Справа № 161/7965/25 Провадження №11-кп/802/494/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0001056 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, раніше судимий:

- 29.06.2006 Луцьким міськрайонний судом Волинської області за ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ст.386, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна та штраф 510 грн., звільненого 24.07.2012 умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 15 днів;

- 04.03.2016 Луцьким міськрайонний судом Волинської області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого 20.07.2022 по відбуттю строку покарання.,

засуджений за ч.4 ст.186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Строк відбуття покарання постановлено рахувати з 26.03.2025, тобто з моменту його затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 тримання під вартою залишено до вступу вироку в законну силу.

Вироком вирішено питання речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він 20 березня 2025 року, близько 17.50 год., перебуваючи на прилеглій території до житлових будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , умисно, повторно, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, продовженого востаннє Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №26/2025 від 14 січня 2025 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні №4220-ІХ від 15 січня 2025 року, з корисливих мотивів, проходячи повз потерпілого, шляхом ривка, відкрито викрав гаманець чорного кольору, після чого, дістав з нього грошові кошти в сумі 1 500 гривень, викинувши гаманець на землю та, усвідомлюючи факт його викриття потерпілим, який намагався його затримати, продовжуючи свій злочинний умисел, втік у невідомому напрямку, утримуючи грошові кошти при собі, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на вищезазначену суму.

В поданій апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання обвинуваченому необґрунтованим. Вказує на те, що в ході досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, з`явився із явкою з повинною. Посилається на те, що необхідно віднести до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, відшкодування майнової шкоди. Просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.ст.69, 69-1 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримували та просили змінити вирок суду і призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, думку прокурора, яка апеляційну скаргу заперечувала та просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника, в частині пом`якшення покарання обвинуваченому, шляхом застосування до ОСОБА_8 ст.ст.69, 69-1 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Приписами ч.1 ст.65 КК України регламентовано, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Положення ч.2 ст.65 КК України визначають, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_8 , місцевим судом дотримані.

Як убачається з вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_8 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, належним чином урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу винного, який не визнав свою винуватість, має постійне місце проживання, завдані збитки відшкодовані у повному обсязі його співмешканкою в ході судового розгляду, в зв`язку з чим потерпілий майнових претензій не має та просив суворо його не карати, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів.

Місцевий суд обґрунтовано відніс до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , добровільне відшкодування завданої шкоди.

А тому, врахувавши наведені обставини у їх сукупності, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч.4 ст.186 КК України у мінімальному розмірі.

Апеляційний суд вважає, що в даній справі відсутні підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.69 та ст.69-1 КК України, враховуючи обставини вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за аналогічні злочини, та наявність лише однієї обставини, яка пом`якшує покарання винного, тому вид та розмір покарання, призначений ОСОБА_8 , відповідає принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатнім для досягнення цілей покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги є неспроможними та не можуть бути задоволеними.

В даному випадку, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_8 , наявність лише однієї обставини, яка пом`якшує його покарання, і не знижує істотно ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, не може слугувати підставами для застосування щодо нього положень ст.69 КК України.

Є безпідставними і доводи сторони захисту про призначення обвинуваченому покарання з врахуванням ст.69-1 КК України.

Приписами ст.69-1 КК України регламентовано, що за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

В ч.1 ст.66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Разом з тим, під час досудового розслідування не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 (а.к.п.4).

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину не визнав, вказавши, що підняв гаманець, який випав у потерпілого.

При цьому допитаний потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що ОСОБА_8 раптово, шляхом ривка, вирвав з його лівої руки гаманець, коли він намагався покласти його до кишені.

Тому місцевий суд обґрунтовано та належним чином вмотивувавши своє рішення не відніс до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , щире каяття, оскільки основною формою прояву щирого каяття є повне визнання своєї вини та правдива розповідь про всі відомі обставини вчиненого злочину. Щире каяття повинно ґрунтуватись на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене. Така обставина має знайти і своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

За таких обставин в даному кримінальному провадженні відсутні законні підстави для застосування щодо ОСОБА_8 положень ст.69-1 КК України, а доводи захисника не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і на думку суду апеляційної інстанції повністю відповідає меті й принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, їх небезпечності та даним про особу винного, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі захисника.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня отримання копії даної ухвали.

Головуючий

Судді: