ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 686/4784/18

провадження № 51-5450 км 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000241 від 31 жовтня 2017 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369, ч. 1 ст. 190 КК України,

за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2023 року й ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2023 року ОСОБА_7 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині з огляду на положення ч. 2 ст. 284 КПК України - закрито.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2023 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття основного покарання строк його попереднього ув`язнення з 08 по 10 листопада 2017 року з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.

За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватим у підбурюванні до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням її службового становища (ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України) з огляду на таке.

ОСОБА_7 , будучи адвокатом, упродовж жовтня - листопада 2017 року умисно, з корисливих мотивів підбурював ОСОБА_8 до надання неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області за прийняття нею рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, однак злочин не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Так, стосовно ОСОБА_8 27 квітня 2016 року було відкрито кримінальне провадження № 0000014 за ч. 1 ст. 204 КК України.

26 жовтня 2017 року ОСОБА_8 уклала з адвокатом ОСОБА_7 угоду про надання правової допомоги. Того ж дня приблизно о 18:00 ОСОБА_8 під час чергової зустрічі з адвокатом ОСОБА_7 запитала в нього, чи можливо їй не мати судимості за наслідками розслідування кримінального провадження, на що ОСОБА_7 зазначив, що знайомий з людьми, за допомогою яких справу щодо неї можна закрити в суді. Також ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, під час указаної розмови повідомив останню про необхідність передачі судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, яка буде розглядати кримінальне провадження стосовно неї, неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США для вирішення питання про можливість прийняття рішення про закриття кримінального провадження в суді.

При цьому ОСОБА_7 запевнив ОСОБА_8 , що суддів Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, у тому числі й суддю, яка буде розглядати її справу, він знає особисто та зможе після призначення справи до розгляду домовитися з суддею про прийняття зазначеного рішення. У цьому разі, як повідомив ОСОБА_7 , за умови визнання ОСОБА_8 своєї вини, справа надійде в суд, де після розподілу «потрібному» судді буде прийнято рішення про закриття кримінального провадження.

30 жовтня 2017 року приблизно об 11:00 під час чергової зустрічі з ОСОБА_8 , яка відбулася поряд з будинком № 92 на вул. Вінницьке шосе в м. Хмельницькому, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, продовжив неправомірні дії, направлені на підбурювання ОСОБА_8 , схиляючи її шляхом переконання на передачу неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США за вирішення питання про закриття кримінального провадження.

Після того як обвинувальний акт стосовно ОСОБА_8 надійшов до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області та в порядку ст. 35 КПК України був визначений головуючому судді (суддя ОСОБА_9 ), ОСОБА_7 03 листопада 2017 року під час зустрічі з ОСОБА_8 , яка відбулася о 12:08 в автомобілі «Dacia Solenza», д. н. з. НОМЕР_1 , за наведеною вище адресою, продовжив підбурювати її шляхом переконання в необхідності передати через нього 1000 доларів США вказаній судді для позитивного вирішення кримінального провадження в суді. При цьому ОСОБА_7 наголосив ОСОБА_8 на необхідності негайної передачі йому таких коштів, адже ним вже здійснено домовленість з «потрібним» суддею.

Вислухавши позицію ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запропонувала останньому законно вирішити питання щодо закриття кримінального провадження, проте ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, підкреслив, що без передачі грошей питання стосовно закриття кримінального провадження позитивно не вирішиться.

Таким чином, ОСОБА_7 , недобросовісно використовуючи довірливі стосунки з ОСОБА_8 , шляхом переконань схиляв її до необхідності передачі неправомірної вигоди судді та фактично створив у свого клієнта - ОСОБА_8 враження про вигідність і обов`язковість передачі 1000 доларів США особі, яка займає відповідальне становище, - судді за прийняття рішення про звільнення її від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Потім ОСОБА_8 , перебуваючи в указаному автомобілі, приблизно о 12:20, будучи переконаною ОСОБА_7 щодо необхідності передачі грошових коштів, діставши з власної сумочки гроші в розмірі 300 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України становило 8073 грн, як частину неправомірної вигоди передала їх ОСОБА_7 , поклавши в бардачок автомобіля.

При цьому ОСОБА_7 того ж дня, а також під час наступної зустрічі 07 листопада 2017 року о 18:28 продовжив схиляти ОСОБА_8 шляхом переконань до необхідності якнайшвидшої передачі ним для судді іншої частини коштів в розмірі 700 доларів США, на що потерпіла погодилася та зазначила, що їй потрібний певний час, щоб зібрати необхідну суму коштів.

Надалі 08 листопада 2017 року о 18:39 ОСОБА_7 , зустрівшись із ОСОБА_8 за вказаною вище адресою, у салоні автомобіля в завуальованій формі повторно наголосив останній на необхідності до початку судового засідання надати йому решту коштів у розмірі 700 доларів США для подальшої передачі їх судді. ОСОБА_8 , вислухавши переконання ОСОБА_7 , дістала з власної сумки кошти в розмірі 700 доларів США та за вказівкою останнього поклала їх у бардачок автомобіля. Водночас ОСОБА_7 з метою переконатися у відповідності суми коштів, які передала йому ОСОБА_8 , власноручно дістав їх з бардачка та, перерахувавши, поклав їх на те ж саме місце, тим самим одержав іншу частину обумовленої ним неправомірної вигоди в розмірі 700 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України становило 18 725 грн.

Після того як ОСОБА_8 покинула салон автомобіля, ОСОБА_7 був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України на ч. 2 ст. 369-2 КК України, застосувати до засудженого положення п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України.

На обґрунтування своїх вимог сторона захисту стверджує, що суди попередніх інстанцій проігнорували факт відсутності в матеріалах справи доказів для доведення наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину. Мотивуючи свою позицію, захисник та засуджений, наводячи конкретні доводи, указують, що:

- ініціатором вирішення питання про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 , на думку сторони захисту, була саме потерпіла, а не ОСОБА_7 , що не було відображено в судових рішеннях;

- суди попередніх інстанцій не врахували, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не було довірливих стосунків й обвинувачений не вчиняв жодних дій для того, щоб їх побудувати та надалі недобросовісно використати;

- дії ОСОБА_7 не були спрямовані на створення в ОСОБА_8 враження про вигідність вирішення її питання в запропонований спосіб та рішучості у переданні йому коштів.

Отже, сторона захисту вважає, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на недосліджених обставинах та явно виходять за межі пред`явленого обвинувачення.

Крім того, посилаючись на показання засудженого (які, на думку сторони захисту, не були враховані судами попередніх інстанцій) щодо ініціативності з боку потерпілої та відсутності в його діях спонукань до передачі грошових коштів та переконань про вигідність таких дій, сторона захисту стверджує, що дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації саме за ч. 2 ст. 369-2 КК України. При цьому захисник та засуджений зауважують, що за ст. 369 КК України неправомірна вигода надається безпосередньо службовій особі, проте за ст. 369-2 КК України неправомірна вигода надається не службовій особі, а особі, яка обіцяє вплинути на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Разом з тим указують, що:

- суд апеляційної інстанції, зазначаючи про те, що обвинувачений, підбурюючи потерпілу до надання неправомірної вигоди судді, діяв з метою привласнення грошових коштів ОСОБА_8 для особистого збагачення, фактично визнав ОСОБА_7 винуватим за ч. 1 ст. 190 КК України (хоча справу в цій частині було закрито);

- висновки апеляційного суду про те, що потерпіла не мала наміру закривати кримінальне провадження стосовно неї в позапроцесуальний спосіб, не відповідають матеріалам справи та подальшому змісту ухвали.

Водночас захисник стверджує, що через неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого також підлягає скасуванню ухвала суду першої інстанції від 24 листопада 2023 року про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриттям кримінального провадження на цій підставі.

Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційні скарги сторони захисту не надходили.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційних скарг засудженого і його захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подані скарги - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ці скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами пунктів 1-3 ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України (ч. 2 ст. 438 КПК України).

Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

За таких обставин Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та керується лише тими фактичними обставинами, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів зауважує, що доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 про те, що:

- суди попередніх інстанцій не ставили під сумнів показання обвинуваченого щодо обставин, за яких ОСОБА_8 сама запитала про можливість вирішення питання про уникнення від кримінальної відповідальності;

- згідно з показаннями обвинуваченого та потерпілої остання сама висловила бажання про закриття кримінального провадження стосовно неї в позапроцесуальний спосіб, на що ОСОБА_7 виступив з пропозицією вирішення цього питання через знайомих йому людей. Водночас ОСОБА_8 достеменно розуміла, що ОСОБА_7 сприймав її пропозицію саме в контексті вчинення протиправних дій у її інтересах, оскільки таку пропозицію обвинуваченого вона не відкинула та вказувала, що грошових коштів у сумі 1000 доларів США в неї немає та їй необхідно порадитися з братом;

- під час зустрічі ОСОБА_7 не спілкувався з ОСОБА_8 стосовно надання неправомірної вигоди саме судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області;

- у заяві про вчинення злочину ОСОБА_8 фактично сама визнала, що пропозиція ОСОБА_7 поступила після того, як вона поцікавилася щодо вирішення питання про закриття справи;

- зі змісту протоколів НСРД від 20 і 22 листопада 2017 року та заяви ОСОБА_8 про вчинення злочину не вбачається того, що ОСОБА_7 умовляв останню в необхідності передачі йому грошових коштів або проявляв ініціативу в повідомленні її про деталі вирішення її питання;

- позиція апеляційного суду про відсутність у потерпілої наміру закривати кримінальне провадження стосовно неї в позапроцесуальний спосіб не відповідає матеріалам справи та подальшому змісту ухвали,

фактично зводяться до того, що сторона захисту вказує на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, а також не погоджується з оцінкою доказів, наведеною в оскаржуваних судових рішеннях, що з огляду на зазначені вище положення КПК України не може бути предметом касаційного розгляду.

Крім того, Суд також не надає оцінки твердженням сторони захисту про те, що:

- питання наявності між обвинуваченим і потерпілою довірливих стосунків не досліджувалося під час судових розглядів і не було доказово підтверджено в оскаржуваних судових рішеннях;

- укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договір про надання правової допомоги не свідчить про вільне волевиявлення потерпілої саме довіряти адвокату ОСОБА_7 ;

- факт відсутності довірливих стосунків між обвинуваченим та потерпілою також підтверджується і тим, що ОСОБА_8 звернулася із заявою до правоохоронних органів і надалі діяла з метою викриття ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення;

- суд апеляційної інстанції, погоджуючись із вироком, послався на практику Верховного Суду, згідно з якою в разі наявності в діях особи ознак шахрайства під час отримання хабаря нібито для передачі його службовій особі, їх необхідно кваліфікувати за ст. 190 та ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 і відповідною частиною ст. 369 КК України, однак вказане рішення суду касаційної інстанції, на думку сторони захисту, було ухвалено за обставин, які відрізняються від обставин цього кримінального провадження;

- суди попередніх інстанцій не навели обґрунтованих доводів щодо того, які саме дії обвинуваченого були направлені на те, щоб увести ОСОБА_8 в оману і в такий спосіб створити в неї враження про вигідність та обов`язковість передачі коштів за сприятливе вирішення кримінальної справи в суді.

Так, перевіривши матеріали кримінального провадження та зміст поданих касаційних скарг, Верховний Суд доходить переконання, що наведені вище доводи сторони захисту фактично зводяться до незгоди саме з пред`явленим ОСОБА_7 обвинуваченням за ч. 1 ст. 190 КК України (диспозиція якої передбачає кримінальну відповідальність за заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою).

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369, ч. 1 ст. 190 КК України.

Разом з тим ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2023 року ОСОБА_7 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині з огляду на положення ч. 2 ст. 284 КПК України - закрито.

Частиною 3 ст. 285 КПК України встановлено, що підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Зі змісту вказаного судового рішення та протоколу судового засідання від 17 листопада 2023 року видно, що наслідки звільнення від кримінальної відповідальності й закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності повною мірою були роз`яснені обвинуваченому ОСОБА_7 , який у свою чергу повідомив суду, що їх суть йому зрозуміла та він погоджується на закриття кримінального провадження у частині пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 190 КК України. При цьому сторона захисту не була обмежена в праві наполягати на невинуватості ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 190 КК України й відстоювати свою позицію в цій частині під час судового розгляду.

