ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, -

встановив:

14.11.2025 року засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про умовно-дострокове звільнення від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Зазначене клопотання заявник мотивує тим, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 03.04.2023 року його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 51 000 грн із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. В подальшому, вироком Одеського апеляційного суду від 03.04.2024 року, вирок першої інстанції скасовано та йому призначено нове покарання у виді штрафу в розмірі 51 000 грн із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Наразі ОСОБА_4 перебуває на обліку в органі пробації та відбуває зазначене додаткове покарання. За час відбування покарання засуджений дотримується сумлінної поведінки, що підтверджується позитивними характеристиками з місця роботи та органу пробації. Заявник вказує, що протягом періоду відбування додаткового покарання він до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, порядок і умови відбування додаткового покарання не порушував, транспортними засобами не керував, а також фактично відбув половину строку призначеного йому додаткового покарання. У зв`язку з наведеним засуджений просить суд вирішити питання щодо зняття додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 заяву підтримав.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування додаткового покарання.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження волі або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати серед іншого питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

Крім цього, у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» зазначено, що звільнення осіб від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким мають надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 Кримінального кодексу України.

Так, в пункті 5 вказаної постанови зазначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можуть бути застосовані тільки після фактичного відбуття тієї частини строку покарання, яка зазначена у ч. 3 ст. 81, ч. 4 ст. 82 та ч. 3 ст. 107 КК України.

Також у пункті 7 вказаної постанови зазначено, що згідно з ч. 1ст. 81 КК України особу може бути умовно-достроково звільнено (повністю або частково) від відбування і додаткового покарання. При умовно-достроковому звільненні від відбування основного покарання засудженого, щодо якого було застосовано додаткове покарання, суд може вирішити питання про його повне або часткове звільнення від відбування і додаткового покарання не тільки тоді, коли про це порушено питання у поданні органу, який відає виконанням покарання, а й за своєю ініціативою.

Відповідно ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. До ОСОБА_4 застосовано передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України покарання на підставі вироку суду, оскільки він визнаний винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення. Будь-який вид покарання, передбачений КК України, призводить до звуження прав засудженої особи. Однак таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально каране діяння.

Вирішуючи клопотання засудженого, суд враховує, що ОСОБА_4 було засуджено за ч. 1 ст. 286-1 КК України, яка передбачає відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного або іншого сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. При призначенні покарання судом до основного покарання у виді позбавлення волі, було застосовано положення статті 69 КК України та призначено основне покарання більш м`яке від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.286-1 КК у виді штрафу. З цього слідує, що суд, діючи від імені держави вже проявив справедливий гуманізм не призначивши ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке він мав би відбувати реально, оскільки норма ч.1 ст.75 КК України містить пряму заборону застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням до осіб, винних у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Також суд зазначає, що керування особою транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху і має підвищену суспільну небезпечність дій таких осіб, оскільки вірогідність настання ДТП в такому випадку є значно вищою, а тому запобігальна мета додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами в такому разі набуває особливого значення. Тяжкість та небезпечність таких злочинів обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, бо водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я учасників дорожнього руху.

Також суд вважає, що умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в цьому випадку нівелює мету кримінального покарання, оскільки таке звільнення жодним чином не слугуватиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як це передбачено ч. 2 ст. 50 КК України.

У даному випадку враховано судом, що додаткове покарання було призначено ОСОБА_4 з метою недопущення вчинення ним в подальшому злочинів в результаті використання права керувати транспортними засобами, та у конкретному випадку було призначено з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, наслідки які настали, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Таким чином суд дійшов висновку про недостатню переконливість доводів та обґрунтувань зазначених у клопотанні про необхідність звільнення засудженого від відбування додаткового покарання, у зв`язку з чим клопотання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 369-372, 376, 537, 539 КПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №947/7180/23

Номер провадження № 1-в/522/489/25

Головуючий суддя ОСОБА_1