Справа № 453/2044/24
№ провадження 1-кп/453/106/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року

Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ;

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ;

за участі прокурора - ОСОБА_3 ;

потерпілої - ОСОБА_4 ;

представника потерпілої - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сколе Львівської області кримінальне провадження № 0001051 від 03 жовтня 2024 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, пенсіонера, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, не депутат, не адвокат, не нотаріус, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и в:

Обвинувачений ОСОБА_6 03 жовтня 2024 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Renault Lodgy», державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись ним автодорогою сполученням «Київ-Чоп» на 667 км + 680 м., поблизу села Козьова Стрийського району Львівської області, в напрямку до міста Чоп, порушив вимоги чинних ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме: Розділу 1 п. 1.2, 1.5, Розділу 2 п. 2.3 б), д), Розділу 12 п.12.1, п. 12.6 ґ), 12.9 б), Розділу 34 дорожня розмітка 1.1 Правил дорожнього руху, які виразились в тому, які виразились в тому, що він керуючи транспортним засобом із перевищенням дозволеної швидкості руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого, без причин технічного характеру, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, перетнувши суцільну осьову лінію дорожньої розмітки 1.1 Правил дорожнього руху, де в подальшому зіткнувся із зустрічним автопоїздом у складі сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros», державний номерний знак НОМЕР_2 та напівпричіпа-рефрижератора «Schmitz», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 . Внаслідок зіткнення зазначений автопоїзд втратив керованість та виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся із автомобілем марки «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_8 . В результаті порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження від яких помер.

Таким чином, в діях ОСОБА_6 , що виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 , вбачаються ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У Постанові від 16 вересня 2024 року у справі № 444/870/22 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного суду сформулювала висновок, який відповідає змісту і суті положень ч. 3 ст. 349 КПК, а саме щодо можливості їх застосування у тих випадках, коли сторони оспорюють окремі обставини, які підлягають доказуванню. Вказала, що визначаючи обсяг та порядок дослідження доказів, якщо сторони погодилися на застосування спрощеної процедури судового розгляду, суд має виходити з безумовного обов`язку досліджувати лише докази щодо обставин, які оспорюються сторонами, що не перешкоджає суду у разі з`ясування неправильності розуміння учасниками судового провадження змісту інших обставин, які підлягають доказуванню, змінити такі обсяг та порядок.

Обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненому правопорушенні визнав, пояснив що дійсно 03 жовтня 2024 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Renault Lodgy», державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись ним автодорогою сполученням «Київ-Чоп» на 667 км + 680 м., поблизу села Козьова Стрийського району Львівської області, в напрямку до міста Чоп, порушив вимоги чинних ПДР, внаслідок чого, без причин технічного характеру, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, перетнувши суцільну осьову лінію дорожньої розмітки, де в подальшому зіткнувся із зустрічним автопоїздом у складі сідлового тягача. Внаслідок зіткнення зазначений автопоїзд втратив керованість та виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся із автомобілем марки «Renault Logan», під керуванням водія ОСОБА_8 , внаслідок чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження від яких помер.

Покази обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи і судом встановлено, що такі правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України про наслідки застосування обмеженого порядку дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин провадження в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів відносно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються. Відтак, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчинених ним діянь, а прокурор не висловлює заперечень щодо встановлених обставин, оцінивши встановлені по справі обставини, суд вважає доведеною вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він своїми неумисними діями порушив правила безпеки дорожнього руху як особа, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 .

Поданий 24 лютого 2025 року цивільний позов у кримінальному провадженні Приватним акціонерним товариством «Краматорський завод важкого верстатобудування» до ОСОБА_6 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамфер-Авто» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, обвинувачений ОСОБА_6 не визнав, просив у задоволенні такого відмовити.

Поданий цивільний позов у кримінальному провадженні ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення визнав частково.

Потерпіла ОСОБА_4 вказала, що до обвинуваченого ОСОБА_6 матеріальних та моральних претензій немає, з обвинуваченим примирилась. Зазначила, що обвинувачений частково відшкодував їй моральну та матеріальну шкоду у розмірі 210 000 гривень. Просила суд призначити ОСОБА_6 міру покарання, не пов`язану з позбавленням волі, крім цього просила не позбавляти останнього права керування транспортним засобом, оскільки обвинувачений проживає прифронтовій зоні та водійські права йому необхідні для доставки продуктів харчування, води і т.п. в населений пункт, де він проживає, а також для евакуації людей, про що подала відповідні заяви.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 покарання, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину (а саме, його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху), дані про особу обвинуваченого, який визнав вину у вчиненому правопорушенні, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, пенсіонер, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші особливості справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості скоєного злочину.

У відповідності до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з п.3 вище зазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, згідно ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке, згідно встановленої ст. 12 КК України класифікації кримінальних правопорушень, є тяжким злочином.

