Розбіжна окрема думка судді ОСОБА_1
до постанови Касаційного кримінального суду
від 09 жовтня 2025 року у справі № 446/1588/21[1]
Релевантні обставини
1. У цій справі строк давності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 КК, беззаперечно сплив на час розгляду справи судом першої інстанції.
2. Як встановлено цим Судом (див. пункт 14 постанови), засудженому було роз`яснено право на звільнення від відповідальності, однак за його наполяганням перша інстанція продовжила розгляд, визнала його винуватим, призначила покарання, стягнула з нього моральну шкоду на користь потерпілого і звільнила від покарання у зв`язку із закінченням строку давності.[2]
3. Захист безуспішно оскаржив вирок до апеляції, посилаючись водночас на відсутність події злочину, перебування у стані оборони і необережне заподіяння ушкоджень. Питання про звільнення від кримінальної відповідальності через закінчення строків сторона захисту не піднімала.[3]
4. До Суду захист оскаржив рішення апеляції, у той же час подавши клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.
5. Суд задовільнив це клопотання, скасував рішення попередніх інстанцій і закрив кримінальне провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК, звільнивши засудженого від відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності і залишивши задоволений судами позов потерпілого без розгляду.
6. Я не погодився з таким рішенням Суду.
7. В своїй окремій думці я не обговорюю можливих порушень з боку апеляційного суду, на які посилається сторона захисту, і які Суд не розглядав. Мої заперечення стосуються лише застосування Судом процесуального законодавства, що визначає порядок дій у разі спливу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Мета процедури у разі спливу строку давності
8. Закон передбачає закриття кримінального провадження у разі спливу строку давності. Мета цього положення: не витрачати суспільні ресурси на розгляд обвинувачення, який за визначенням не може вже призвести до пред`явлення обвинувачення - покарати винуватця за вчинене правопорушення.
9. Закон також передбачає виключення з цього правила. Якщо обвинувачена особа заперечує проти закриття і воліє довести свою невинуватість, розгляд продовжується, однак навіть у разі засудження, вона звільняється від покарання. Сенс цього також зрозумілий: справедливо дати обвинуваченому можливість виправдатися, щоб не створювалося враження, ніби він втік від правосуддя на хвилі часу.
10. Я не вбачаю жодних заперечень щодо цього підходу, який має давню історію.
Тлумачення статті 440 КПК
11. Однак я ставлю під сумнів право касаційної інстанції закривати кримінальне провадження за обставин цієї справи (див. пункти 1-5 вище).
12. На перший погляд Суд поступив правильно, оскільки стаття 440 КПК передбачає:
«Суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження».
13. Може скластися враження, що у Суду не залишається нічого, ніж задовольнити адресовану йому заяву засудженого про закриття провадження.
14. Однак це правильно, лише якщо тлумачити статтю 440 КПК ізольовано від іншого корпусу норм кримінального процесу.
15. Цей Суд відмовився від спрощеного тлумачення цього положення. Об`єднана палата, розглядаючи застосування статті 440 КПК у разі смерті засудженого, дійшла висновку, що, виходячи з принципу res judicata, сама по собі ця обставина, хоча і «передбачена статтею 284 цього Кодексу», не дає підстав для скасування обвинувального вироку чи ухвали суду та закриття провадження судом касаційної інстанції на підставі статті 440 КПК, якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення.[4]
16. Таке рішення Об`єднаної палати ґрунтується, серед іншого, на вимогах статті 438 КПК, відповідно до яких касаційна інстанція вправі скасувати або змінити оскаржені судові рішення лише у випадку, зокрема, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування кримінального закону.
17. Виходячи з цього, Суд багато разів зазначав, що не має права скасовувати або змінювати судові рішення, постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права.[5]
18. У разі спливу строку давності стаття 440 КПК також має тлумачитися у сукупності зі статтею 438 КПК, враховуючи, у тому числі, і мету процесуальних правил, що стосуються спливу строку давності (див. пункти 8-9 вище).
