Справа № 632/1228/25
провадження № 1-кп/632/170/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року місто Златопіль

Златопільській міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у режимі відеоконференції кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Красноперекопськ, АР Крим, громадянки України, з професійно-технічною освітою, мешканки АДРЕСА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової служби за мобілізацією, яка проходить військову службу у військовому званні «солдат» на посаді стрільця-санітара ІНФОРМАЦІЯ_2 військової часини НОМЕР_1, заміжньої, не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , маючи військове звання «солдат», будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, яку проходила у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-санітара ІНФОРМАЦІЯ_2, вчинила ряд кримінальних правопорушень - злочинів, за наступних обставин.

Так, у статтях 17, 65 Конституції України закріплено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України, забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Водночас у ст. 68 Конституції України закріплено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та положеннями ст. 17 Закону України «Про оборону України» передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому був неодноразово продовжений та який діє на даний час.

06 квітня 2023 року солдата ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Згідно із ч. 6 ст. 2, п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за призовом, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 113 від 06 квітня 2023 року солдата запасу ОСОБА_5 , яка на той час мала прізвище ОСОБА_5 , зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого кухаря господарчого відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 5-го батальйону оперативного призначення.

07 липня 2023 року солдат ОСОБА_5 , яка на той час мала прізвище ОСОБА_5 , згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 207 від 07 липня 2023 року приступила до виконання обов`язків за посадою стрільця-санітара ІНФОРМАЦІЯ_2, на яку вона була призначена наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 20.06.2023 № 60о/с.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, солдат ОСОБА_5 відповідно до положень ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язана захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України, а відповідно до ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, під час проходження військової служби повинна: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог Статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених їй за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самій і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно із вимогами ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків.

Водночас ці норми зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 20 жовтня 2023 № 314 солдат ОСОБА_5 , яка на той час мала прізвище ОСОБА_5 , вибула у щорічну основну відпустку за 2023 рік на 15 календарних днів.

Однак, під час дії воєнного стану військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України солдат ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ), в порушення ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127 - 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, документального оформлення відпустки чи відрядження та без поважних причин 30 жовтня 2023 року не з`явилася вчасно з відпустки на службу у розташування військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - населений пункт АДРЕСА_3 . Після відпустки, без відповідних дозволів командирів і начальників, без документального оформлення відпустки чи відрядження, перебувала поза межами місця несення військової служби до 15 листопада 2023 року - до моменту добровільного самостійного повернення до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, тобто тривалістю понад три доби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Крім того, відповідно до наказу командування військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України солдату ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) було надано звільнення із вказаної військової частини строком до 24 грудня 2023 року.

Проте, під час дії воєнного стану військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України солдат ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ), в порушення ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127 - 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, документального оформлення відпустки чи відрядження та без поважних причин 24 грудня 2023 року не з`явилася вчасно із звільнення на службу у розташування військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - населений пункт АДРЕСА_3 . При цьому без відповідних дозволів командирів і начальників, без документального оформлення відпустки чи відрядження, перебувала поза межами місця несення військової служби до 11 вересня 2024 року - до моменту добровільного самостійного повернення до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, тобто тривалістю понад три доби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Крім того, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України солдат ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ), у порушення ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127 - 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, документального оформлення відпустки чи відрядження та без поважних на те причин 17 жовтня 2024 року, в умовах воєнного стану, самовільно залишила місце служби у населеному пункті Грушине Лозівського району Харківської області, та незаконно перебувала поза його межами тривалістю понад три доби - до 31 жовтня 2024 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

У подальшому, 31 жовтня 2024 року, ОСОБА_5 самостійно прибула до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Таким чином, у період часу з 17 по 31 жовтня 2024 року ОСОБА_5 перебувала поза місцем несення служби та місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, обов`язки військової служби за посадою не виконувала, поза місцем служби у заклади охорони здоров`я не зверталася, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, а також про вчинене нею ухилення від військової служби та про його причини не повідомляла, а вільний від службових обов`язків час проводила на власний розсуд.

Крім того, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України солдат ОСОБА_5 , у порушення ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127 - 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, документального оформлення відпустки чи відрядження та без поважних на те причин 25 листопада 2024 року, в умовах воєнного стану, самовільно залишила місце служби у населеному пункті Грушине Лозівського району Харківської області, та незаконно перебувала поза його межами тривалістю понад три доби - до 20 січня 2025 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

У подальшому, 20 січня 2025 року, ОСОБА_5 самостійно прибула до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Таким чином, у період часу з 25 листопада 2024 року по 20 січня 2025 року ОСОБА_5 перебувала поза місцем несення служби та місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, обов`язки військової служби за посадою не виконувала, поза місцем служби у заклади охорони здоров`я не зверталася, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, а також про вчинене нею ухилення від військової служби та про його причини не повідомляла, а вільний від службових обов`язків час проводила на власний розсуд.

ОСОБА_5 свою вину у висунутому їй обвинуваченні, вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, визнала повністю.

Про обставини вчиненого дала показання, які за своїм змістом відповідають викладеному в описовій частині вироку.

При цьому ОСОБА_5 підтвердила, що вона, добровільно звернувшись до ІНФОРМАЦІЯ_3, була призвана на військову службу під час мобілізації, на особливий період, яку проходила у військовому званні «солдат» на посаді стрільця-санітара 2-го відділення 2-го взводу оперативного призначення 1-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Разом із цим обвинувачена показала, що вона дійсно після закінчення відпустки вчасно - 30 жовтня 2023 року, не з`явилася до місця служби, що знаходилося у населеному пункті Слобідське Харківського району Харківської області, перебуваючи поза його межами до 15 листопада 2023 року.

Об`єктивних поважних причин, які б заважали їй вчасно з`явитися на службу, не було.

З особистих мотивів не з`явилася вона вчасно на службу й 24 грудня 2023 року - після звільнення, та перебувала поза межами місця служби, що знаходилося у населеному пункті Слобідське Харківського району Харківської області, до 11 вересня 2024 року.

Поважних причин, які б заважали їй вчасно з`явитися на службу, не було.

Також вона двічі самовільно залишила місце служби - пункт тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що знаходився у АДРЕСА_4 , де була відсутня у період з 17 по 31 жовтня 2024 року та у період з 25 листопада 2024 року по 20 січня 2025 року.

У першому випадку самовільно залишила місце служби з особистих мотивів, а другому - оскільки вона має діда та бабу, які через свій похилий вік та незадовільний стан здоров`я потребують постійного догляду, який їм у повному обсязі не може забезпечити її дев`ятнадцятирічний син, і це питання для неї є важливішим ніж проходження військової служби. Тому з метою забезпечення догляду за цими особами вона самовільно й залишила місце служби.

Водночас ОСОБА_5 пояснила, що для вирішення цього питання вони зверталася до командування лише в усній формі, проте жодних документів які б підтверджували наявність цих обставин, у тому числі надавали їй право на відпустку за сімейними обставинами або на звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, не подавала.

До місця служби прибувала самостійно.

Крім того ОСОБА_5 заявила, що на даний час вона категорично не бажає проходити військову службу, однак у вчиненому щиро розкаюється.

Просила суд не позбавляти її свободи та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Захисник просив застосувати щодо ОСОБА_5 положення ст. 69 КК України і призначити їй покарання нижче нижчої межі визначеної санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють їх зміст, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позицій, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та з урахуванням вимог ч. 4 ст. 349 КПК України обмежився допитом обвинуваченої та дослідженням доказів, які характеризують останню.

Таким чином, суд доходить висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у повному обсязі висунутого обвинувачення і кваліфікує її дії:

- за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану;

- за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільні залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

Дослідивши дані про особу ОСОБА_5 , суд встановив, що вона за місцем служби характеризується негативно, на обліку у лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває, раніше не судима.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд визнає щире каяття обвинуваченої та її активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 , поряд з наведеними даними про особу обвинуваченої, суд враховує те, що ОСОБА_5 вчинила ряд кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, сукупність всіх обставин, що характеризують вчинені обвинуваченою кримінальні протиправні діяння, наслідки, що настали, обставини, які пом`якшують покарання, дані досудової доповіді з інформацією про соціально-психологічну характеристику ОСОБА_5 , згідно із якою ризик вчинення нею повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як середні.

З урахуванням викладеного, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставин справи і даних, які характеризують обвинувачену, суд доходить висновку, що справедливим покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 , попередження нових кримінальних правопорушень, є покарання у виді позбавлення волі, яке їй належить відбувати реально.

Стороною захисту в ході судового розгляду порушувалось питання про застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України і призначення їй покарання нижче нижчої межі визначеної санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, а також про призначення обвинуваченій ОСОБА_5 покарання не пов`язаного із позбавленням волі.

Однак, відсутні правові підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України) або ж звільнення від покарання з випробуванням (ст. 75 КК України), оскільки Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року, встановлено заборону для застосування положень ст. 69, 75 КК України у разі засудження за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Тобто, вказаним Законом внесено зміни до статей 69 і 75 Кримінального кодексу України, що виключають можливість як призначення більш м`якого покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, так і прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у разі засудження за вчинення цього кримінального правопорушення.

Отже, враховуючи те, що в умовах воєнного стану обвинуваченою ОСОБА_5 було вчинено ряд кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, відсутні правові підстави для застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Приймаючи до уваги призначення покарання у виді позбавлення волі, яке ОСОБА_5 належить відбувати реально, з метою забезпечення виконання вироку, забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої та виконання нею процесуальних обов`язків, запобігання ризикам ухилення ОСОБА_5 від суду та вчинення нею нових кримінальних правопорушень, що підтверджується її попередньою поведінкою, враховуючи репутацію обвинуваченої, суд на підставі даних, встановлених під час розгляду цього кримінального провадження, вважає за необхідне запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований щодо ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили, залишити без змін.

Керуючись ст. 368, 369, 370, 374 КПК України,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з 14 травня 2025 року - дня застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зарахувавши у строк відбування покарання час знаходження під вартою до ухвалення вироку, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити без змін - тримання під вартою у Державній установі «Харківській слідчий ізолятор».

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу на вирок можуть подати: обвинувачений, його законний представник та захисник в частині, що стосується інтересів обвинуваченого, прокурор, потерпілий, його представник у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції, при цьому вирок не підлягає оскарженню в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Харківського апеляційного суду через Златопільський міськрайонний суд Харківської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченій та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1