ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 441/1528/23

провадження № 51-1732км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

а також у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000072, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рудки Самбірського району Львівської області, жителя та зареєстрованого у АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Городоцького районного суду Львівської області від 21 листопада 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286-1 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 51 000 гривень із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Цивільний позов ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_7 108 123 гривні у відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Також вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Суд установив, що ОСОБА_7 , 20 березня 2023 року приблизно о 14:34 год., керуючи технічно справним автомобілем марки "Renault Megane Scenic", д.н.з. НОМЕР_1 , на автодорозі сполученням «Львів-Самбір» в напрямку до м. Самбір, при проїзді 24 км + 730 м, що поблизу с. Завидовичі Львівського району Львівської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, не врахував дорожню обстановку, стан керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого перетнув осьову суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення із транспортним засобом марки «Mitsubishi Pajero», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням неповнолітнього ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку до м. Львова.

Унаслідок порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 1.2, 1.5, 1.10, 10.1, 12.1 та вимоги дорожньої розмітки 1.1 Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому лівої стегнової кістки, закритого перелому лівої плечової кістки, закритого перелому лонної кістки, закритого перелому кісток правої гомілки, струс головного мозку.

Вироком Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить змінити оскаржуване судове рішення і призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу.

Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що апеляційний суд у вироку не навів підстав, які давали б суду зробити висновок про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання.

Крім цього, захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції прийшов до безпідставного висновку про відсутність у ОСОБА_7 щирого каяття у скоєному і залишив без уваги низку обставин, які спростовують наведене.

Стверджує, що у цій справі є усі правові підстави для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

На зазначену касаційну скаргу законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_8 подала письмові заперечення, у яких указує на безпідставність доводів сторони захисту і просить залишити без змін оскаржуване судове рішення.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 і засуджений ОСОБА_7 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.

Прокурор ОСОБА_5 вважав подану касаційну скаргу необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, і кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 286-1 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи, наведені захисником у касаційній скарзі, про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність унаслідок незастосування положень ст. 69 КК України, що зумовило невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість, є безпідставними.

Як передбачено ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Пропорційність покарання зазначеним вище складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Тобто призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Під час визначення поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Так, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, відповідно до ст. 12 цього Кодексу є нетяжким злочином (санкція передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років).

Суд першої інстанції, мотивуючи рішення щодо обрання міри покарання, зважив на дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий; позитивно характеризується за місцем проживання та роботи; є військовим священником, учасником бойових дій; має інвалідність третьої групи за загальним захворюванням; його дружина має інвалідність другої групи.

Повне визнання винуватості, щире каяття ОСОБА_7 , активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і часткове добровільне відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди потерпілій стороні суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Наведене суд розцінив як підставу для застосування положень ст. 69 КК України, з урахуванням яких призначив ОСОБА_7 покарання за вказане кримінальне правопорушення у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Однак апеляційний суд, перевіряючи правильність і справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання, установив, що місцевий суд не звернув уваги на особливості правозастосування ст. 69 КК України, і належним чином не вмотивував, яким чином обставини, які враховано під час призначення покарання, істотно знизили тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості злочину з огляду не лише на визначені у ст. 12 КК України формальні критерії, а й особливості його конкретних обставин, проаналізувавши зміст й обсяг винних дій ОСОБА_7 , котрий перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (2,03 проміле) скоїв ДТП, у якому потерпілому було спричинено численні тілесні ушкодження.

Окрім того, апеляційний суд поставив під сумнів наявність у обвинуваченого щирого каяття.

Таке рішення колегія суддів обґрунтувала тим, що ОСОБА_7 до потерпілого в лікарню не приїжджав, неодноразово не з`являвся до суду, що було підставою для застосування до нього приводу через органи поліції.

Законний представник потерпілого - ОСОБА_8 підтвердила ці обставини як в суді апеляційної інстанції, так і у поданих письмових запереченнях до суду касаційної інстанції.

Як неодноразово вказував Верховний Суд, щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Суд повинен ретельно оцінювати поведінку обвинуваченого, зокрема, його дії щодо полегшення страждань та компенсації шкоди потерпілому.

Потерпіла сторона стверджує, що засуджений ОСОБА_7 як під час досудового слідства, так і під час судового розгляду жодного разу не вибачився, не поцікавився станом здоров`я потерпілого; пообіцяв компенсувати повністю завдану моральну та матеріальну шкоду, однак не зробив цього, що змусило їх звернутися до суду з цивільним позовом; просив зменшити раніше узгоджену суму компенсації моральної шкоди пославшись на її надмірний розмір; на час касаційного розгляду також повністю не відшкодував завданої шкоди потерпілій стороні.

Наведені обставини свідчать про те, що апеляційний суд небезпідставно поставив під сумнів щире каяття ОСОБА_7 .

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що встановлені в цьому кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання, істотно не знижують реального ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення з огляду на рівень загрози відповідного діяння для безпеки руху, а також життя й здоров`я осіб, тому положення ст. 69 КК України місцевим судом було застосовано неправильно, а призначене основне покарання у виді штрафу, яке є найм`якшим видом покарання, є неспівмірним вчиненому злочину.

Тому апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив новий вирок, призначивши засудженому покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України в межах санкції, яка передбачає відповідальність за це кримінальне правопорушення.

Усупереч доводам сторони захисту, наведеним у касаційній скарзі, апеляційний суд, урахувавши усі передбачені обставини, обрав ОСОБА_7 основне покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України. Водночас самі собою позитивні дані про особу засудженого, про які наголошує сторона захисту, не є підставою для застосування положень ст. 69 КК України.

Отже, з огляду на суспільну небезпеку дій засудженого та конкретні обставини кримінального правопорушення, зміст і обсяг допущених ОСОБА_7 грубих порушень правил безпеки дорожнього руху, які спричинили заподіяння неповнолітньому потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, Суд уважає призначене йому покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та не вбачає підстав для його пом`якшення відповідно до ст. 69 КК України, оскільки встановлені в цьому кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання, та дані про особу винного не є противагою ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. Таке покарання є справедливим, пропорційним та співмірним вчиненому. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість, як про це твердить захисник, немає.

Інших переконливих аргументів щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність чи явну несправедливість призначеного покарання внаслідок суворості, які б за своїми якісно-кількісними характеристиками превалювали, домінували над індивідуальною тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення, тим самим нівелюючи його суспільну небезпеку, та ставили під сумнів висновок апеляційного суду щодо міри покарання, захисник у касаційній скарзі не навів.

Враховуючи, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду -без зміни.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3