ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/4114/25 (1-кс/621/626/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/145/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

представника

власника майна - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційні скарги представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 та власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 30 грудня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000029 від 11.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою частково задоволено клопотання прокурора Зміївського відділу Чугуївської окружної прокуратури ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, який полягає у забороні відчуження, розпорядження та користування вказаним майном, в тому числі:

- вилучене 22.12.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_9 , мешк.: АДРЕСА_1 (м.т. НОМЕР_1 ), а саме: Мобільний телефон «Galaxy М3456» IMEI 1 - НОМЕР_2 IMEI 2 - НОМЕР_3 запаковано до сейф пакету - PSP 1230973 з відповідними написами та підписами учасників слідчої дії; Ноутбук чорного кольору з маркуванням «ACER» запаковано до сейф пакету PSP 3118292 з відповідними написами та підписами учасників слідчої дії; Папка з документами білого кольору із написом «Папка для документів» запаковано до сейф пакету PSP 3118286 з відповідними написами та підписами учасників слідчої дії; Системний блок чорного кольору із маркуванням «DELL» запаковано до сейф пакету QYH0016678 з відповідними написами та підписами учасників слідчої дії.

- вилучене 22.12.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_7 , мешк.: АДРЕСА_2 , (м.т. НОМЕР_4 ), а саме: мобільний телефон марки «iPhone» модель «12 Pro Max» IMEI: НОМЕР_5 , IMEI2: НОМЕР_6 , MEID: НОМЕР_7 , з SIM-карткою НОМЕР_4 - упакований до сейф - пакету № PSP 1230958.

На зазначену ухвалу слідчого судді представник власника майна - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку 22.12.2025 року за місцем проживання ОСОБА_9 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що оскаржувана ухвала винесена внаслідок неповноти та однобічності судового розгляду, з істотним порушенням норм процесуального права. Посилався на практику застосування рішень ЄСПЛ. Вказував, що у протоколі обшуку не зазначено індивідуальні ознаки вилученої комп`ютерної техніки, а суд першої інстанції не звернув на це увагу. Вважав, що ані в клопотання про арешт майна, ані в судовому рішення не зазначено, які саме наявні у вилучених речах та документах відомості можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні. Також зазначав, що слідчий суддя під час розгляду клопотання не встановив власника арештованого майна, що. на його думку, свідчить про неповноту судового розгляду.

Крім цього. З апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_10 , який просив скасувати ухвалу слідчого суді Зміївського районного суду Харківської області та постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання щодо арешту його власного мобільного телефону з сім картою.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги посилався на те, що ризики, визначені абз. 2 ч.1 ст. 170 КПК України не існують. Також вказував, що його власний телефон, який був вилучений, не був отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, не був засобом чи знаряддям його вчинення, не зберіг на собі слідів кримінального правопорушення, а також він не містить жодної інформації, яка є необхідною умовою проведення експертного дослідження, оскільки вся інформація, яка зберігається на ньому, є відкритою, прозорою та доступною.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Поряд з цим, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 просив здійснити апеляційний розгляд його апеляційної скарги без його участі.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутністю стороні, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 , дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділом ВП № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000029 від 11.01.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

23.12.2025 року слідчий звернувся до слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області з клопотанням про накладення арешту шляхом заборони користування, розпорядження, відчуження будь-яким особам, вилученого 22.12.2025 року в ході проведення обшуків за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а також за місце проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на фактичні обставини цього кримінального провадження, а також зазначав, що ці речі та предмети є тимчасово вилученим майном, визнані речовими доказами у цьому кримінальному провадженні та можуть бути використані як доказ у цьому провадженні, у зв`язку з чим виникла необхідність в накладанні арешту на зазначене в клопотанні майно.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що вищевказане майно, має значення для забезпечення кримінального провадження, а також вказав, що прокурор довів наявність підстав вважати, що зазначене майно має значення для досудового розгляду. Також посилався на те, що на час розгляду клопотання досудове розслідування не завершено, і потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи третіх осіб, який полягає в обмеженні права користування й розпорядження належним їм майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна, на яке слідчим суддею накладено арешт, ознакам речового доказу і обставини провадження стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, в тому числі, для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчуження, зіпсування, до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості пошкодження, псування, знищення, відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо арешту мана, яке було вилучене 22.12.2025 року в ході обшуків за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції прокурор пояснив, що вилучене майно визнано постановою речовими доказами по справі і може бути використано як доказ під час судового розгляду.

Зокрема, відповідно до відомостей постанови про визнання речовими доказами від 22.12.2025 року (арк. 150) вбачається, що вилучені у ході проведення обшуків документи та речі визнані речовими доказами у цьому кримінальному провадженні.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційних скарг стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна без обмеження права користування власниками майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту, згідно положень ст. 174 КПК України.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Крім того, відповідно до відомостей, які містяться в матеріалах цього судового провадження вочевидь вбачається, що в протоколі обшуку від 22.12.2025 року (арк. 72-75) та в постанові слідчого від 22.12.2025 року про визнання предметів в якості речових доказів (арк. 150-165) зазначено відомості щодо системного блоку та ноутбуку, які були вилучені під час обшуку у квартирі, яка належить ОСОБА_9 , але не було зазначено конкретних ознак цього майна окрім назви виробника.

Однак, ОСОБА_9 , був присутній підчас обшуку, особисто підписав протокол обшуку та не навів у ньому будь-яких зауважень.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу слідчого та прокурора про необхідність уточнення індивідуальних ознак цього майна.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 , а також власника майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 30 грудня 2025 року- залишити без змін.

Звернути увагу слідчого та прокурора про необхідність уточнення ознак арештованого майна, яке було вилучене під час обшуку у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_9 .

Власникам майна належить роз`яснити, що у подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власники майна мають процесуальне право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно їм може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді