ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/1508/25 Номер провадження 11-кп/814/960/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 лютого 2025 року за №0000074, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 30 січня 2026 року, обвинуваченому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Полтава, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , не судимому.

Клопотання захисника ОСОБА_6 про застосування ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту залишено без задоволення.

Приймаючи таке рішення, місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, учинити інше кримінальне правопорушення, обставини й тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.4 ст.408 КК України, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, особу обвинуваченого та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

Водночас суд першої інстанції на підставі ч.4 ст.183 КПК України, врахувавши підстави та обставини, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, дійшов висновку про необхідність продовження зазначеного вище запобіжного заходу без визначення розміру застави ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2025 року в частині продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою застосувати йому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням на нього відповідних обов`язків. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не дослідив і не оцінив долучені стороною захисту докази щодо заявленого нею клопотання, не врахував те, що стороною обвинувачення не було доведено: існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України; неможливість обрання більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, щоб забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, який не судимий, є власником квартири, має: позитивну характеристику, тісні соціальні зв`язки з родиною, рідну тітку ОСОБА_8 , яка раніше була його опікуном, є особою пенсійного віку, не працює і не заперечує проти проживання в її домоволодіння ОСОБА_7 , гарантує здійснення цілодобового контролю за обвинуваченим і забезпечення його належної процесуальної поведінки; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.4 ст.408 КК України. Також апелянт посилається на те, що: обвинувачений вважає себе потерпілим у кримінальному провадженні, взаємопов`язаному з даним кримінальним провадженням, що є предметом судового розгляду; ОСОБА_7 є військовозобов`язаним, а не військовослужбовцем, через це посилання суду першої інстанції на можливість застосування на підставі ч.8 ст.176 КПК України щодо обвинуваченого виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставним.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Прокурор, обвинувачений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 були належним чином повідомлені про місце, дату, час апеляційного розгляду та заявили клопотання про здійснення розгляду апеляційної скарги за їх відсутності.

Тому в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України розгляд зазначеної вище апеляційної скарги здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

У направлених письмових клопотаннях заявах захисник ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу, прокурор просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, дослідила й вивчила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.ч.6, 8 ст.176 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе й виправдане.

Ризиком же в контексті кримінального провадження є певна обґрунтована ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, за змістом пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України - перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період, вчиненого за попередньою змовою групою осіб; ч.4 ст.408 КК України - дезертирства, тобто самовільного залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби в умовах воєнного стану.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим, під час вирішення вказаного вище питання місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що ОСОБА_7 може: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, учинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши обставини й тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким (ч.4 ст.408 КК України) й тяжким (ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України) злочинами, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим (зокрема, за найбільш тяжке кримінальне правопорушення з числа інкримінованих, передбачене ч.4 ст.408 КК України) - від 5 до 12 років позбавлення волі, особу обвинуваченого, який не одружений, не має: постійного місця роботи й стабільного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, наявність у власності в ОСОБА_8 (тітки обвинуваченого), яка є пенсіонером, житла, її позитивну характеристику.

Водночас установлені під час розгляду клопотання й апеляційної скарги обставини в їх сукупності не дають підстав стверджувати про наявність сукупності тих характеристик особи ОСОБА_7 та його характерних рис у аспекті потенційної суспільної небезпеки, які би разом із іншими доречними факторами цього конкретного кримінального провадження свідчили би про можливість і достатність досягти мети заходу забезпечення кримінального провадження в умовах лише певного контролю за його поведінкою без продовження раніше застосованого запобіжного заходу.

Колегія суддів ураховує те, що ОСОБА_7 має: позитивну характеристику, певні соціальні зв`язки з родиною, не судимий, заяву ОСОБА_8 про можливість проживання обвинуваченого в її домоволодіння та здійснення нагляду за ним, однак зазначені дані не спростовують наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, і неможливість їм запобігти в разі незастосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на всі обставини справи, що мають правове значення при вирішенні питання про запобіжний захід, у їх сукупності.

Відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду таких, що не змінились і не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 умисних особливо тяжкого й тяжкого злочинів проти основ національної безпеки України та проти встановленого порядку несення військової служби в умовах воєнного стану, що мають надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого та його поведінку в їх сукупності, на думку суду апеляційної інстанції, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , запобігти вказаним вище ризикам і це виключає можливість обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі цілодобового домашнього арешту за місцем проживання його тітки ОСОБА_8 , що також убачається з положень ч.ч.6, 8 ст.176 КПК України, в силу яких під час дії воєнного стану: до осіб, які обвинувачуються, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України; до військовослужбовців, які обвинувачуються, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Як убачається зі змісту обвинувального акту, ОСОБА_7 інкримінується те, що він, будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, у військовому званні солдата, здійснив дезертирство в умовах воєнного стану, вчинивши кримінальне правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України. Тому на цій стадії провадження посилання захисника на помилковість врахування щодо ОСОБА_7 положень ч.8 ст.176 КПК України позбавлені підстав. Окрім того, виключність продовженого обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою полягає, зокрема, й у наявності обставин, передбачених положеннями ч.6 ст.176 КПК України.

Виходячи з ч.2 ст.331, ч.4 ст.199 КПК України, суд розглядає клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Абзацом 8 ч.4 ст.183 КПК України унормовано, що під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

ОСОБА_7 інкримінується те, що він, будучи військовослужбовцем, учинив тяжкий злочин, передбачений ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України, та особливо тяжкий злочин, передбачений ч.4 ст.408 КК України.

З огляду на викладене вище та враховуючи встановлені судом ризики, визначені в п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст.178 КПК України, то невизначення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали розміру застави обвинуваченому, як наслідок, є правильним.

Що стосується тверджень сторони захисту, пов`язаних із необхідністю здійснення оцінки доказів із точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питання про визнання особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, то ці твердження позбавлені підстав, оскільки виходять за межі процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підлягають вирішенню судом за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Обґрунтованість же висунутої особі підозри є предметом перевірки слідчого судді на стадії досудового розслідування, в тому числі в ході вирішення питання про застосування і продовження особі запобіжного заходу, а після направлення обвинувального акту до суду особа набуває статусу обвинуваченого на стадії судового провадження та саме в межах пред`явленого їй обвинувачення здійснюється судовий розгляд. Разом з цим, під час досудового розслідування обґрунтованість оголошеної ОСОБА_7 підозри була встановлена та перевірена слідчим суддею в ході вирішення питання про застосування та продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на стадії досудового провадження.

Усупереч доводам апелянта, місцевий суд у ході вирішення питання про запобіжний захід надав оцінку доводам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, дійшовши правильного висновку про необхідність продовження ОСОБА_7 раніше застосованого йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, а тому колегія суддів не вбачає допущення місцевим судом тих істотних порушень вимог КПК України, які би перешкодили чи могли перешкодити цьому суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження, а, отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4