19. У випадку спливу давності обвинувачена особа має вибір: (1) подати клопотання про чи погодитися на закриття кримінального провадження або (2) наполягати на продовженні розгляду для визначення судом обґрунтованості обвинувачення.
20. Якщо особа обирає другий варіант і суд виносить вирок, яким визнає особу винуватою і звільняє від покарання, суд діє у повній відповідності з положеннями кримінального і процесуального закону.
21. У такому випадку апеляційна і касаційні інстанції не мають повноваження скасувати вирок першої інстанції, оскільки скасування вироку за таких обставин буде очевидним порушенням статті 409 або статті 438 КПК.
22. Іншими словами, свідома відмова обвинуваченої особи у першій інстанції від закриття провадження на підставі статті 49 КК означає, що вона відмовилася і від права вимагати такого закриття у наступних інстанціях, а наступні інстанції в силу згаданих статей КПК не мають права скасувати законне рішення першої інстанції і застосувати процедуру, від якої особа свідомо відмовилася.
23. Тобто право на закриття провадження у зв`язку зі спливом строку давності має бути реалізоване на тій стадії провадження, на якій цей строк сплив, і використане право на вибір між двома процедурами (див. пункт 19 вище), не поновлюється на кожній наступній стадії провадження.
24. Безумовно, сплив строку давності може припасти на період апеляційного або касаційного розгляду. У такому разі право вибору між двома варіантами (див. пункт 19 вище) виникає у особи на відповідній стадії, і вже відповідний суд вирішує питання в світлі обставини, що виникла під час його розгляду.
25. Я не залишаю поза увагою посилання колег на постанову Об`єднаної палати від 06 грудня 2021 року[6], однак вважаю, що вона не визначає обов`язку касаційної інстанції у всіх випадках задовольнити заяву засудженого про закриття провадження. Це рішення стосується ситуації, коли судами попередніх інстанцій не було роз`яснено особі право на закриття кримінального провадження, і вона не могла зробити усвідомлений вибір між двома опціями (див. пункт 19 вище), а тому касаційний суд має виправити цю ситуацію, надавши цю можливість під час свого провадження.
26. Однак в цій справі ситуація очевидно відмінна.
27. Підхід, застосований колегією у цій справі, легалізує суперечливу поведінку засудженого і заохочує «гру» з правосуддям. За такого підходу особі, яка має можливість отримати закриття провадження в першій інстанції, надається привілей витратити ресурси трьох інстанцій у надії на виправдання, маючи у кишені гарантоване звільнення від відповідальності за будь-якого результату її зусиль.
28. Я певен, що законодавець, передбачаючи норму статті 440 КПК, не ставив за мету знецінити принцип процесуальної економії і створити механізм для зловживання правом.
29. Тому у випадку, якщо особа наполягала на розгляді справи, маючи можливість отримати закриття провадження, то до зміни її позиції в наступних інстанціях має застосовуватися принцип недопустимості суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), який частково втілений у статтях 409 та 438 КПК.
30. Крім того, важливо мати на увазі, що скасування рішень попередніх інстанцій та закриття кримінального провадження в касаційній інстанції б`є по потерпілому, якому вже присуджене відшкодування.
31. В цій справі рішення Суду цивільний позов потерпілого про відшкодування шкоди, задоволений попередніми інстанціями, залишився без розгляду по суті, що анулювало наслідки провадження в цьому аспекті. Хоча це не звільняє заподіювача шкоди від обов`язку відшкодування, але змушує потерпілого розпочинати окреме цивільне провадження.
32. Таке рішення приносить права і інтереси потерпілого в жертву бажанню заподіювача шкоди «бавитися» з правосуддям.
33. Тому я вважаю, що у цій справі касаційний суд не мав підстав для скасування законних рішень судів попередніх інстанцій, ухвалених у строгій відповідності до процесуального закону, і не мав повноважень закрити провадження на підставі заяви засудженого, яку він мав можливість представити в суді першої інстанції, але свідомо відмовився від такої можливості.
Суддя ОСОБА_2