Обставиною, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 66 КК України, пом`якшує покарання ОСОБА_9 суд визнає щире каяття та активне сприянні розкриттю кримінального правопорушення, похилий вік обвинуваченого та добровільне часткове відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Згідно з висновком, наданим в досудовій доповіді Інгулецьким районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, складеної 01 серпня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , вбачається, що існує низький ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення. На думку органу пробації, виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд враховує вимоги ст. 50 КК України про те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових злочинів, обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання необхідне для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, у виді позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним обставинам, встановленим під час розгляду кримінального провадження, даним про особу обвинуваченого.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання із числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

З врахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, ставлення обвинуваченого до скоєного злочину, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання, тому на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 слід звільнити від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, покладаючи на нього частину обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню в кримінальному провадженні в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

За таких обставин, зважаючи на висноки, викладені у Постанові від 16 вересня 2024 року у справі № 444/870/22 Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду, в конкретному кримінальному провадженні суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини.

Так, Приватним акціонерним товариством «Краматорський завод важкого верстатобудування» подано цивільний позов у кримінальному провадженні до ОСОБА_6 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамфер-Авто» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування» (, місце реєстрації: 89200, Закарпатська область, Ужгородський район, м. Перечин, вул. Ужгородська, буд. 4В) відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 102 633, 00 гривень.

Вирішуючи даний цивільний позов, суд виходить з таких мотивів та норм права.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування" (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування ж шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України)

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Відтак, суд наголошує, що принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вказаний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Renault Lodgy», lдержавний номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ПРАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» згідно з полісом № 219693816 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04 березня 2024 року, яким передбачався ліміт за шкоду життю і здоров`ю в розмірі 320 000, 00 грн., за шкоду, заподіяну майну - 160 000, 00 грн., франшиза - 1 500, 00 грн..

Зважаючи на наведене, беручи до уваги вище викладені норми чинного матеріального права, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, які, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховуватись судом, а також те, що заявлена сума не перевищує ліміт відповідальності страховика, з урахуванням франшизи, за шкоду, заподіяну майну, суд дійшов висновку, що у задоволенню позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування» слід відмовити.

Крім того потерпілою ОСОБА_4 подано цивільний позов у кримінальному провадженні до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в якому позивач просить стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 моральну шкоду, завдану внаслідок протиправних дій цивільного відповідача у розмірі 4 000 000 гривень.

Вирішуючи даний цивільний позов, суд виходить з таких мотивів та норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ст. ст. 129, 374 КПК України та роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29 червня 1990 року, з наступними змінами, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст.11 ЦК України).

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Загальні положення відшкодування моральної шкоди регламентовані ст. 23 ЦК України.

Зокрема, як встановлено ст. 23 ЦК України моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до п. 9 ППВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру й обсягу заподіяних позивачеві моральних чи фізичних страждань, наявності інших негативних наслідків, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити у рішенні відповідні мотиви.

Судом встановлено, що незаконні дії обвинуваченого завдали моральної втрати потерпілій ОСОБА_4 , призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

При цьому, суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Також, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний вираз.

Водночас, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди суд зважає на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди.

За вказаних обставин, судом, оцінюються моральні страждання, завдані потерпілій внаслідок смерті члена сім`ї, і які не є одномоментними, адже загибель чоловіка спричиняє довгострокову і непоправні душевну біль і тугу від такої втрати.

При цьому, на переконання суду, із врахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнала потерпіла ОСОБА_4 внаслідок вчинених ОСОБА_6 кримінального правопорушення, характеру немайнових втрат потерпілої, які не можуть бути відновлені, внаслідок смерті ї чоловіка, характеру та тривалості заподіяних їй моральних, душевних, психічних страждань, тяжкості вимушених змін у її житті та ступеня вини обвинуваченого, суд вважає за необхідне і достатнє частково задовольнити позов потерпілої ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, визначивши розмір завданої злочином моральної шкоди ОСОБА_4 у розмірі 500 000, 00 грн., що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.

В той же час, суд зазначає і те, що у п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», крім іншого, передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, дружині (чоловіку). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Renault Lodgy», lдержавний номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ПРАТ «Страхова компанія «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» згідно з полісом № 219693816 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04 березня 2024 року, яким передбачався ліміт за шкоду життю і здоров`ю в розмірі 320 000, 00 грн., за шкоду, заподіяну майну - 160 000, 00 грн., франшиза - 1 500, 00 грн..

З огляду на наведене, стягнення 500 000,00 грн у повному об`ємі з винної особи або з особа, яка відповідає за шкоду без урахування відповідальності страховика, визначеної договором страхування та посвідченої відповідним полісом, суперечить вимогам вищевказаного Закону України.

Розмір мінімальної заробітної плати в місячному розмірі на день ДТП, тобто станом на 03 жовтня 2024 року, становив 8 000 грн, що визначено ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік».

Таким чином, зі страховика ПРАТ «СК «АСКА» в рахунок відшкодування моральної шкоди належало б стягнути 96 000 грн., а іншу суму - з особи, яка відповідає за шкоду.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року у справі № 431/1397/20.

Крім цього, відповідно до розписки, наданої ОСОБА_4 судом встановлено, що позивачем добровільно відшкодовано потерпілій моральну шкоду в розмірі 210 000 гривень.

Враховуючи наведене, з цивільного відповідача на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 194 000, 00 грн. моральної шкоди (500 000,00 грн. - (96 000, 00 грн. + 210 000, 00 грн.).