Згадане судове рішення до суду апеляційної інстанції учасниками кримінального провадження, зокрема і стороною захисту, оскаржено не було.

За таких обставин, ураховуючи те, що:

- ОСОБА_7 було роз`яснено положення ст. 285 КПК України та він дав добровільну згоду на закриття кримінального провадження щодо нього на підставі ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності внаслідок закінчення строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, яка не є нереабілітуючою;

- кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України було закрито та сторона захисту ухвалу суду першої інстанції від 24 листопада 2023 року в цій частині не оскаржувала;

- у касаційній скарзі відсутні обґрунтовані мотиви допущення місцевим судом істотних порушень вимог КПК України під час постановлення ухвали про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням за ч. 1 ст. 190 КК України,

а також те, що захисник, зазначаючи в мотивувальній частині своєї касаційної скарги щодо необхідності скасування ухвали суду першої інстанції про закриття кримінального провадження, у прохальній її частині перед судом касаційної інстанції не ставить вимог щодо скасування судового рішення у цій частині, Верховний Суд не бачить підстав для перевірки наведених вище доводів сторони захисту.

Крім того, засуджений та його захисник стверджують, що суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях послалися на те, що ОСОБА_7 , недобросовісно використовуючи довірливі стосунки з ОСОБА_8 , шляхом переконань схиляв її до необхідності передачі неправомірної вигоди в розмірі 1000 доларів США судді та, не маючи наміру передавати грошові кошти, діяв з метою їх привласнення для власного збагачення, тобто фактично визнали його винуватим у привласненні майна потерпілої, чим вийшли за межі обсягу пред`явленого обвинувачення, оскільки використали обставини обвинувачення за ч. 1 ст. 190 КК України (кримінальне провадження в цій частині було закрито) для обґрунтування вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

Однак Суд зауважує, що сторона захисту, посилаючись на вказане, не зазначає, які саме норми КПК України в такому разі було порушено судами, як це вплинуло на кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, розмір призначеного йому покарання та яким саме чином наведені вище твердження судів попередніх інстанцій перешкодили їм ухвалити законні й обґрунтовані рішення з огляду на те, що ОСОБА_7 фактично було визнано винуватим і засуджено за підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дій, з використанням її службового становища, тобто за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

Стосовно доводів касаційних скарг засудженого та його захисника про неправильну правову кваліфікацію і недоведеність наявності в діях засудженого ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, Верховний Суд уважає за необхідне зазначити таке.

У статті 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими і перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до приписів ст. 94 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення, місцевий суд урахував показання:

- обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснював, що 26 жовтня 2017 року він уклав з ОСОБА_8 угоду про надання правової допомоги у кримінальному провадженні стосовно неї за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України. Під час наступної зустрічі ОСОБА_8 сплатила йому гонорар за надання адвокатських послуг та запитала про можливість уникнути кримінальної відповідальності, на що він їй повідомив, що є можливість закрити справу в суді, є люди, які можуть у цьому допомогти, але для цього останнім треба передати 1000 доларів США. 31 жовтня 2017 року під час зустрічі з ОСОБА_8 він наголосив їй про необхідність якнайшвидшої передачі йому вказаної суми коштів, адже ним вже здійснено домовленість з людьми, які допоможуть закрити справу в суді. Також зазначав, що без передачі грошей питання щодо закриття кримінального провадження не вирішиться. Після цього ОСОБА_8 передала йому частину коштів в розмірі 300 доларів США, а іншу частину ( 700 доларів США) - 08 листопада 2017 року під час чергової зустрічі, після чого він був затриманий працівниками правоохоронних органів. Крім того, обвинувачений указував, що з ОСОБА_8 відбулося не менше трьох розмов з приводу необхідності передачі грошових коштів людям, які допоможуть вирішити питання про закриття кримінального провадження. Також показав, що під час однієї з розмов повідомив ОСОБА_8 , що знає суддю Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_10 , з якою разом навчалися, справа на контролі. Отримані від ОСОБА_8 300 доларів США він витратив на власні потреби;

