Номер провадження: 11-кп/819/249/26 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Справа № 650/446/24 Доповідач ОСОБА_2
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 650/446/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2026 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22.12.2025, якою щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.4 ст.111-1, ч.1 ст.111-2 КК України,

продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 15.02.2026 включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Великоолександрівського районного суду Херсонської області перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000493 від 20.07.2023 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.111-1, ч.1 ст.111-2 КК України.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22.12.2025 задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 до 15.02.2026 включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22.12.2025 скасувати та постанови нову ухвалу, якою визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

В обґрунтування своїх доводів указує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, і такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового засідання.

Пред`явлена ОСОБА_8 підозра не містить ознак обґрунтованості обвинувального акта, а ґрунтується на припущеннях, домислах, спотворених, необ`єктивних даних з ознаками фальсифікації.

Під час судового розгляду всі свідки спростували той факт, що дії ОСОБА_8 були спрямовані на допомогу окупаційній владі та вказали, що його дії навпаки носили «допоміжний характер», оскільки він забезпечував громадян України, які залишилися на окупованій території транспортною логістикою. Жоден свідок не підтвердив, що ОСОБА_8 мав на меті завдати шкоди Україні. Тому виключається притягнення ОСОБА_8 до відповідальності за інкриміноване йому правопорушення за відсутності всіх елементів ознак складу кримінального правопорушення.

У змісті обвинувачення не має посилання на жоден доказ, на підставі якого зроблено висновок про скоєння ОСОБА_8 інкримінованого його правопорушення.

Суду не надано допустимих та законно отриманих доказів обґрунтованості підозри, тому вважає, що не було підстав для її пред`явлення.

Зазначені у клопотанні прокурора та встановлені судом ризики не підтверджені та ґрунтуються на припущенні.

Обвинувачений ОСОБА_8 утримується під вартою з 01.11.2023 року.

З посиланням на практику ЄСПЛ зазначає, що ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого вироку.

ОСОБА_8 жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, інші дані, які б свідчили про наявність цього ризику відсутні.

ОСОБА_8 одружений , має зареєстроване місце проживання, є особою похилого віку, якому 63 роки, раніше не судимий. Перебуваючи в умовах слідчого ізолятора, має серйозне захворювання. Народився на території Херсонської області, прожив там усе своє життя, проте в силу воєнного конфлікту опинився в полоні військовослужбовців рф, де його катували, погрожували фізичною розправою та вимагали виконувати їх накази. Однак, незважаючи на це, він повернувся до України.

ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, одружений, має зареєстроване місце проживання.

Прокурором не надано жодного доказу існування наміру обвинуваченого переховуватися від суду. Відсутні докази про минулі неявки ОСОБА_8 до прокурора чи слідчого, оскільки ніхто йому не дав такої можливості.

Ризику переховування додатково можна запобігти шляхом покладення на ОСОБА_8 обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Не підтверджено жодними даними і наявність ризику того, що ОСОБА_8 може знищити або спотворити яку-небудь з речей або документів, які мають значення для справи, оскільки зібрані всі докази, які сторона обвинувачення вважала за потрібне зібрати, досудове розслідування завершене, наразі триває стадія судового розгляду.

По справі допитані всі свідки, тому ризик впливу на свідків є малоймовірним.

Відсутність у ОСОБА_8 судимості зводить нанівець ризик того, що він, опинившись на волі, буде вчиняти аналогічні або будь-які інші злочини.

На даний час зменшилися ризики, які були встановлені під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_8 , останній вже тривалий час утримується під вартою та більше 2 років обмежений в правах та свободі, що є порушенням принципу поваги до свободи особистості.

Зважаючи на досить тривалий час перебування ОСОБА_8 під вартою, вважає за можливе змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на заставу.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні вимоги сторони захисту, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Положеннями ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 не завершений, а тому суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

У клопотанні про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 прокурор зазначає, що під час обрання (застосування) запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо нього встановлено наявність ризиків, передбачених п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Клопотання обґрунтовується тим, що 10.11.2025 ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області щодо ОСОБА_8 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, термін дії якої закінчується 08.01.2026.

Ухвалюючи рішення про продовження строку тримання під вартою

щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд виходив з того, що строк дії ухвали Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 10.11.2025 закінчується 08.01.2026, ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу та продовження його строку, що виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, а саме: переховуватися від суду чи вчиняти інше кримінальне правопорушення, не зменшились.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вищезазначені обставини, дають достатні підстави вважати, що продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а також забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої особи та створити необхідні умови для встановлення істини у вказаній кримінальній справі.

ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від 10 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, з метою уникнення покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення, фактично може ухилятися від явки до суду на судовий розгляд.

Отже, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти зазначеному ризику.

Ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, що виправдовують тримання обвинувачений ОСОБА_8 під вартою, не зменшились.

Оцінюючи наявність ризиків, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою що обвинуваченого, визначених ч.1 ст.177 КПК України, суд врахував можливість у обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватись від суду, оскільки він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а тому, усвідомлюючи невідворотність покарання, може вживати заходів до уникнення останнього.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, є актуальним, оскільки в ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до розпорядження окупаційної адміністрації, ОСОБА_8 дозволене здійснювати перевезення визначеним переліком транспортних засобів, місце знаходження яких органу досудового розслідування невідомо, які можуть продовжувати здійснювати перевезення на тимчасово окупованих територіях на цей момент.

Станом на день розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу зазначені ризики не змінились.

При вирішенні зазначеного клопотання суд взяв до уваги в сукупності обставини, передбачені ст.178 КПК України, а саме: тяжкість покарання за вчинене кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, яке ОСОБА_9 у разі доведення обсягу обвинувачення під час судового розгляду; репутацію обвинуваченого; наявність міцних соціальних зв`язків, як то перебування у шлюбі, наявність зареєстрованого місця проживання.

Судом також враховано вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , які не перешкоджають подальшому утриманню в умовах ізоляції від суспільства, оскільки даних на підтвердження неможливості його утримання під вартою до суду не надходило, що дало можливість зробити висновок про те, що стан його здоров`я не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення.

Крім того, апеляційним судом враховано той факт, що за правилами ч.6 ст.176 КПК України щодо ОСОБА_8 можливе застосування запобіжного заходу виключно у виді тримання під вартою.

При цьому колегія суддів зазначає, що сама тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, не є основною чи безпосередньою підставою для тримання під вартою, а оцінюється в сукупності з наявними ризиками, передбаченими ст.177 КПК України.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких він обвинувачується, суд врахував реальну наявність ризиків, а також суспільну небезпечність інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Ці обставини встановлені ухвалою суду при обранні заходів забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , однак дані ризики на цей момент не припинили існувати та не зменшились.

Продовження існування вказаних ризиків, виключає підстави для скасування чи зміни обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про необхідність продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 та неможливість застосування до нього іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав і інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В межах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не вирішується питання про доведеність або недоведеність винуватості особи в обсязі висунутого обвинувачення, не перевіряються докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, не надається оцінка доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, що є предметом перевірки під час судового розгляду справи у суді першої інстанції та вирішується судом при ухваленні відповідного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті. Тому доводи апелянта з цього приводу є неприйнятними.

Відповідно до оскаржуваної ухвали суду, в ній зазначені ризики, які існують на час розгляду відповідного клопотання прокурора, які не зменшилися та не припинили існувати.

Отже, подальше існування наведених ризиків виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 з метою забезпечення виконання нею процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також при вирішенні питання суд першої інстанції взяв до уваги обставини, які передбачені ст.178 КПК України, в їх сукупності, а саме: тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі доведення обсягу обвинувачення під час судового розгляду.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положеньч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що існує передбачена законом можливість для визначення ОСОБА_10 розміру застави, не ґрунтуються на законі, оскільки ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема статтями 109-114-2 Кримінального кодексу України.

Відповідно до приписів ч.3, 4 ст.183 КПК України питання застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави вирішується саме при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а не при продовженні строку його застосування.

Захисник в апеляційній скарзі не зазначив, які саме обставини, відомості про особу обвинуваченого давали суду підстави застосувати запобіжний захід у виді застави щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на стадії вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не як альтернативного запобіжного заходу, а як більш м`якого запобіжного заходу, як то випливає із апеляційних вимог сторони захисту, враховуючи положення ч.6 ст.176 та ч.3,4 ст.183 КПК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання обвинуваченим ОСОБА_8 процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам.

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів порушення конституційних прав обвинуваченого ОСОБА_8 на свободу та особисту недоторканість, колегією суддів не встановлено.

А тому доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Тривалість судового розгляду не впливає на законність та правильність вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу.

Між тим, колегія суддів знаходить слушними доводи захисника щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинуваченийОСОБА_8 постійно перебуває під вартою, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст.8 Конституції України, та приписи ст.28, 318 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч.1 ст.318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 свідчить про те, що обвинувачений утримується під вартою тривалий час, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22.12.2025 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 15.02.2026 включно залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду даної справи, передбачених ст.28 КПК України.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4