Справа № 462/1398/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1105/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку ст.89 КК України не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі - з 05 січня 2025 року до дня набрання вироком законної сили.

Вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 близько 15 год 05 хв 05.01.2025, перебуваючи у приміщенні аптеки «Подорожник», що за адресою: м. Львів, вул. Широка, 68 «А», де здійснює свою діяльність ПП «СОЛОМІЯ-СЕРВІС», маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, в умовах воєнного стану, розуміючи, що за його діями спостерігає фармацевт вказаної аптеки, відкрито заволодів вимірювачем артеріального тиску марки «ОМКО1Ч» (МІ Вазіс та адаптером змінного струму ННР-СМ01 в комплекті НЕМ-7121Т-АГ) загальною вартістю 1306 гривень 54 копійки без ПДВ та, не здійснивши жодного розрахунку, втік з приміщення аптеки, не зважаючи на крики фармацевта повернути товар, та в подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 заподіяв матеріальної шкоди ПП «СОЛОМІЯ-СЕРВІС» на загальну суму 1306 гривень 54 копійки без ПДВ.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 на підставі Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-1Х від 24.02.2022, із подальшими змінами та доповненнями, у зв`язку із вторгненням російської федерації на територію України, злочин вважається вчиненим в умовах воєнного стану.

На вказаний вирок захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10.11.2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати невинуватим ОСОБА_7 за ч.4 ст. 186 КК України, а кримінальне провадження закрити відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати та звільнити обвинуваченого з-під варти в залі суду.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, встановлені судом першої інстанції обставини не свідчать щодо доведеності вини ОСОБА_7 у інкримінованому злочині, а призначене покарання, відповідно, не може бути до нього застосоване.

Вказує, що, будучи допитаним в ході судового розгляду ОСОБА_7 пояснив, що інкриміновані дії не вчиняв. Інкримінованого викраденого майна в нього не було вилучено. Повідомив, що викрав тискомір з аптеки.

Однак, стороною захисту критично оцінюються такі покази обвинуваченого, щодо зізнання у викраденні майна, оскільки ОСОБА_7 під час перебування в СІЗО на стадії досудового і судового слідства перебував у складному хворобливому стані спричиненого дією сильно діючих речовин. Тому за своїм станом міг не усвідомлювати зміст питань та відповідей, що ним надавалися. Про складний психічний стан на межі важкої хвороби свідчить те, що ОСОБА_7 дійсно виявляє ознаки стійкого ураження нервової системи внаслідок вживання опіоїдів, що також підтверджується і висновком судово - медичної експертизи проведеної за ухвалою суду першої інстанції. Під час судового розгляду стан здоров`я ОСОБА_7 погіршився критично, що він уже не міг пересуватися без сторонньої допомоги.

Можливість сприйняття подій, давання показань під час досудового слідства та судового розгляду стороною обвинувачення не досліджувалося.

Оскільки, зі змісту обвинувального акту неможливо зрозуміти, які саме дії вчинив ОСОБА_7 , під час подій 05.01.2025 року в аптеці « Подорожник » з метою відкритого заволодіння чужим майном. Тобто у оскаржуваному вироку, а так само і в обвинувальному акті відсутній виклад суб`єктивної сторони злочину.

Окрім цього, у викладі обвинувачення судом, також відсутнє посилання на суб`єктивний склад злочину в діях ОСОБА_7 .

Викладене судом обвинувачення не узгоджується ні з показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є працівниками ДСО, ні з показами свідка ОСОБА_11 , яка є продавцем-фармацевтом аптеки «Подорожник», що в м. Львові по вул. Широка, 68А, ні з показами свідка ОСОБА_12 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила суду, що 05.01.2025 року, з аптеки було викрадено вимірювач артеріального тиску «ПАРАМЕД», а не «ОМРОН», як зазначено в оскаржуваному вироку та в обвинувальному акті.

Незважаючи на такі покази стороною захисту було наголошено на таку обставину повідомлену свідком ОСОБА_11 .. Судом дану обставину було залишено без дослідження. А тому на даний час згідно оскаржуваного вироку неможливо встановити, якої марки тонометр було викрадено з аптеки.

Згідно матеріалів справи досліджених в судовому засіданні, на які посилається суд у оскаржуваному вироку, то під час досудового слідства інвентаризація майна на момент 05.01.2025 року в аптеці не проводилася.

Окрім цього, у оскаржуваному вироку суду, а саме у його мотивувальній частині, не зазначено позиції щодо обвинувачення ні прокурора ОСОБА_13 , ні захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_14 .

Загалом у оскаржуваному вироку суду відсутня мотивація суду щодо сприйняття доводів сторони обвинувачення та заперечення доводів сторони захисту.

Обставин винуватості ОСОБА_7 не було встановлено ні під час досудового слідства ні під час судового розгляду. Що свідчить про безпідставність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.4 ст. 186 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, виступ прокурора ОСОБА_8 , який заперечив проти апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положення ст.17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Крім того, ст.62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніві щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

Як встановлено апеляційним судом, показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та письмові та речові докази у цьому кримінальному провадженні, досліджені безпосередньо у судовому засіданні, отримані у порядку, передбаченому КПК України, стосуються фактів та обставин, що мають значення для цього кримінального провадження та підлягають доказуванню у розумінні ст. 91 КПК України. Разом із цим, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи позицію обвинуваченого ОСОБА_7 щодо невизнання своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.186 КК України, колегія суддів розцінює, як таку, що обрана з метою уникнути покарання за вчинений злочин.

Наявність об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, яку складають діяння, суспільно небезпечні наслідки, а також причинний зв`язок між діянням і такими наслідками, підтверджено сукупністю досліджених судом належно оцінених доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 186 КК України грабежом є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, його провина у вчиненому підтверджується показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та іншими дослідженими доказами.

Так, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вказали на обвинуваченого ОСОБА_7 , як на особу, яка 05.01.2025 з торгового залу аптеки «Подорожник», що за адресою: м. Львів, вул.Широка, 68А, в присутності фармацевта ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що за його діями спостерігає фармацевт, відкрито викрала коробку з вимірювачем артеріального тиску і побігла у невідомому напрямку, не реагуючи на вимогу ОСОБА_11 повернути викрадене.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 вказали на обвинуваченого ОСОБА_7 , як на особу, яка 05.01.2025 прийшла у приміщення аптеки «Подорожник», в якій на той час, окрім ним та фармацевта ОСОБА_11 , перебував ОСОБА_12 та повідомила, що саме він, а не ОСОБА_12 викрав коробку з вимірювачем артеріального тиску.

Показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 також підтверджуються відеозаписами з камери спостереження з приміщення аптеки «Подорожник», що за адресою: м. Львів, вул.Широка, 68А, на яких чітко зафіксовано, що саме ОСОБА_7 05.01.2025 в присутності фармацевта ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що за його діями спостерігає фармацевт, відкрито викрав з приміщення аптеки коробку з вимірювачем артеріального тиску марки «ОМКО1Ч» та побіг у невідомому напрямку, не реагуючи на вимогу повернути викрадене.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що якість вказаних відеозаписів до протоколу огляду предметів, дає можливість чітко ідентифікувати обвинуваченого ОСОБА_7 за його рисами обличчя та параметрами тіла.

Колегією суддів не було виявлено відомостей, які б давали підстави вважати, що свідки, які були допитані судом під присягою, з будь - яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.

Письмові та речові докази у цьому кримінальному провадженні, досліджені безпосередньо у судовому засіданні, отримані у порядку, передбаченому КПК України, стосуються фактів та обставин, що мають значення для цього кримінального провадження та підлягають доказуванню у розумінні ст. 91 КПК України. Разом із цим, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи вищевказані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчинені відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, є доведеною, як прямими так і непрямими доказами, безпосередньо дослідженими в суді.

Отже, сукупність вищевказаних обставин, які підтверджуються доказами, що є належними та допустимими, дозволяє прийти до висновку, що пред`явлене обвинувачення поза розумним сумнівом знайшло своє підтвердження і дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання та можливості застосування до нього примусових заходів медичного характеру, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке, згідно положення ст. 12 КК України, є тяжким злочином, вчиненим умисно, з корисливих мотивів, дані про особу обвинуваченого, який не судимий в порядку ст. 89 КК України, неодноразово притягався до відповідальності за вчинення злочинів проти власності, неодружений, не працює, на обліку у психоневрологічному диспансері не перебуває, однак перебуває на обліку в наркологічному диспансері. Обставин, що пом`якшують покарання чи обтяжують покарання не встановлено.

Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 листопада 2023 року справа N641/1067/23, суд першої інстанції дійшов вірного переконання, що необхідною і достатньою мірою покарання для перевиховання обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів може бути покарання у виді позбавлення волі, оскільки його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Відтак, доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування вироку суду, так як є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особою, що перебуває під вартою - у той самий строк з дня отримання копії такого рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4