Провадження № 1-кс/643/5140/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2025 слідчий суддя Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

До Салтівського районного суду міста Харкова 16.09.2025 надійшло клопотання клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 , в якому він просить:

скасувати арешт, накладений ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі № 643/11290/19 (провадження № 1-кс/643/4352/19) від 17.07.2019 року на майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги клопотання обґрунтовані тим, що ухвалою слідчого судді Московського (нині Салтівського) районного суду м. Харкова від 17.07.2019 року у справі № 643/11290/19 (провадження № 1-кс/643/4352/19) задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до змісту ухвали, Харківською місцевою прокуратурою № 4 (на час постановлення ухвали) здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0007169 від 22.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Так, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (тб. арештоване майно). Право власності підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №140417266 від 05.10.2018.

З моменту постановлення ухвали 17.07.2019 минуло понад 6 років. Протягом вказаного періоду в рамках даного кримінального провадження не було постановлено жодної ухвали (що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень).

Про існування накладеного арешту власниці майна не було відомо до липня 2025 року. Копія ухвали про арешт власниці майна не вручалася. Сам факт існування арешту було виявлено шляхом моніторингу відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, коли постало питання про укладення договору купівлі продажу квартири. Жодних слідчих дій відносно вказаного майна з моменту накладення арешту не здійснювалося, власник майна в рамках вказаного кримінального провадження не допитувався. З вказаного випливає, що арештоване майно не має вагомого доказового значення для справи, а застосований запобіжний захід не виконує свою безпосередню функцію та фактично не забезпечує потреб кримінального провадження. Натомість, тривалість арешту та спричинені ним обмеження прав власника майна є очевидно непропорційними інтересам держави у даному кримінальному провадженні, оскільки моя клієнтка фактично позбавлена можливості розпоряджатися вказаним майном.

Оскільки під «арештом майна» розуміється тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна (ч. 1 ст. 170 КПК).

З наведеного вбачається, що арешт майна за своєю суттю є не лише одномоментною дією з його накладення, у зв`язку із вчиненням якої щодо речових прав на відповідне майно розпочинають застосовуватися певні обмеження (заборона відчуження, розпорядження, користування), але й він є також триваючою подією, адже ухвали про арешт майна чи відмову в його скасуванні (повну або часткову) мають своїм наслідком триваючий процес продовження застосування до відповідного майна протягом певного проміжку в часі обмежень, передбачених процесуальним законом.

Виходячи з важливості та обсягу питань, які слід вирішити слідчому судді, що приймає рішення щодо втручання у право на мирне володіння майном, законодавець передбачив механізм виправлення можливих помилок, коли слідчим суддею допущено дисбаланс на шкоду або зацікавленій особі, або інтересам суспільства. І слід враховувати, що арешт майна є триваючим втручанням, тому навіть правильне рішення про арешт майна може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували, або виявлення чи виникнення нових обставин. Це може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування. Ці рішення є не менш, якщо не більш важливими в контексті дотримання права на мирне володіння майном, оскільки з часом втручання з боку держави вимагає все більш переконливих аргументів. Таким чином, якщо визнати рівнозначність як первісного, так і наступного рішення в контексті права на мирне володіння майном, це свідчить про те, що сторонам має бути доступним апеляційне оскарження рішень, які стосуються арешту майна. З урахуванням наведених вище аргументів є обґрунтовані підстави вважати, що на даний момент відсутні підстави для подальшого існування арешту майна, належного на праві власності громадянці ОСОБА_3

Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 16.09.2025 відкрито провадження за вказаним клопотанням та витребувано матеріали кримінального провадження № 0007169 від 22.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

18.09.2025 до суду надійшли матеріали кримінального провадження № 0007169 від 22.12.2018.

До початку судового засідання від представника власника майна надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Від слідчого та прокурора також надійшли заяви про розгляд клопотання без їх участі. Також в заявах зазначено, що вони заперечують проти скасування арешту майна.

Підстав для визнання явки учасників провадження обов`язковою, слідчий суддя не вбачає, їх не прибуття у судове засідання не перешкоджає розгляду даного клопотання.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється, у зв`язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження, встановив таке.

У провадженні Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області за процесуального керівництва прокурорів Салтівської окружної прокуратури міста Харкова здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0007169 від 22.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення ч. 4 ст. 190 КК України, розпочате на підставі заяви директора ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою АДРЕСА_2 .

