ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 685/1416/23

провадження № 51-1716 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ( у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та засудженого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000727, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя м. Порто, Португалія, тимчасово проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 цього Кодексу до покарання у виді штрафу в розмірі 13 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 221 000 грн, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ч.1 ст.337 КПК України ОСОБА_7 звільнено з-під варти в залі суду.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні та скасовано арешт на майно.

Вироком Хмельницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок місцевого суду скасовано, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Строк відбування основного покарання постановлено рахувати з моменту затримання, в порядку виконання вироку. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Апеляційний суд встановив, що водій ОСОБА_7 29 жовтня 2023 року близько 21:20, керуючи технічно справним вантажопасажирським автобусом марки «Mercedes- Benz Sprinter 319 GDI» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Р-48 сполученням «Білогір`я-Кам`янець-Подільський»,поблизу с. Турівка Теофіпольської ТГ Хмельницького району Хмельницької області, порушив вимоги пунктів 2.9 «а», 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.1, 12.2 ПДР України, перебував у стані алкогольного сп`яніння, що знижувало його увагу та швидкість реакції, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, не обрав безпечної швидкості руху, рухався у темну пору доби зі швидкістю близько 80 км/год, яка не відповідала безпечній швидкості - 57.3 км/год, не врахував дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, і, як наслідок, втратив над ним контроль та допустив виїзд за межі проїжджої частини на праве узбіччя та різко змінив напрямок руху ліворуч, внаслідок чого відбулося перекидання транспортного засобу на ліву сторону, в результаті ДТП пасажир автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter 319 CDI» ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці події.

Порушення ОСОБА_7 вимог п. 12.1 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону тому, що безпосередньо не дослідив докази, якими доведено факт перебування засудженого в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, не зважив на те, що огляд на визначення стану сп`яніння проведено з порушенням вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як наслідок апеляційний суд застосував закон який не підлягав застосуванню, а саме ч. 3 ст.286-1 КК України.

Засуджений вважає, що внаслідок допущених порушень йому призначено надто суворе покарання, оскільки не враховано те, що він одразу після ДТП вибачився перед потерпілою та відшкодував завдану шкоду, допоміг із проведенням поминальних обідів, допомагає дитині загиблого, а також дані про його особу, зокрема, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання за яким позитивно характеризується, був працевлаштований, з 2014 року активно займався волонтерством, на даний час хворіє на важке захворювання - синдром Гієна-Барре внаслідок якого позбавлений можливості самостійно пересуватися.

Посилається на невідповідність вироку апеляційного суду вимогам статей 373, 420 КПК України через те, що в резолютивній частині не зазначено рішення про досудове тримання під вартою.

Прокурор у касаційній скарзі також стверджує про недотримання вимог статей 420, 374 КПК України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч.5 ст.72 КК України, просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та зарахувати засудженому в строк покарання період попереднього ув`язнення з 30.10.2023 по 20.02.2024 з розрахунку день за день.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги касаційної скарги прокурора підтримала та просила задовольнити, натомість скаргу засудженого вважала обґрунтованою лише в частині не застосування апеляційним судом норм ч.5 ст. 72 КК України.

Захисник ОСОБА_6 в суді касаційної інстанції скаргу засудженого підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст.438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційних скарг суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Доводи засудженого ОСОБА_7 про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону щодо засади безпосередності дослідження доказів, не заслуговують на увагу.

За змістом ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, тому що без безпосереднього дослідження доказів, їх належної перевірки та оцінки, суд позбавлений можливості встановити обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та відповідно правильно кваліфікувати вчинене особою діяння, а також вирішити інші питання, які має вирішуватися при постановленні будь-якого судового рішення.

Положеннями ст.404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись приписів ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони обвинувачення повторно безпосередньо дослідив всю сукупністю доказів щодо стану сп`яніння, відповідно до вимог ст. 94 КПК України дав їм оцінку з точки зору належності та допустимості, а також достатності та взаємозв`язку й дійшов обґрунтованого переконання про те, що ОСОБА_7 на момент ДТП перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Засуджений не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції та в касаційній скарзі висловлює доводи, які зводяться до надання ним власної оцінки доказам.

Втім, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Тому відповідно до норм ст.433 КПК України не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Натомість ст. 94 КПК України передбачає, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок, та має здійснюватись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст.85 КПК України).

При цьому доведеність тих чи інших обставин злочину не завжди ґрунтується на прямих доказах і висновок щодо обставин справи може випливати з аналізу сукупності непрямих доказів.

