Провадження №: 1-кп/336/670/2026
УХВАЛА

Іменем України

05 січня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

в с т а н о в и в:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

05.01.2025 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити, мотивуючи наявністю ризиків, передбаченних ст. 177 КПК, а також надав суду письмові підтвердження вручення клопотання ОСОБА_5 .

Обвинувачений заперечував проти продовження дії запобіжного заходу, зазначив, що бажає продовжувати військову службу і на час судового розгляду міг би перебувати вдома під домашнім арештом.

Захисник проти заявленого клопотання заперечив, зазначивши, що ризики, вказані прокурором у клопотання не доведені.

Розглянувши клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, переліченим у вказаній статті.

В силу ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Виходячи із змісту ч. ч. 3-5 ст. 199 КПК України при продовженні строку дії запобіжного заходу мають бути встановлені достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК України ризиків, на які вказує прокурор, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Як вбачається із змісту обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування ухвалою слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2025 на стадії досудового розслідування кримінального провадження №0001606 від 26.02.2024 було обрано ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 01.11.2025, з можливістю внесення застави.

Зі змісту ухвали про застосування запобіжного заходу вбачається, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід, визнав доведеними наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину і не виконував обов`язки військової служби в період з 30.10.2023 до 16.12.2024, не приймаючи будь-яких заходів до повернення на військову службу чи повідомлення командування про своє місце перебування. Тому доводи обвинуваченого про необхідність лікування і через це самовільне залишення військової служби, до уваги не приймаються.

24.09.2025 в підготовчому судовому засіданні та 17.11.2025 під час розгляду справи судом дія запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжувалась. На теперішній час строк дії запобіжного заходу спливає.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину не визнав та зазначив, що був направлений до лікувального закладу з військової частини. Після завершення лікування до військової частини вирішив не повертатись, тому що лікування не було завершено. Далі він спілкувався з командуванням військової частини, яке було обізнано, де він знаходиться, але він вже рахувався, як самовільно залишивший частину. Заходів для повернення до військової частини не вживав, бо йому повідомили, що він там не потрібний.

Суд вважає, що на теперішній час рівень раніше встановлених ризиків не зменшився, і сторонами кримінального провадження не приведено будь-яких фактичних обставин, які б свідчили про протилежне.

Щодо доводів обвинуваченого, суд зауважує, що його бажання повернутись до лав Збройних Сил України необхідно вирішувати у відповідний процесуальний спосіб, отримавши згоду командування військової частини на продовження проходження військової служби. Однак, враховуючи, що судом вже було відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності з метою продовження проходження служби, та звернення сторони обвинувачення до суду із обвинувальним актом за ч. 5 ст. 407 КК України, свідчить про протилежне, а саме про намагання обвинуваченим ухилитись від проходження військової служби. Доказів на противагу зазначеного, суду не надано.

Санкція ч. 5 ст. 407 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Суд також зазначає, що суворість можливого покарання не може бути єдиною підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року, суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Наявність у підозрюваного місця проживання, не виключає можливість застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не засвідчують відсутність наміру переховування від слідства та суду.

Як зазначає Європейський Суд з прав людини, у кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечувати не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

У рішенні «Чеботарь проти Молдови» 13.11.2007 Європейський суд з прав людини зазначив, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ані в момент арешту, ані під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993.

Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення свідчать про наявність конкретного суспільного інтересу, який кореспондуються з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є, зокрема, тримання під вартою.

Згідно з ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, приймаючи до уваги, що ОСОБА_5 є військовослужбовцем і обвинувачується у вчиненні злочину під час дії в Україні воєнного стану, суд доходить висновку про збереження на даний час суттєвих ризиків та достатніх підстав, які свідчать про необхідність продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. Такий висновок відповідає ч. 3 ст. 197 КПК України, оскільки інший, менш суворий запобіжний захід за ч. 5 ст. 407 КК України не передбачений, а відсутність будь-якого запобіжного заходу не зможе забезпечити виконання ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За наведеного суд вважає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 331, 376, 392 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строком на 60 (шістдесят) днів, тобто по 06 березня 2026 року включно.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Дата виготовлення повного тексту ухвали 06.01.2026.

Суддя ОСОБА_1