- потерпілої ОСОБА_8 , яка зауважувала, що за повідомленням обвинуваченого 1000 доларів США необхідно було передати судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_10 , з якою він разом навчався та з якою вже досягнута домовленість про закриття кримінального провадження, на що вона погодилася. Проте, коли вона, дізнавшись від знайомого, що суддя ОСОБА_10 не має повноважень, повідомила про це ОСОБА_7 , останній сказав, що знає про це, буде інший суддя - ОСОБА_9 , з якою він усе вирішить. Також потерпіла показала, що обвинувачений неодноразово наголошував на тому, що вже про все домовлено із суддею, тож потрібно якнайшвидше передати кошти й тоді справа буде закрита. Підтвердила факт передачі обвинуваченому грошових коштів у розмірах 300 та 700 доларів США. На її питання щодо можливості закриття справи без грошей обвинувачений, посміхнувшись, відповів, що зараз так не робиться, необхідно знайти кошти, бо їх треба віддати судді за закриття справи. Після передачі другої частини коштів на питання, чи вона з ним розрахувалася за закриття справи, обвинувачений відповів ствердно;

- свідка ОСОБА_10 (судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області), яка підтвердила факт навчання з обвинуваченим ОСОБА_7 та перебування без повноважень на час вказаних вище обставин. При цьому показала, що останній з приводу закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 до неї не звертався;

- свідків ОСОБА_9 (судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області) та ОСОБА_11 (прокурора Хмельницької обласної прокуратури, яка здійснювала процесуальне керівництво у кримінальному провадженні), які дали показання, аналогічні свідченням ОСОБА_10 .

Крім того, місцевий суд також послався на дані, що містилися в:

- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30 жовтня 2017 року, згідно з яким суд установив, що потерпіла ОСОБА_8 повідомила органи прокуратури про висунуті їй ОСОБА_7 умови для закриття порушеного стосовно неї кримінального провадження, а саме необхідність надання грошових коштів у розмірі 1000 доларів США для вирішення цього питання в суді, де справа буде розподілена «потрібному» судді;

- протоколі про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину від 08 листопада 2017 року, за результатом дослідження якого суд установив зафіксовані факти зустрічей потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 поблизу будівлі № 92 на вул. Вінницьке шосе в м. Хмельницькому в автомобілі марки «Dacia Solenza», д. н. з. НОМЕР_1 , під час яких ОСОБА_8 передала ОСОБА_7 03 листопада 2017 року грошові кошти в розмірі 300 доларів США, а 08 листопада 2017 року - 700 доларів США для подальшої передачі їх судді з метою прийняття рішення щодо закриття кримінального провадження стосовно неї;

- протоколі обшуку транспортного засобу від 08 листопада 2017 року, відповідно до якого суд установив, що в ході слідчої дії в автомобілі марки «Dacia Solenza», д.н.з. НОМЕР_1 , вилучено грошові кошти в сумі 700 доларів США, на яких виявлено світіння світло-зеленого кольору;

- висновку експерта від 06 грудня 2017 року № 1526, згідно з яким суд установив, що за результатами проведення судово-хімічної експертизи на грошах, які вручалися ОСОБА_8 і були вилучені в автомобілі (700 доларів США), виявлено нашарування спеціальної хімічної речовини із жовтувато-зеленою люмінесценцією, яка має спільну родову належність зі зразком спеціальної хімічної речовини, якою оброблялися кошти.

Також судом першої інстанції було досліджено зміст протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій - аудіо-, відеоконтролю за особою від 20, 21 і 22 листопада 2017 року, а також зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 22 грудня 2017 року й додатків до них (аудіо-, відеозаписів), дослідивши які, суд дійшов переконання про те, що вказані докази підтверджують обставини підбурювання ОСОБА_7 ОСОБА_8 до надання неправомірної вигоди судді (для прийняття рішення щодо закриття кримінального провадження) та отримання від потерпілої грошових коштів у розмірах 300 та 700 доларів США. Зокрема, місцевий суд зауважив таке:

