справа № 619/4301/25
провадження № 1-кс/619/957/25
Ухвала
іменем України
08 жовтня 2025 року
Дергачівський районний суд Харківської області
у складі: слідчої судді - ОСОБА_1
за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дергачі Харківської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, маючого малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого у ФО-П ОСОБА_7 пресувальником на гарячій штамповці, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України,
сторони кримінального провадження:
прокурор - ОСОБА_8
підозрюваний - ОСОБА_5
захисник - ОСОБА_9 .
Питання, що вирішується ухвалою.
Органом досудового розслідування встановлено, що 27.07.2025 приблизно о 07 год 00 хв ОСОБА_5 знаходився за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . У цей час у ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на жорстоке поводження з твариною, яка відноситься до хребетних, а саме вчинення активних дій спрямованих на знущання над власною собакою породи «Доберман». Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з хуліганських мотивів, нехтуючи моральними засадами суспільства в частині ставлення до тварин, проявляючи жорстокість, порушив вимоги ст. 18 Закону України «Про захист тварин від жорсткого поводження» щодо загальних правил поводження з тваринами, що виключають жорстокість. Так, ОСОБА_5 взявши гладкоствольну мисливську двоствольну переламну рушницю моделі «Т03-34ЕР», 12 калібру, здійснив 2 постріли в тіло тварини, розуміючи, що при пострілі остання отримає тілесні ушкодження, чим завдав тварині фізичного болю, страждання та мучення. Після чого, закінчивши свої протиправні дії, ОСОБА_5 закопав тіло собаки за межами власного домоволодіння. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово- ветеринарної експертизи причиною смерті тварини є кровотеча з гострою крововтратою в результаті спричинених тілесних ушкоджень. Між виявленими тілесними ушкодженнями і смертю тварини є прямий необхідний причинно- наслідковий зв`язок. Під час спричинення тілесних ушкоджень тварина перед смертю відчувала фізичний біль, страждання і мучення.
У судовому засіданні прокурор просив задовольнити клопотання з підстав, зазначених вище.
Підозрюваний у судовому засіданні проти клопотання заперечував, зазначивши, що вину у пред`явленій підозрі не визнає повністю, свого собаку любив, здійснював за ним догляд, взимку собака жив разом з ним у будинку. У той день він вийшов покормити собаку, який проявив агресію, укусив його за ногу та став поводитися неадекватно, внаслідок чого він змушений був здійснити постріли, які призвели до смерті собаки. Раніше собака поводив себе агресивно, непередбачувано, але потім все проходило, а в той день агресія не пройшла.
Захисник проти клопотання заперечує, просить обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Зазначає, що підозра необґрунтована, дії кваліфіковано не правильно, оскільки жорстокого поводження з твариною, вчиненого активним способом не було.
Заслухавши клопотання та думку присутніх осіб, оцінивши в сукупності всі обставини, в том у числі передбачені п. п. 1-11 ч. 1 ст. 178 КПК України, слідча суддя дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання, з огляду на таке.
Частина 1 ст. 29 Конституції України визначає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Як передбачено ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою може бути застосований, зокрема до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: 1). переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2). знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3). незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4). перешкоджати кримінальному провадженню іншими чином; 5). вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї (ч. 1 ст. 178 КПК України).
ОСОБА_5 30.09.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України.
Про обґрунтованість підозри, пред`явленої ОСОБА_5 та його можливу причетність до вчиненого кримінального правопорушення свідчать долучені до клопотання матеріали кримінального провадження у їх сукупності.
Більше того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Отже, з урахуванням змісту долучених до клопотання матеріалів кримінального провадження у їх сукупності, слідча суддя встановила, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на даному етапі розслідування достатньою сукупністю доказів.
При цьому, слідчою суддею на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначає, що причетність ОСОБА_5 до вчинення злочину, підозру яку йому повідомлено, є вірогідними та достатніми для застосування щодо підозрюваного обмежувального заходу.
Розглядаючи питання наявності ризиків, на які посилався прокурор, та позицію сторони захисту щодо їх недоведеності, слідча суддя зазначає таке.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. А як зазначено в п. 111-112 рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії», обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Так, в обґрунтування клопотання та застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурор зазначив, що існує ризик, того, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.
Даний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачене безальтернативне покарання виключно у виді позбавлення волі на строк до восьми років. Слідча суддя вважає, що зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від суду. Таке твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.07.2001), де Суд зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Відтак слідча суддя вважає, що стороною обвинувачення доведена наявність вказаного ризику.
Крім того, прокурор зазначає про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_5 , отримано копію клопотання про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, разом з додатками, в яких зазначені певні докази, анкетні відомості про свідків із зазначенням їх засобів зв`язку та місця мешкання, і перебуваючи на свободі, останній буде мати можливість здійснити незаконний вплив на вказаних осіб, чим перешкоджатиме встановленню істини у даному кримінальному провадженні.
Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд виходить із передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1 та ч. 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).
За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.
Оскільки допит свідків на стадії судового розгляду ще не здійснювався, вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу підозрюваного на них з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.
З огляду на вищевикладене, слідча суддя дійшла висновку, що ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні існує.
За таких підстав слідча суддя доходить висновку, що прокурором доведено, а стороною захисту не спростовано, що у даному кримінальному провадженні з метою виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, є необхідним застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу.
Разом з тим, вирішуючи питання про наявність правових підстав та доцільність застосування до підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу, слідча суддя враховує таке.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 5) втілює основоположне право людини на захист від свавільного втручання держави у її право на свободу. Тому у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.
З цього правила випливають два природних наслідки: тягар доведення обставин, що свідчать на користь тримання під вартою, завжди несе сторона обвинувачення, а будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою або звільнення, залишається сумнів, мають тлумачитися на користь звільнення особи.
Роль слідчого судді при оцінці вказаних обставин полягає в перевірці істинних намірів та цілей, що стоять за позбавленням особи свободи, відповідності цих цілей та намірів вимогам закону, та, у випадку встановлення відсутності законних підстав для тримання особи під вартою, - прийняття рішення про звільнення особи з-під варти.
Така перевірка відбувається за правилами національного законодавства, які містяться в положеннях ст. 177, 178, 183 КПК України.
Так, слідча суддя враховує, що тримання під вартою в розумінні ст. 183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Однак з урахуванням встановлених обставин слідча суддя доходить висновку, що прокурором не доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для здійснення мети, передбаченої ч. 1 ст. 177 КПК України.
Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри та існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, але не доведе недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Щодо застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, слідча суддя зазначає, що запобіжний захід у виді особистого зобов`язання не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та усунути ризики, передбачені ч. 1, 3 ст. 177 КПК України. Крім цього, слідча суддя також не вбачає за можливе застосувати запобіжний захід у виді застави, враховуючи той факт, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, що спричинило смерть тварини та особу підозрюваного, який має на утриманні неповнолітню дитину. Відтак визначення навіть мінімального розміру застави, передбаченого законом для тяжкого злочину, буде непомірним для підозрюваного, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 182 КПК України.
Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Відтак слідча суддя доходить висновку, що дієвим запобіжним заходом, який зможе запобігти ризикам, наявним у цьому кримінальному провадженні, є домашній арешт у нічну пору доби. При цьому слідча суддя враховує обставини, визначені ст. 178 КПК України, зокрема, наявність у ОСОБА_5 постійного місця проживання, перебування на утриманні неповнолітньої дитини, а також те, що ОСОБА_5 працює, де характеризується позитивно, раніше не судимий, та доходить висновку, що обраний запобіжний захід є пропорційним меті та завданням цього кримінального провадження.
Крім того, слідчою суддею враховуються показання свідка ОСОБА_12 , який являється сусідом підозрюваного і пояснив, що собака ОСОБА_5 поводила себе неадекватно, агресивно, її всі боялися і одного разу цей собака перестрибнув до нього у двір і розірвав належну йому маленьку собаку. Водночас, ОСОБА_5 любив свого собаку, здійснював за ним належний догляд.
Також на виконання вимог ч. 5 ст. 194 КПК України слідча суддя покладає на підозрюваного обов`язки, визначені даною нормою закону, у тому обсязі, який також сприятиме забезпеченню належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігатиме ризикам цього кримінального провадження.
На виконання ч. 6 ст. 194 КПК України, слідча суддя зазначає, що обов`язки, які покладені на підозрюваного ОСОБА_5 не можуть перевищувати двох місяців.
Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.
Керуючись ст. 178, 179, 181, 194, 196, 372, 392 КПК України, суд
Відмовити у клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 .
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Заборонити ОСОБА_5 залишати місце проживання, а саме: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду, з 22 год 00 хв вечора до 06 год 00 хв ранку наступного дня.
Зобов`язати ОСОБА_5 :
- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
Строк дії покладених на ОСОБА_5 обов`язків до 30 листопада 2025 року.
Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання начальнику ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області.
ВП №3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області повинен негайно поставити на облік ОСОБА_5 і повідомити про це слідчому ОСОБА_3 .
Попередити ОСОБА_5 про те, що в разі невиконання покладених на нього за цією ухвалою обов`язків може бути вирішене питання про застосування іншого, більш жорсткого виду запобіжного заходу.
Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на ОСОБА_5 зобов`язань.
Копію ухвали про застосування запобіжного заходу вручити підозрюваному ОСОБА_5 негайно після її оголошення.
Ухвала підлягає негайному виконанню та діє до 30.11.2025.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1