Таким чином, цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення підлягає частковому задоволенню.

Відповідно ч. 2 ст. 124 КПК України, суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Таким чином, витрати у справі за проведення:

- судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» від 23 жовтня 2024 року № СЕ-19/114-24/23811-ІТ становить 3 979, 50 гривень;

- судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» від 23 жовтня 2024 року № СЕ-19/114-24/23813-ІТ становить 3 979, 50 гривень;

- судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» від 23 жовтня 2024 року № СЕ-19/114-24/23814-ІТ становить 3 979, 50 гривень;

- судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження» від 12 листопада 2024 року № СЕ-19/114-24/23810-ІТ становить 7 959, 00 гривень;

- інженерно-транспортної експертизи за спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» від 25 листопада 2024 року № СЕ-19/114-24/27594-ІТ становить 3 975, 50 гривень-, підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави.

Питання про долю речових доказів слід вирішити у порядку, визначеному ст. 100 КПК України.

Речові докази у справі, а саме:

-автопоїзд у складі сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros», р.н. НОМЕР_2 та напівпричіп-рефрижератор «Schmitz», р.н. НОМЕР_3 , які зберігалися на території автостоянки по вул. Героїв Маківки, 5 м. Сколе Стрийського району Львівської області та ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 01 листопада 2024 року передані на відповідальне зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» - слід повернути власнику;

-автомобіль марки «Renault Lodgy», р.н. НОМЕР_1 , який зберігається на території автостоянки по вул. Авіаційна, 7, м. Львів - слід повернути власнику;

-автомобіль марки «Renault Logan» р.н. НОМЕР_4 , який зберігається на території автостоянки по вул. Авіаційна, 7, м. Львів - слід повернути власнику.

Відповідно до положень ч. 4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Керуючись ст. ст. 100, 368, 370, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу не обирати.

У задоволенні цивільного позову Приватного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування» у кримінальному провадженні до ОСОБА_6 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамфер-Авто» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення - відмовити.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 у кримінальному провадженні до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 моральну шкоду, завдану внаслідок протиправних дій цивільного відповідача у розмірі 194 000 (сто дев`яносто чотири тисячі) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави витрати за проведення:

- судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» від 23 жовтня 2024 року № СЕ-19/114-24/23811-ІТ у розмірі 3 979 (три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 50 копійок;

- судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» від 23 жовтня 2024 року № СЕ-19/114-24/23813-ІТ у розмірі 3 979 (три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 50 копійок;

- судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» від 23 жовтня 2024 року № СЕ-19/114-24/23814-ІТ у розмірі 3 979 (три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 50 копійок;

- судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження» від 12 листопада 2024 року № СЕ-19/114-24/23810-ІТ у розмірі 7 959 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 00 копійок;

- інженерно-транспортної експертизи за спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» від 25 листопада 2024 року № СЕ-19/114-24/27594-ІТ у розмірі 3 979 (три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 50 копійок

Речові докази:

- автопоїзд у складі сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros», р.н. НОМЕР_2 та напівпричіп-рефрижератор «Schmitz», р.н. НОМЕР_3 , які зберігалися на території автостоянки по вул. Героїв Маківки, 5 м. Сколе Стрийського району Львівської області та ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 01 листопада 2024 року передані на відповідальне зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» - повернути власнику.

-автомобіль марки «Renault Lodgy», р.н. НОМЕР_1 , який зберігається на території автостоянки по вул. Авіаційна, 7, м. Львів - повернути власнику;

-автомобіль марки «Renault Logan» р.н. НОМЕР_4 , який зберігається на території автостоянки по вул. Авіаційна, 7, м. Львів - слід повернути власнику.

Арешт, накладений 04 жовтня 2024 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова на автомобіль марки «Renault Lodgy», р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 - скасувати.

Арешт, накладений 04 жовтня 2024 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова на автомобіль марки «Renault Logan», р.н. НОМЕР_4 , який належить ТОВ «Крамфер-Авто», що за адресою: вул. Дмитра Мазура, 18, м. Краматорськ Донецької області - скасувати.

Арешт, накладений 04 жовтня 2024 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова на автопоїзд у складі сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros», р.н. НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Сільпо-Фуд», що за адресою: вул. проспект Павла Тичини, 1 В, каб. 188, м. Київ та напівпричіп-рефрижератор марки «Schmitz», р.н. НОМЕР_3 , який належить ТОВ «ОТП Лізинг», що за адресою: вул. Жилянська, 43, м. Київ, який частково скасовано ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2024 року в частині користування транспортним засобом - скасувати.

Копію вироку негайно після його проголошення, вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сколівський районний суд протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Цивільний позивач - 1: Приватне акціонерне товариство «Краматорський завод важкого верстатобудування»: 89200, Закарпатська область, Ужгородський район м. Перечин, вул. Ужгородська, буд. 4В; код в .

Цивільний позивач - 2: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та проживає за адресою: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: не відомо.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамфер-Авто»: 84303, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Дмитра Мазура, 18; код в .

Головуючий суддя ОСОБА_1