- 03 листопада 2017 року ОСОБА_7 переконував ОСОБА_8 у необхідності через нього передати 1000 доларів США судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для позитивного вирішення кримінального провадження в суді. При цьому наголосив ОСОБА_8 на необхідності негайної передачі йому таких коштів, адже ним вже здійснено домовленість із «потрібним» суддею. На пропозицію ОСОБА_8 законно вирішити питання ОСОБА_7 зазначив, що без передачі грошей питання стосовно закриття кримінального провадження не вирішиться і що ним з суддею вже домовлено про позитивне вирішення питання щодо закриття провадження. Після цього ОСОБА_8 передала йому грошові кошти в розмірі 300 доларів США;

- 07 листопада 2017 року ОСОБА_7 знову переконував ОСОБА_8 про необхідність через нього передати решту коштів (у розмірі 700 доларів США) судді з тієї причини, що дата розгляду справи вже визначена й необхідно негайно передати для судді решту обумовленої суми, оскільки із суддею, якому доручено розгляд справи, уже домовлено про позитивне для неї вирішення кримінального провадження. На ці переконання ОСОБА_8 погодилася;

- 08 листопада 2017 року ОСОБА_7 у завуальованій формі повторно наголосив ОСОБА_8 про необхідність до початку судового засідання надати йому решту коштів у розмірі 700 доларів США для подальшої передачі їх судді. ОСОБА_8 , вислухавши переконання ОСОБА_7 , дістала з власної сумки кошти в розмірі 700 доларів США та за вказівкою останнього поклала їх у бардачок автомобіля. ОСОБА_7 з метою переконатися у відповідності суми коштів, власноручно діставши їх з бардачка та перерахувавши, поклав їх на те ж саме місце, після чого ОСОБА_8 покинула салон автомобіля.

Ретельно дослідивши наведені вище докази, місцевий суд виснував, що вони підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки його вчинення) та інші обставини, що мають значення для кримінального провадження, а тому з урахуванням положень статей 84, 85, 86 КПК України вони є належними, допустимими, достовірними та в сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

Водночас, з огляду на зміст доказової бази сторони обвинувачення, суд першої інстанції відхилив версію сторони захисту про те, що:

- ОСОБА_7 не повідомляв потерпілій ОСОБА_8 про необхідність надання коштів саме судді для вирішення питання про закриття кримінального провадження, посилаючись на те, що така версія повністю спростовується належними, допустимими, достовірними та дослідженими судом доказами, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_8 , які є послідовними, логічними, переконливими й узгоджуються з іншими наведеними вище доказами у справі, а саме відомостями з протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій;

- ОСОБА_7 не мав наміру комусь передавати гроші (отримувати неправомірну вигоду для третіх осіб), вигадував людей з прокуратури та суду, казав потерпілій неправду, щоб підвищити свій статус з метою отримати від неї гроші, мотивуючи свої висновки тим, що обвинувачений усвідомлював, що саме його дії схилять до вчинення злочину (надання неправомірної вигоди судді) потерпілу ОСОБА_8 , яка до цього не мала наміру його скоїти, тобто вчинив підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище.

Отже, беручи до уваги наведене вище, суд першої інстанції дійшов переконання, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, доведена поза розумним сумнівом.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , належним чином оцінив показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, документальні та інші докази, які визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою, та мотивовано спростував доводи сторони захисту про недоведеність наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. Разом з тим, як видно з оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції, посилаючись на наявні в матеріалах провадження докази, також спростував версію сторони захисту про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК України.

У касаційних скаргах сторона захисту, посилаючись на показання засудженого щодо ініціативності з боку потерпілої та відсутності в його діях спонукань до передачі грошових коштів та переконань про вигідність таких дій, стверджує, що дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації саме за ч. 2 ст. 369-2 КК України. При цьому захисник та засуджений зауважують, що за ст. 369 КК України неправомірна вигода надається безпосередньо службовій особі, проте за ст. 369-2 КК України (Зловживання впливом) неправомірна вигода надається не службовій особі, а особі, яка обіцяє вплинути на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Отже, сторона захисту вважає, що дії ОСОБА_7 були направлені саме на зловживання впливом, а не на вмовляння ОСОБА_8 надати неправомірну вигоду судді, яка мала розглядати справу.

Перевіривши матеріали справи та наведені доводи сторони захисту, колегія суддів зауважує таке.

