА_19 , за його словами, «підрізав» цього чоловіка, вийшов з автомобіля, схопив потерпілого за телефон у руці, наніс йому удар рукою в обличчя з лівого боку, при цьому потерпілий фізичного спротиву не чинив і лише висловлював обурення. Годлевський прижав його, забрав лише телефон «Redmi 10» чорного кольору в чохлі з пошкодженим екраном, після чого всі повернулися до автомобіля, але через відсутність пального їх тягнув на буксирі автомобіль «Daewoo». Свідок зауважував ОСОБА_17 , що «дограються», а коли обвинувачений запропонував йому забрати телефон, він відмовився, за його словами, ОСОБА_19 передав телефон ОСОБА_27 , а подальшу його долю свідок не бачив.

Окрім досліджених судом першої інстанції показань потерпілого та свідків, судом досліджено низку письмових доказів, які у своїй сукупності підтверджують винуватість обвинуваченого.

Зокрема, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 травня 2023 року зафіксовано, що потерпілий ОСОБА_9 повідомив: 19.05.2023 року близько 16:00 години в балці навпроти будинку АДРЕСА_2 невідомий чоловік відкрито із застосуванням насильства заволодів його мобільним телефоном.

Надалі ОСОБА_9 звернувся із заявою про залучення його до кримінального провадження як потерпілого.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 20 травня 2023 року за участю потерпілого зафіксовано, що на відкритій ділянці місцевості на спуску від вул. Воронезька в напрямку урочища «Вирва» та пляжу «Магадан» потерпілий показав місце, де біля нього різко зупинився автомобіль, від чого він упав, після чого водій автомобіля з оголеним торсом підійшов до нього, наніс удар кулаком в обличчя, наступив ногою на руку в ділянці передпліччя та почав силою виривати з руки мобільний телефон; при цьому потерпілий почув тріск і побачив, що тріснув екран телефона. Відеозапис цієї слідчої дії було відтворено під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 травня 2023 року за участю понятих ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , ОСОБА_9 з чотирьох фотознімків осіб впізнав ОСОБА_7 на фототаблиці під №4 як особу, яка завдала йому тілесні ушкодження та відкрито заволоділа його мобільним телефоном.

Значні докази вини обвинуваченого підтверджені і протоколами огляду місця події.

Так, протоколом огляду місця події від 19 травня 2023 року, проведеного за участю ОСОБА_7 та понятих ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , зафіксовано огляд ділянки проїжджої частини від вул. Воронезька до урочища «Вирва» та припаркованого на ній автомобіля «ВАЗ» 2105 державний номерний знак « НОМЕР_1 ».

ОСОБА_7 під час цього пояснив, що він є власником зазначеного автомобіля, та надав добровільну згоду на його огляд. У багажнику автомобіля було виявлено мобільний телефон із пошкодженим (тріщинами) екраном і розрядженим до 0 % акумулятором. За коментарем ОСОБА_7 , це «телефон наркомана, якого він вдарив», а поклав телефон до автомобіля Єгор. Крім того, відповідно до відеозапису з місця огляду встановлено, що ОСОБА_7 повідомив, що він наніс здійснив удар потерпілому. Наголошував, що мобільний телефон брав його знайомий на ім`я ОСОБА_31 , який поклав його до автомобіля.

Іншим протоколом огляду місця події від 19 травня 2023 року, проведеним за участю потерпілого ОСОБА_9 , зафіксовано ділянку місцевості на спуску від вул. Воронезька в бік урочища «Вирва», де, за словами потерпілого, на нього було здійснено напад. На місці виявлено вм`ятину на ґрунті, що узгоджується з механізмом падіння потерпілого внаслідок зупинки автомобіля та подальших дій нападника, інших предметів при огляді не виявлено і не вилучалося.

Отримані під час оглядів місця події відомості узгоджуються з медичною та експертною документацією.

Відповідно до висновку експерта №842п від 20 травня 2023 року, під час судово-медичного обстеження ОСОБА_9 у нього було виявлено численні тілесні ушкодження: садна в лобній ділянці голови праворуч, у правій тім`яній ділянці, у ділянці правого ока з переходом на нижню повіку у вигляді синця, садна в ділянці лівого надпліччя, на задньо-зовнішній поверхні лівого плеча, на задній поверхні лівого ліктьового суглоба з переходом на верхню третину лівого передпліччя, а також на лівій бічній поверхні нижньої частини тулуба.

Усі ці ушкодження утворилися внаслідок дії тупого предмета (предметів) за механізмом тупої травми, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили тривалих наслідків, однак свідчать про застосування до потерпілого фізичного насильства.

Експерт дійшов висновку, що морфологічні характеристики виявлених тілесних ушкоджень не суперечать давності травмування, зазначеній потерпілим і слідчим та що у потерпілого відобразилося не менше семи окремих травматичних впливів. Окремо експертом вказано, що виникнення всього комплексу зазначених ушкоджень внаслідок однократного падіння з висоти власного зросту виключається, оскільки ушкодження локалізуються на різних анатомічних поверхнях тіла, тобто свідчать про неодноразовий цілеспрямований фізичний вплив.

Обставини щодо предмета посягання підтверджено речовими доказами та товарознавчою експертизою.

Протоколом огляду предмета від 19 травня 2023 року зафіксовано огляд наданого потерпілим ОСОБА_9 паперового товарного чека №145 від 25.04.2023, виданого ФОП ОСОБА_32 , в якому зазначено придбання мобільного телефону «Xiaomi Redmi Note 11 4/128 Gb» вартістю 5800 грн., зі знижкою 5626 грн.

Наступного дня, 20 травня 2023 року, протоколом огляду предмета за участю ОСОБА_9 оглянуто мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 11 Pro», вилучений під час огляду багажника автомобіля обвинуваченого.

Після зарядки акумулятора та ввімкнення телефону в його пам`яті виявлено численні особисті фотознімки ОСОБА_9 , його акаунти в месенджерах «Viber», «Telegram», «WhatsApp», контакти його родичів і особисті переписки, що однозначно ідентифікує даний мобільний телефон як такий, що належить потерпілому.

Згідно з висновком експерта судової товарознавчої експертизи №2396 від 23 травня 2023 року, ринкова вартість мобільного телефону «Xiaomi Redmi Note 11 Pro» з відповідними IMEI на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто станом на 19.05.2023 року, становила 5000 грн, що підтверджує розмір матеріальної шкоди, заподіяної потерпілому.

Згідно з висновком про результати медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів КНП «ОКЗНПД» ЗОР №3556 від 19 травня 2023 року (час проведення огляду 19:40), ОСОБА_7 на момент огляду перебував у стані алкогольного сп`яніння.

З протоколу слідчого експерименту від 20 травня 2023 року за участю свідка ОСОБА_33 вбачається, що на відкритій ділянці місцевості на спуску від вул. Воронезька в напрямку урочища «Вирва» та пляжу «Магадан» він показав місце відпочинку компанії, до складу якої входили ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_31 та інші, а також описав, як вони побачили чоловіка, щодо якого припустили, що він шукає наркотичні засоби.

Далі свідок показав місце, де після зупинки транспортного засобу ОСОБА_19 кинув невідомого чоловіка на землю, схопив його за руку з мобільним телефоном, намагаючись вихопити його, а коли той не віддав телефон, ОСОБА_19 наніс удар кулаком лівої руки в обличчя.

