Дата документу 13.10.2025 Справа № 334/5251/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/979/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/5251/25Суддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

13 жовтня 2025 року м.Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду ОСОБА_2 , розглянувши матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 04 вересня 2025 року щодо ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

Вироком Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 04 вересня 2025 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_3 з іншої. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.301-1 КК України, з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з навчанням та вихованням дітей на строк 3 роки. Відповідно до ст.75 КК ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки і покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Не погодившись із таким рішенням суду прокурор подала апеляційну скаргу.

Проте у відкритті провадження за поданою апеляційною скаргою слід відмовити.

Так, за змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.26 КПК України), а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом (ч.3 ст.26 КПК).

З огляду на вказані положення, які складають зміст засади диспозитивності, у випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно через укладення угоди у порядку, визначеному гл.35 КПК, дії суду обмежуються відповідним бажанням сторін.

Послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив в окремій нормі КПК особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляційній скарзі суб`єкти оскарження.

Частиною 4 ст.394 КПК передбачено, що вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст.474 КПК, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладання угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно із ч.4 ст.469 КПК угода не може бути укладена.

Зазначений перелік меж і підстав, з яких вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено, є вичерпним.

Імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується і з положеннями ч.2 ст.473 КПК.

Так, за вказаною нормою наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора є обмеження його права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що 30 червня 2025 року у кримінальному провадженні №0000137 між прокурором та підозрюваним ОСОБА_3 в присутності захисника останнього укладено угоду про визнання винуватості, відповідно до якої прокурор та ОСОБА_3 дійшли згоди щодо всіх істотних для цього кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.301-1 КК, який повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і погодився з юридичною оцінкою його дій.

Згідно із вказаною угодою про визнання винуватості сторони погодились на призначення ОСОБА_3 узгодженого покарання за ч.1 ст.301-1 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з навчанням та вихованням дітей на строк 3 роки та звільнення ОСОБА_3 від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК та покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК.

В апеляційній скарзі на обґрунтування її доводів прокурор посилалася на те, що суд першої інстанції в порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність на підставі ст.75 КК звільнив обвинуваченого від відбування як основного так і додаткового покарання, в той час як угодою було передбачено звільнення обвинуваченого від відбування лише основного покарання.

Разом з тим, прокурором не враховано, що звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за ст.75 КК не допускається. А тому враховуючи, що ч.1 ст.75 КК передбачає звільнення від відбування лише основного покарання, натомість звільнення від призначеного судом додаткового покарання не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку суду першої інстанції вказівки про те, що на підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування лише основного покарання, не можна визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (див. ухвала Верховного Суду від 04 квітня 2025 року у справі №336/2170/20, провадження №51-1218 ск 25).

Відтак незазначення судом першої інстанції у резолютивній частині вироку про звільнення на підставі ст.75 КК обвинуваченого ОСОБА_3 лише від основного покарання, не може бути розцінено як призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, а відтак і не надає прокурору можливості оскарження такого рішення в апеляційному порядку.

Не дає прокурору можливості оскарження цього вироку суду і посилання на незастосування судом першої інстанції спеціальної конфіскації. Адже спеціальна конфіскація не є покаранням, а є іншим заходом кримінально-правового характеру і застосовується у випадках, передбачених ст.ст.96-1, 96-2 КК.

Зазначене свідчить про те, що прокурором не наведено передбачених процесуальним законом підстав, установлених п.2 ч.4 ст.394 КПК, для оскарження вироку на підставі угоди про визнання винуватості, а відтак вирок оскаржено прокурором виключно з підстав, з яких він не може бути оскаржений згідно з положеннями ст.394 КПК.

За правилами ч.4 ст.399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим, згідно з положеннями ст.394 КПК.

Враховуючи наведене та керуючись ч.4 ст.399 КПК України суддя

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 04 вересня 2025 року щодо ОСОБА_3 .

Копію ухвали разом з апеляційною скаргою надіслати прокурору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня отримання її копії.

Суддя ОСОБА_2