Згідно із ч. 4 ст. 27 КК України підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями ч. 2 ст. 15 КК України визначено, що замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Частиною 3 ст. 369 КК України передбачена кримінальна відповідальність, зокрема, за надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду дій, з використанням її службового становища.

Відповідно до ч. 2 примітки до ст. 368 КК України судді є службовими особами, які займають відповідальне становище.

Водночас диспозицією ч. 2 ст. 369-2 КК України передбачено кримінальну відповідальність за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або пропозицію чи обіцянку здійснити вплив за надання такої вигоди.

Як видно з оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, посилаючись на зміст наявних у справі доказів, дійшли переконання, що дії ОСОБА_7 , які викладені у фактичних обставинах справи, полягають саме у вчиненні підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням її службового становища, а тому підлягають правовій кваліфікації за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

Мотивуючи свої висновки, суди попередніх інстанцій послалися на таке:

- з показань потерпілої ОСОБА_8 видно, що ОСОБА_7 під час їх зустрічей схиляв її до передачі неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США саме судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для вирішення питання про закриття кримінального провадження, неодноразово наголошував на тому, що потрібно якнайшвидше передати кошти тій судді, з якою він вже домовився, і таким чином справа стосовно неї буде закрита, називав прізвище судді, яка мала б розглядати її справу;

- з протоколу прийняття заяви потерпілої ОСОБА_8 від 30 жовтня 2017 року встановлено, що остання повідомила в органи прокуратури про висунуті їй обвинуваченим ОСОБА_7 умови для закриття порушеного щодо неї кримінального провадження, а саме про необхідність надання грошових коштів у сумі 1000 доларів США для вирішення цього питання в суді, де справа буде розподілена «потрібному» судді;

- з протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій - аудіо-, відеоконтролю за особою від 20-22 листопада 2017 року видно, що ОСОБА_7 під час зустрічей із ОСОБА_8 неодноразово переконував її в необхідності через нього передати 1000 доларів США саме судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для позитивного вирішення кримінального провадження у суді, називав прізвище та ім`я судді, а також місце, де буде розглядатися справа. При цьому суди зауважили, що з проаналізованих розмов, зафіксованих під час НСРД, не вбачається, що ОСОБА_7 мав намір передавати гроші, отримані від потерпілої, іншим особам саме за вплив на відповідного суддю з метою винесення рішення на користь ОСОБА_8 .

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли переконання, що ОСОБА_7 , будучи адвокатом, протягом жовтня-листопада 2017 року умисно, з корисливих мотивів, підбурював (схиляв шляхом переконань) ОСОБА_8 до надання неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США судді та сформував у потерпілої хибне уявлення, що лише за таких умов кримінальне провадження стосовно неї може бути закрито судом.

При цьому твердження сторони захисту про протилежне суди визнали неспроможними, аргументуючи свою позицію тим, що показання обвинуваченого про те, що він не повідомляв ОСОБА_8 про необхідність надання коштів саме судді для вирішення питання про закриття кримінального провадження, повною мірою спростовані зазначеними вище доказами.

Такі висновки судів попередніх інстанцій, на переконання колегії суддів, у цілому є законними та обґрунтованими.

З огляду на зазначене вище інші доводи касаційних скарг сторони захисту загалом не спростовують законності і обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд уважає, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, виходячи з обсягу висунутого обвинувачення, досліджених місцевим судом доказів та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, є правильною, а його вина у вчиненні цього кримінального правопорушення - доведеною поза розумним сумнівом, а тому доводи касаційних скарг сторони захисту в частині необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 2 ст. 369-2 КК України та вимога застосування до засудженого положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України і закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України задоволенню не підлягають.

Таким чином, беручи до уваги наведене вище, Верховний Суд висновує, що судом першої інстанції вимоги статей 370, 374 КПК України та судом апеляційної інстанції вимоги статей 370, 419 КПК України в цілому було дотримано, а тому касаційні скарги сторони захисту в частині посилань на істотні порушення вимог КПК України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність задоволенню не підлягають.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли перешкодити судам попередніх інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані рішення, не встановлено, касаційні скарги засудженого і його захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3