Слід вказати, що непрямі докази - це відомості про факти, на підставі яких у визначеному законом порядку суд опосередковано встановлює наявність або відсутність обставин, які входять до предмету доказування, відношення яких до справи не очевидне і може бути виявлено лише під час глибокого аналізу їх природи, суті та співставлення з іншими такими ж обставинами та які мають значення для правильного вирішення справи.

Процес доказування непрямими доказами в кримінальному провадженні полягає як у виявленні та встановленні безперервного зв`язку усіх непрямих доказів між собою в рамках конкретної системи, заключною метою яких є встановлення «проміжних» фактів, так і у встановленні безперервного зв`язку між «проміжними» фактами та обставинами, котрі складають сам предмет доказування.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що факт перебування особи у момент вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного чи іншого сп`яніння підлягає доказуванню, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК України, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів (до прикладу постанови ВС у справах № 571/1436/15-к, № 372/2291/16-к, № 564/590/17, № 643/20474/15-к).

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що апеляційний суд, на відмінну від суду першої інстанції, дотримався наведених вимог закону та на підставі сукупності безпосередньо досліджених доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту перебування ОСОБА_7 на момент ДТП в стані алкогольного сп`яніння.

Що стосується посилань засудженого на неврахування апеляційним судом висновку експерта №1944 від 03 листопада 2023 року, відповідно до якого в крові ОСОБА_7 не виявлено наявність етилового і інших спиртів та їх ізомерів, то суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що такий результат є цілком логічним та обумовленим тим, що забір крові, яка була надана на дослідження, проводився 30 жовтня 2023 року з 03:35 по 03:45, тобто за спливом більше шести годин після ДТП та за спливом більш ніж три години після огляду ОСОБА_7 за допомогою газоаналізатора «Drager Alkotest 6810».

Таким чином, встановлені апеляційним судом обставини, на підставі сукупності досліджених доказів, цілком виправдано свідчать про вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

З цих підстав твердження засудженого про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч.3 ст.286-1 КК України, є неприйнятними.

Що стосується доводів ОСОБА_7 про суворість призначеного йому апеляційним судом покарання, то вони теж не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Суд апеляційної інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.286-1 КК України належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, що полягав у грубому порушенні засудженим декількох пунктів вимог Правил дорожнього руху. Його дії призвели до незворотних наслідків - загибелі молодої людини.

При цьому всебічно взяв до уваги дані про особу винного, зокрема те, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний злочин, вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, у добровільному порядку повністю відшкодував шкоду потерпілій, за місцями проживання в м. Красилів Хмельницької області та м. Порто Португалії характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, займається волонтерською діяльністю та допомагає ЗСУ, що підтверджено характеристиками з місця проживання та подяками від імені української громади в Португалії. Також врахував послідовну позицію потерпілої ОСОБА_10 , котра просила не призначати ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, так як він повністю відшкодував їй завдану шкоду та продовжує допомагати її родині.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Натомість активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, щире каяття, добровільне повне відшкодування шкоди апеляційний суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання винного, та такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину й призначив йому основне покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Касаційний суд вважає, що в даному випадку призначене апеляційним судом покарання є законним та справедливим, воно сприятиме виправленню винного, попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Разом із цим слушними є доводи касаційних скарг прокурора, а також засудженого щодо незастосування судом апеляційної інстанції положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Вищенаведеною нормою закону передбачено, що в разі засудження особи до позбавлення волі у строк покарання судом зараховується строк попереднього ув`язнення із розрахунку день за день.

За змістом норм ст.420, 373 КПК України у разі визнання особи винуватою в резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення про залік досудового тримання під вартою.

За матеріалами справи, ОСОБА_7 був затриманий 30 жовтня 2023 року в порядку ст.208 КПК України. Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2023 року йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року ОСОБА_7 було звільнено з-під варти в залі суду на підставі ч.1 ст. 377 КПК України.

Отже, період попереднього ув`язнення з 30 жовтня 2023 року по 20 лютого 2024 року на підставі ч.5 ст.72 КК України підлягав зарахуванню ОСОБА_7 в строк покарання у виді позбавлення волі.

Однак апеляційний суд, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі, на вказані вимоги закону увагу не звернув, тим самим не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ч.5 ст.72 КК України, що відповідно до п. 2 ч.1ст. 438 КПК України є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення.

У контексті викладеного Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а касаційна скарга засудженого - до часткового задоволення. У зв`язку із цим та, керуючись статтями 434, 436,438, 442 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення.

З цих підстав Суд ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити, а касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.

Вирок Хмельницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання у виді позбавлення волі період попереднього ув`язнення з 30 жовтня 2023 року по 20 лютого 2024 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В решті судове рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3