Після цього ОСОБА_19 разом із ОСОБА_11 сів до автомобіля і вони рушили до початку підйому. Відеозапис цієї слідчої дії також було відтворено під час судового розгляду. Аналогічні за змістом показання підтверджені протоколом слідчого експерименту від 20 травня 2023 року за участю свідка ОСОБА_22 , який, перебуваючи на тій же ділянці місцевості, показав місце, де компанія відпочивала з ОСОБА_19 , ОСОБА_23 і ОСОБА_14 , де вони побачили підозрілого чоловіка, у якого попросили цигарку, але той відмовив, а також місце на підйомі, де ОСОБА_19 зупинив автомобіль, вийшов, наніс удар кулаком в обличчя цього чоловіка та силою вихопив у нього мобільний телефон. Відеозапис цієї слідчої дії так само був безпосередньо досліджений судом.

Таким чином, у своїй сукупності зазначені протоколи слідчих дій, експертні висновки, медичні документи, товарознавча експертиза, дані про власника транспортного засобу, результати слідчих експериментів за участю потерпілого і свідків логічно узгоджуються між собою, доповнюють показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків і переконливо підтверджують висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія апеляційного суду, перевіривши доводи сторони захисту і повноту судового розгляду, погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції.

Встановлені фактичні обставини відповідають дослідженим доказам, надана їм оцінка є належною та всебічною, правова кваліфікація діянь обвинуваченого - вірною.

Доводи апеляційної скарги захисника колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що зводяться до незгоди сторони захисту з оцінкою доказів судом першої інстанції, не спростовують встановлених вироком фактичних обставин та не дають підстав для висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 186 КК України, з огляду на таке.

Посилання сторони захисту на те, що положення ч. 4 ст. 186 КК України не містять вказівки на таку кваліфікуючу ознаку як «із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого», а отже дії ОСОБА_7 , на думку захисника, підлягають кваліфікації за ч.2 ст. 186 КК України, є наслідком довільного тлумачення закону.

Стаття 186 КК України побудована таким чином, що у частинах першій третій визначається базовий склад грабежу (відкрите викрадення чужого майна), зокрема поєднаного із насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого (частина друга), а частина четверта встановлює підвищену кримінальну відповідальність за той самий злочин, вчинений за особливих умов в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Тобто в частині четвертій йдеться про грабіж, що вже має всі ознаки складу, передбаченого попередніми частинами статті (у тому числі грабіж, поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого), але додатково вчинений в умовах воєнного стану, що є особливою кваліфікуючою ознакою і обумовлює більш сувору санкцію.

Такий підхід послідовно відображений у правозастосовній практиці, де суди кваліфікують дії осіб як грабіж, поєднаний із насильством, що не є небезпечним, вчинений в умовах воєнного стану, саме за частиною четвертою статті 186 КК України.

Відсутність у тексті частини четвертої окремої згадки про насильство не означає, що законодавець виключив можливість кваліфікації грабежу, поєднаного з таким насильством, за цією нормою; навпаки, бланкетний характер частини четвертої передбачає «накладання» ознаки вчинення грабежу в умовах воєнного стану на будь-яку форму грабежу, охоплену частинами першою третьою статті 186 КК України.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що обвинувачений відкрито, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, заволодів мобільним телефоном потерпілого і вчинив це діяння в умовах воєнного стану, обґрунтовано дійшов висновку про наявність у його діях складу злочину, передбаченого частиною четвертою статті 186 КК України, і підстав для перекваліфікації на частину другу статті 186 КК України апеляційний суд не вбачає.

Твердження захисника про те, що органом досудового розслідування та судом «не встановлено факт відкритого способу викрадення чужого майна» та «не встановлено умислу на вчинення дій в умовах очевидності», суперечать як матеріалам кримінального провадження так і усталеним підходам до розуміння поняття грабежу.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», грабіж є відкритим викраденням чужого майна, коли посягання здійснюється у присутності потерпілого чи інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винного, а сам винний усвідомлює, що його дії спостерігаються й оцінюються як викрадення.

З показань потерпілого ОСОБА_9 , досліджених у суді, випливає, що він чітко усвідомлював факт нападу на нього обвинуваченого ОСОБА_7 , бачив, як той наніс йому удари, наступив на руку, в якій перебував телефон і відкрито, без приховування, вирвав та привласнив мобільний телефон.

Ці обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_26 під час слідчих експериментів, а щодо ОСОБА_22 і безпосереднім допитом у судовому засіданні, де він описав, як ОСОБА_7 після словесного конфлікту, саме з метою заволодіння телефоном наніс потерпілому декілька ударів і коли потерпілий впав, силою вирвав телефон із руки, поклавши його до багажника автомобіля.

Факт того, що дії обвинуваченого відбувались у присутності самого потерпілого, який у реальному часі сприймав напад і відкрито висловлювані на його адресу вимоги, а також у присутності його знайомих, яких обвинувачений привіз на місце події, повністю відповідає ознаці відкритого викрадення майна.

Для визнання діяння грабежем не вимагається, щоб третіх осіб обов`язково було декілька чи щоб вони безпосередньо були очевидцями моменту вихоплення майна; достатньо, щоб винний усвідомлював очевидність своїх дій для потерпілого, а потерпілий їх протиправний характер.

Вказане корелюється з позицією Верховного суду, яка викладена у постанові від 09.04.2020 року у справі №629/577/19, де касаційний суд наголосив, що грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Колегія суддів наголошує, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого статтею 186 КК України, характеризується прямим умислом та корисливим мотивом особа усвідомлює, що відкрито вилучає чуже майно всупереч волі власника, передбачає неминуче позбавлення потерпілого цього майна і бажає таких наслідків.

Сукупність досліджених доказів свідчить про те, що умисел ОСОБА_7 був сформований саме на відкрите заволодіння мобільним телефоном потерпілого.

Характер дій обвинуваченого зупинка автомобіля, вихід до потерпілого, нанесення кількох ударів по голові, наступання ногою на руку, в якій перебував телефон, доки потерпілий не випустив пристрій, подальше його привласнення та негайна спроба залишити місце події на автомобілі свідчать, що насильство застосовувалось як засіб досягнення корисливої мети, а не як реакція на раптовий конфлікт чи засіб самооборони.

Позиція обвинуваченого про те, що він нібито діяв із мотивів «самооборони» чи «виховного впливу на наркозалежного», спростовується як об`єктивними даними (відсутність у потерпілого будь-яких агресивних дій, що підтверджується показаннями свідків та висновком експерта про характер ушкоджень), так і наступною поведінкою ОСОБА_7 , який не звертався до правоохоронних органів із заявами про виявлення «наркозалежного» чи «закладника», а навпаки сховав телефон у багажнику автомобіля та намагався якнайшвидше зникнути з місця події.

Ці обставини у своїй сукупності свідчать про наявність у нього прямого умислу на відкрите заволодіння майном потерпілого та корисливого мотиву у розумінні статей 23, 24 КК України, а доводи апеляційної скарги про їх відсутність є лише способом уникнення відповідальності.

Не заслуговують на увагу й посилання захисника на недопустимість протоколів допиту свідків та протоколів проведення слідчих експериментів у зв`язку з нібито порушенням права на перехресний допит.

Згідно зі статтями 84, 85, 86, 87 КПК України допустимими є докази, які отримані у порядку, встановленому КПК України, та не пов`язані з істотним порушенням прав і свобод людини.

Суд визнає доказ недопустимим лише у разі, якщо порушення закону є настільки суттєвим, що ставить під сумнів справедливість усього провадження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів.

На цьому наголосив Касаційний кримінальний суд ВС у постанові по справі 204/6541/16-к.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (провадження № 13-3кс22, справа № 756/10060/17), згідно з висновками якої суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.

Як убачається з матеріалів справи, свідок ОСОБА_22 був безпосередньо допитаний судом першої інстанції в судовому засіданні, у присутності сторін, із роз`ясненням йому прав і відповідальності, захисник ставив йому запитання, давав оцінку його показанням у судових дебатах.

