ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 363/2558/21

провадження № 51-2238км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянуву відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє 30 жовтня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 185, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 289 КК,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами обставини

За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 289 КК, та призначено покарання за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією усього належного майна; за ч. 4 ст. 187 КК - у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього належного майна; за ч. 1 ст. 289 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 70 КК остаточне покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією усього належного майна.

Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат, відшкодування завданої шкоди, накладених на майно арештів та долю речових доказів у кримінальному провадженні.

08 травня 2025 року Київський апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією усього належного майна; за ч. 4 ст. 187 КК - у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього належного майна; за ч. 1 ст. 289 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточне покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією усього належного майна. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів; нападі з метою заволодіння чужим майном, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом, за обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку.

Вимоги і узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Не оспорюючи встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини засудженого та правильності кваліфікації його дій, захисник у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду через невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає безпідставним висновок апеляційного суду про відсутність у засудженого щирого каяття, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 сприяв розкриттю злочину, попри скрутне матеріальне становище прагне усунути заподіяну шкоду, задля чого має бажання вступити до лав Збройних Сил України (далі - ЗСУ) аби отриману платню спрямовувати на її відшкодування.

Зазначає, що щире каяття засудженого підтверджується визнанням вини, ставленням до вчиненого і наслідків, активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення шляхом надання пояснень про всі відомі йому обставини як під час досудового слідства, так і під час судового розгляду.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримала вимоги касаційної скарги та просила їх задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення вимог касаційної скарги та просив оскаржене судове рішення залишити без зміни.

Інші учасники судового провадження повідомлялись про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів виходить із такого.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За приписами частини 2 цієї статті Верховний Суд переглядає судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги.

Захисник в касаційній скарзі не оспорює висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, правильності кваліфікації його дій, а тому вирок апеляційного суду в цій частині Суд не перевіряє.

Порушуючи питання про скасування вироку апеляційного суду, захисник стверджує про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. Однак такі доводи є неспроможними, з огляду на таке.

За приписами ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й дослідженим у судовому засіданні доказам.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення має бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є не тільки карою за вчинений злочин, а й заходом примусу, необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 289 КК, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та обставини скоєних кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, раніше судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 - щире каяття у вчиненому, та обставини, що його обтяжує - рецидив злочинів.

Переглядаючи вирок місцевого суду, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією усього належного майна, хоч і не виходить за межі санкції, встановленої пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, проте за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Апеляційний суд погодився з доводами, наведеними в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілої, про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, їх характер та наслідки, що призвели до смерті особи.

Цей суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий за ч. 1 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі та звільнившись із місць позбавлення волі по відбуттю покарання вчинив нові злочини, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та схильність до вчинення кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд взяв до уваги особливу суспільну небезпечність обвинуваченого, який за попередньою змовою групою осіб, діючи з корисливих мотивів, завчасно та ретельно спланував особливо тяжкі злочини, виготовив знаряддя вчинення злочину, а саме саморобним способом вніс конструктивні зміни у невстановлену мисливську гладкоствольну одноствольну рушницю, з якої в подальшому здійснив один постріл у потиличну ділянку голови потерпілого, який сидів на передньому водійському сидінні автомобіля, внаслідок чого останній помер на місці.

Також апеляційний суд погодився з наведеними в апеляційних скаргах доводами про те, що місцевий суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття, оскільки наявність такої обставини не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Так, протягом апеляційного перегляду обвинувачений ОСОБА_7 хоч і не заперечував встановлені фактичні обставини кримінального провадження, проте, посилаючись на протиправну поведінку потерпілого, намагався довести виправдання своїх злочинних дій, що ставить під сумнів наявність у нього щирого каяття. Матеріали справи не містять також даних про відшкодування потерпілим хоча б частини коштів у рахунок завданої матеріальної та моральної шкоди, незважаючи на те, що з моменту вчинення злочинів минуло більше 4 років на час апеляційного перегляду. Отже, факт щирого каяття ОСОБА_7 не знайшов свого відображення в матеріалах кримінального провадження, з огляду на що суд апеляційної інстанціїне визнав його обставиною, що пом`якшує покарання.

Враховуючи встановлені обставини та суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, що його обтяжує, апеляційний суд дійшов переконання про необхідність призначення ОСОБА_7 за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК більш суворого покарання, ніж визначене судом першої інстанції, а саме покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, що буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК більш суворого покарання, як вимагав прокурор в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не встановив.

Верховний Суд погоджується з указаними висновками суду апеляційної інстанції.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, що означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

В контексті приписів ст. 414 КПК явної несправедливості призначеного ОСОБА_7 покарання через суворість касаційним судом не встановлено. Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду апеляційної інстанції щодо виду та розміру призначеного покарання, у касаційній скарзі не зазначено, і таких даних у матеріалах кримінального провадження за наслідками касаційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів враховує, що нових обставин, які би не були взяті до уваги судом при призначенні засудженому покарання та могли би свідчити про явну суворість покарання, призначеного за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, захисником не наведено. Усі обставини, на які захисник звертає увагу в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції уже врахував під час визначення виду і розміру покарання, та, зокрема, не встановив даних, які свідчать про наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання, як щире каяття, навів переконливі мотиви свого рішення.

В аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК, призначене за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією усього належного майна, є необхідним і достатнім для досягнення мети його призначення та є співмірним із суспільною небезпечністю вчиненого ОСОБА_7 діяння, заподіяними наслідками та даними про особу засудженого.

Наявність щирого каяття відповідно до приписів статей 91, 291 КПК входить до предмета доказування як обставина, яка впливає на призначення покарання, а тому суд має переконатися за матеріалами справи в наявності у особи щирого жалю стосовно скоєного та бажання у неї спокутувати свою провину, про що мають свідчити певні фактичні дані із відповідних процесуальних джерел.

За усталеною правозастосовною практикою Верховного Суду щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї протиправної поведінки. Йому притаманне не просто формальне визнання винуватим тих обставин, які ставляться в провину, та своєї винуватості, а дійсне засудження свого вчинку, готовність змінити спосіб життя і не вчиняти нових правопорушень, яке характеризує поведінку винуватого з позицій її внутрішньої переорієнтації, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і це має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (див. постанови Верховного Суду від 22 березня 2018 року (справа № 759/7784/15-к, провадження № 51-2607км18), від 16 березня 2023 року (справа № 689/2339/21, провадження № 51-3216км22), від 19 березня 2025 року (справа № 705/6905/23, провадження № 51-4922км24) тощо).

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і, що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

ОСОБА_7 визнав свою вину та розкаявся, проте, як встановив апеляційний суд, формально, оскільки намагався довести виправдання своїх злочинних дій, посилаючись на протиправну поведінку потерпілого, не відшкодував заподіяну шкоду.

Отже, апеляційний суд, стверджуючи про відсутність щирого каяття засудженого, обґрунтовано виходив із того, що факт щирого каяття ОСОБА_7 не знайшов свого відображення в матеріалах кримінального провадження.

Доводи касаційної скарги та обставини, на які посилається захисник, не спростовують такого висновку апеляційного суду.

Не погоджуючись із висновками апеляційного суду та вказуючи про упередженість твердження цього суду про те, що щире каяття повинно відображатись у повному або частковому відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди потерпілим, захисник не врахувала, що вказана обставина врахована судом не відокремлено, а у сукупності з даними про особу засудженого, конкретними обставинами кримінальних правопорушень та посткримінальною поведінкою засудженого.

Щодо доводів про висловлений засудженим намір вступити до лав ЗСУ з метою усунення заподіяної шкоди шляхом спрямування заробітної плати на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з урахуванням наданої Суду інформації про те, що на момент касаційного перегляду ОСОБА_7 перебуває в ЗСУ, колегія суддів зазначає, що вчинення умисного особливо тяжкого злочину і заподіяння невідворотного наслідку у виді смерті людини, які не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, навіть з урахуванням перебування засудженого в ЗСУ, відокремлено від інших обставин, встановлених судом в цій справі, не свідчить про наявність підстав до скасування чи зміни вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання, враховуючи, серед іншого, і відсутність відомостей про відшкодування шкоди й на цей час.

Безпідставним також є посилання захисника на активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення засудженим шляхом надання пояснень про всі відомі йому обставини як під час досудового слідства, так і під час судового розгляду, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема з обвинувального акта, органом досудового розслідування не встановлено обставин, які згідно ст. 66 КК пом`якшують покарання ОСОБА_7 , в тому числі і активного сприяння розкриттю злочину. Не встановлено такої обставини і судом першої інстанції, вирок якого сторона захисту не оскаржувала, а також апеляційним судом.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Активним сприянням розкриттю злочину є добровільна допомога слідству, яка виявляється у повідомленні правоохоронному органу або суду обставин і фактів по справі, наданні доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викритті інших співучасників, визначенні ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом, і таке сприяння має бути активним, ініціативним та підтвердженим доказами.

Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю злочину.

Як свідчать матеріали провадження, хоча ОСОБА_7 свою вину у скоєному визнав, однак фактичні обставини скоєного судом встановлені на підставі інших доказів, які зібрані органом досудового слідства. Доказів, які би підтверджували факт сприяння працівникам органу досудового розслідування та були підставою для такого висновку захисник не наводить, а матеріали кримінального провадження не містять.

Отже, переконливого обґрунтування щодо суворості призначеного засудженому покарання доводи касаційної скарги захисника не містять.

Зважаючи на викладене, за оцінкою доводів касаційної скарги Верховний Суд не вбачає таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскарженого рішення.

Вирок апеляційного суду є належно обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогами статей 370, 374 та 420 КПК, у ньому зазначено належні мотиви та положення закону, якими керувався суд. Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків апеляційного суду та ставили під сумнів законність оскарженого вироку, в касаційній скарзі не наведено, і таких обставин за перевіркою доводів захисника не встановлено.

Колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, для застосування повноважень Верховного Суду, визначених у пунктах 2, 3, 4 ч. 1 ст. 436 цього Кодексу, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3