16.07.2019 ухвалою слідчого судді у справі № 643/11297/19 задоволено клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів, на підставі якої слідчим складено протокол тимчасового доступу до речей і документів від 06.08.2019.

16.07.2019 ухвалою слідчого судді у справі № 643/11298/19 задоволено клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів, на підставі якої слідчим складено протокол тимчасового доступу до речей і документів від 24.07.2019.

16.07.2019 ухвалою слідчого судді у справі № 643/11295/19 задоволено клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів, на підставі якої слідчим складено протокол тимчасового доступу до речей і документів від 24.07.2019.

16.07.2019 ухвалою слідчого судді у справі № 643/11293/19 задоволено клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів, на підставі якої слідчим складено протокол тимчасового доступу до речей і документів від 20.08.2019.

Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 17.07.2019 у справі № 643/11290/19 задоволено клопотання прокурора про арешт майна та накладено арешт на: квартиру АДРЕСА_2 , яка на час звернення до суду із клопотанням зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) - шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження вказаної квартири.

24.05.2021 слідчим було допито у якості свідка ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Відтак, виходячи з наведених положень ст. 174 КПК України, питання про скасування арешту розглядається слідчим суддею за відповідним зверненням осіб, визначених частиною першої цієї статті.

Щодо права на звернення ОСОБА_3 до слідчого судді з клопотання про скасування арешту з майна.

Власник майна це фізична або юридична особа, яка має повне право володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що є її власністю.

З матеріалів клопотання та кримінального провадження слідує, що згідно договору купівлі-продажу від 05.10.2018, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , остання прийняла у власність двокімнатну квартиру номер АДРЕСА_2 , сплативши за неї 546000,00 гривень.

Щодо наявності підстав для знання арешту.

Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).

Обов`язковою умовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна є наявність достатніх доказів, передбачених ст. 173 КПК України. При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого (прокурора), який звернувся з клопотанням про арешт майна, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю, який розглядає клопотання.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Як встановлено слідчим суддею, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0007169 здійснюється з 22.12.2018.

При цьому, з досліджених слідчим суддею матеріалів кримінального провадження слідує, що після накладення арешту на майно, а саме 17.07.2019 жодної слідчої дії за участю арештованого майна не проводилось. Зокрема відсутні дані щодо призначення та проведення експертиз та оцінок тощо, та станом на день подання клопотання жодній особі не вручено повідомлення про підозру.

Тобто уповноваженими особами на здійснення досудового розслідування у рамках даного кримінального провадження більше шести років не здійснено жодних дій спрямованих для встановлення та підтвердження власних тверджень щодо належності цього майна в розумінні ст. 98 КПК України, до речових доказів у кримінальному провадженні, окрім тих які були встановлені раніше.

При цьому, слідчі дії фактично тривали лише у липні, серпні 2019 року, а закінчилися у 2021 лише одним допитом свідка.

Наразі у матеріалах справи не міститься достатньо переконливих доказів, які б достовірно свідчили, що майно, щодо якого вирішується питання має відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження.

При цьому, з часу укладання договору купівлі-продажу та звернення прокурора до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, а також до часу звернення власника майна до суду із клопотанням про скасування арешту майна, слідчим суддею не встановлено дій зі сторони ОСОБА_3 спрямованих на пошкодження, псування, знищення, перетворення вказаного майна.

Більше того, санкція статті Кримінального кодексу України, за якою кваліфіковано діяння та внесено відомості до ЄРДР не містять конфіскації майна (у тому числі спеціальної). Наразі жодній особі не пред`явлено підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, відомостей щодо наявності цивільного позову у рамках даного кримінального провадження у суду також немає.

Так, згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З огляду на приписи п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти російської федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти російської федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50).

З огляду на викладене, враховуючи той факт, що на даний час судом не встановлено потреби досудового розслідування, яка виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи, яка володіє вказаним майном на законних підставах.

Розумність та співмірність обмеження права власності законного власника вказаного майна суперечить завданням кримінального провадження. Зазначений захід забезпечення кримінального провадження порушує права заявника, оскільки призводить до надмірного обмеження прав, тому вказаний арешт підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 2, 16, 22, 98, 174, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі № 643/11290/19 (провадження № 1-кс/643/4352/19) від 17.07.2019 року на майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , а саме на: квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та проголошено 22.09.2025 о 08:55.

Слідчий суддя ОСОБА_7