Показання цього свідка, зафіксовані у протоколі допиту під час досудового розслідування, у судовому засіданні не оголошувались, тому посилання захисника на те, що суд нібито поклав в основу вироку «письмові» свідчення, які не були предметом перехресного допиту, не відповідають матеріалам провадження.

Щодо показань свідка ОСОБА_26 , то суд першої інстанції, керуючись частиною другою статті 23 та частиною одинадцятою статті 615 КПК України, відтворив у судовому засіданні відеозапис його допиту та відеозаписи слідчих експериментів за його участю лише після того, як упродовж тривалого часу було вжито всіх передбачених законом заходів для забезпечення його явки до суду, а з отриманої інформації встановлено, що ОСОБА_26 перебуває у розшуку за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, як військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину в умовах воєнного стану.

За таких обставин об`єктивна неможливість його допиту у суді була належно підтверджена, а відтворення раніше наданих показань відповідає прямій нормі закону. При цьому зазначені свідчення не були єдиним або вирішальним доказом у справі, а лише деталізували обставини, які вже випливали з показань потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_22 , інших свідків і письмових доказів.

Колегія суддів наголошує, що якщо існують вагомі причини неявки свідка, його показання не є єдиною і вирішальною підставою для засудження, а у справі наявні достатні компенсаторні гарантії для сторони захисту.

Посилання захисника на пункт 5 частини другої статті 87 КПК України як на підставу недопустимості показань свідків, нібито наданих із порушенням права на перехресний допит, є необґрунтованим і зводиться до буквального виокремлення норми із системного контексту.

Порушення права на перехресний допит може призвести до визнання доказу недопустимим лише за умови, якщо йдеться про істотне обмеження цього права і якщо показання, отримані з таким порушенням, були покладені в основу обвинувального вироку як вирішальний доказ.

У даній справі більшість ключових свідків ( ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ), а також потерпілий були допитані безпосередньо судом, захисник мав реальну можливість ставити їм запитання, уточнювати деталі, заявляти клопотання про повторний допит, проведення додаткових слідчих дій, проте від зазначених процесуальних прав у значній мірі утримався.

Таким чином, посилання захисника у вказаному контексті не утворюють недопустимість протоколів допиту.

Суд першої інстанції перевірив узгодженість, послідовність та логічність показань вказаних вище осіб, зіставив їх із письмовими доказами (протоколами огляду місць події, протоколами слідчих експериментів, висновками експертів, протоколами огляду предметів), цілком обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Не підтверджуються матеріалами справи й твердження захисника про те, що свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_26 під час надання показань перебували у стані алкогольного сп`яніння.

Ні в протоколах їхніх допитів, ні в журналі та технічному записі судового засідання не міститься будь-яких відомостей щодо ознак сп`яніння, які б ставили під сумнів їхню здатність правильно сприймати та відтворювати обставини.

Навпаки, їх відповіді були послідовними, конкретними, узгодженими між собою та з іншими доказами, що було відображено в мотивувальній частині вироку.

Сам по собі факт вживання цими особами алкоголю до події не свідчить про недопустимість їх показань у процесуальному розумінні статті 87 КПК України, якщо суд переконався у відсутності зниження їх орієнтації в обстановці, вірного сприйняття подій та усвідомлення відповідальності за неправдиві свідчення.

Щодо доводів апеляційної скарги про нібито недопустимість протоколу огляду місця події у зв`язку з тим, що відеозапис слідчої дії фіксує вже «готовий результат» огляду, а не весь його перебіг, апеляційний суд зазначає таке.

Відсутність фрагменту певного відеозапису не свідчить про істотне порушення фундаментальних прав обвинуваченого чи спотворення процесуальної форми вказаної дії.

Зокрема, відповідно до статті 104 КПК України протокол є основною формою фіксації процесуальної дії, а технічний запис (відеозапис) виступає додатковим засобом фіксації, який покликаний уточнювати та ілюструвати відомості, що містяться в протоколі, але не замінює його.

Стаття 107 КПК України встановлює обов`язковість повної технічної фіксації судових засідань, проте для слідчих дій вимагається лише їх фіксація у протоколі з можливістю застосування технічних засобів.

Сам по собі факт, що відеозапис огляду місця події починається не з моменту підходу до автомобіля, а з етапу безпосереднього огляду багажного відділення, не свідчить про фальсифікацію доказів, тим більше, що на відео зафіксована присутність ОСОБА_7 біля автомобіля, його згода на огляд, а також його власні пояснення щодо походження мобільного телефону, виявленого в багажнику його автомобіля.

Обвинувачений на місці огляду не заявляв жодних заперечень щодо «підкидання» телефону, не вимагав фіксації усіх дій працівників поліції від початку до кінця, не звертався із скаргами на дії слідчого чи понятих.

Крім того і свідок ОСОБА_20 , і свідок ОСОБА_21 були допитані у суді, чітко підтвердили, що за їхньої участі з багажника автомобіля, яким користувався ОСОБА_7 , працівники поліції вилучили мобільний телефон з пошкодженим екраном; при цьому ОСОБА_7 вів себе спокійно, не висловлював протестів, не заявляв, що телефон йому підкинули.

Ці показання повністю кореспондуються зі змістом протоколу огляду місця події від 19 травня 2023 року, де відображено, що обвинувачений підтвердив належність телефону потерпілому та пояснив, що покласти його до автомобіля йому допоміг Єгор.

У сукупності з протоколом огляду предмету мобільного телефону, наданого потерпілим ОСОБА_9 , іншими протоколами та висновками експерта, зазначені докази логічно доповнюють один одного і не містять ознак штучного конструювання обвинувачення.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про належність, допустимість та достовірність протоколу огляду місця події та похідних від нього доказів, а доводи захисту про їх недопустимість у розумінні статті 87 КПК України є безпідставними.

Посилання захисника на невстановлення умислу ОСОБА_7 саме на відкрите заволодіння майном, а не на спричинення тілесних ушкоджень, спростовуються вище наведеним аналізом поведінки обвинуваченого до, під час та після події.

Вчинення насильницьких дій щодо потерпілого ОСОБА_9 було нерозривно пов`язане із заволодінням телефоном: удари обвинувачений наносив саме для того, щоб змусити потерпілого випустити з рук телефон, після чого напад припинився, а обвинувачений спробував залишити місце події.

Якщо б корисливий мотив був відсутній, а метою було виключно «виховання» чи «припинення протиправної поведінки» потерпілого, як це подається у версії обвинуваченого, логічною поведінкою було б звернення до поліції, залишення телефону потерпілому або його негайна передача правоохоронним органам. Реальна поведінка обвинуваченого цьому прямо суперечить.

Апеляційний суд також звертає увагу, що апеляційна скарга захисника по суті повторює доводи сторони захисту, які були предметом детального аналізу суду першої інстанції та отримали вичерпну мотивовану оцінку у вироку.

Нових обставин, яких суд першої інстанції не врахував, чи таких, що стосуються істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у скарзі не наведено.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах, визначених статтею 404 КПК України, апеляційний суд не встановив жодних даних, які б свідчили про однобічність, неповноту чи упередженість судового розгляду, неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права або про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За таких умов підстави для скасування вироку суду першої інстанції чи зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_7 відсутні, а доводи апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_8 підлягають відхиленню як необґрунтовані.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.186 КК України є логічними, послідовними та належним чином обґрунтованими.

З огляду на тяжкість злочину, характер і спосіб дій, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого ним злочину, а також мету покарання, визначену ст. 50 КК України, призначене покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі відповідає вимогам ст. 65 КК України щодо індивідуалізації та справедливості і м`якшим бути не може.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4