У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 194 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000314.

Учасники судового провадження:

захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_5 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 12.01.2026 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що ухвала фактично не оголошена, ні в день її постановлення, ні у подальшому призначеному засіданні, у матеріалах справи відсутні належні відомості про її проголошення, а текст судового рішення містить неможливі дані щодо дати та часу її оголошення, що ставить під сумнів законність і автентичність судового акта, момент набрання ним законної сили та, відповідно, правові підстави для подальшого тримання ОСОБА_5 під вартою.

Захисник звертає увагу, що копія ухвали вручена як обвинуваченому, так і захиснику із затримкою, а судом допущено порушення вимог ст. ст. 331, 370, 376 КПК України щодо порядку продовження строку запобіжного заходу, оформлення та проголошення судового рішення.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що прокурор, звертаючись з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, не довів наявності жодного з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, обмежившись загальними та абстрактними формулюваннями без наведення конкретних фактичних даних. Суд першої інстанції, погодившись з позицією обвинувачення, не перевірив реальність і актуальність цих ризиків, не оцінив можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, не навів мотивів неможливості забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_5 шляхом застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Апелянт наголошує, що подані 14.11.2025 р. письмові заперечення захисту на клопотання прокурора судом фактично не розглянуті, їх зміст частково відтворений в ухвалі, проте будь-якої самостійної правової оцінки аргументів захисту, аналізу доводів щодо недоведеності ризиків, пропорційності та достатності домашнього арешту, взаємної суперечливості тверджень сторони обвинувачення суд не надав. Такий підхід, на думку захисника, свідчить про формальний розгляд клопотання, порушення вимог ст. ст. 94, 178, 183, 194, 370 КПК України та є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора і застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 194 КК України.

Під час судового засідання, прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжких злочинів, при цьому, ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та не відпали.

Врахувавши, що ОСОБА_5 обвинувачується, в тому числі, у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, суд встановив, що зазначені у клопотанні ризики переховування від суду та незаконного впливу на потерпілих не зменшились, а з урахуванням необхідності розгляду справи, суд дійшов висновку, що застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали, надані судом, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно положень ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором в клопотанні поданому до суду в порядку ст. 199 цього ж Кодексу, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, має також враховувати наявність чи зміну обставин передбачених ст. 178 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу. Окрім іншого, суд повинен врахувати і тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Перевіривши ухвалу суду першої інстанції на предмет її законності, обґрунтованості та відповідності вимогам кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для її скасування чи зміни.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000314 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 194 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою на 60 днів до 12.01.2026 р.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Витребування з суду першої інстанції інших матеріалів кримінального провадження діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Отже, на даній стадії судового провадження, апеляційний суд оцінює законність ухвали про продовження строків тримання під вартою лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Будь-які інші доводи сторін кримінального провадження можуть бути покладені в апеляційну скаргу під час оскарження судового рішення ухваленого за результатами розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

На даний час, кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Як убачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою, виходив з тяжкості інкримінованих ОСОБА_5 злочинів, серед яких особливо тяжкі злочини проти життя та здоров`я особи, а також із реальності ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховування від суду та незаконного впливу на потерпілих або свідків. Суд зазначив, що з огляду на характер і спосіб вчинення інкримінованих діянь, наявність потерпілих, стадію судового розгляду та потенційно можливе покарання у вигляді тривалого позбавлення волі чи довічного позбавлення волі, вказані ризики не зменшилися і не відпали.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, обґрунтовано врахував характер обвинувачення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, а також загальну поведінку обвинуваченого. В сукупності, ці обставини свідчать про незменшення процесуальних ризиків, визначених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що обумовлює необхідність продовження тримання під вартою.

Сторона захисту в апеляційній скарзі фактично не навела жодних нових обставин, які б свідчили про зміну ситуації або про зникнення та істотне зменшення вказаних ризиків порівняно з моментом обрання запобіжного заходу й попередніх продовжень строку тримання під вартою. Зведення аргументації переважно до загальних тверджень про абстрактність посилань на ризики не спростовує висновків суду, зроблених з урахуванням конкретних даних про характер пред`явленого обвинувачення та можливі наслідки зміни запобіжного заходу.

Оцінюючи можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема цілодобового домашнього арешту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за наявності інкримінованих ОСОБА_5 особливо тяжких злочинів, а також з урахуванням зазначених ризиків, такий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, не усуне загрозу його можливого ухилення від суду та впливу на потерпілих, з чим погоджується і апеляційний суд.

При цьому, слід звернути увагу на те, що на стадії вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, суд не надає оцінки доказам у тому обсязі, який є необхідним для постановлення вироку по суті обвинувачення. На вказаному етапі судового розгляду завдання суду перевірити наявність обґрунтованої підозри (обвинувачення), реальність і незменшення визначених законом ризиків та достатність або недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх нейтралізації.

Твердження апелянта про те, що письмові заперечення сторони захисту фактично не розглянуті, є безпідставними, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд відобразив позицію сторони захисту, протиставив їй власні висновки щодо наявності ризиків та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. Кримінальний процесуальний закон не покладає на суд обов`язку відповідати на кожний аргумент сторін у формі окремого детального абзацу за умови, що з мотивувальної частини рішення вбачається логічний, послідовний і зрозумілий ланцюг міркувань, який дозволяє відтворити підстави відхилення позиції сторін.

Щодо доводів захисника, про те, що оскаржувана ухвала нібито «фактично не оголошена», містить «неможливі дані щодо дати та часу її оголошення» та вручена стороні захисту з порушенням строків, апеляційний суд вважає такими, що не свідчать, ані про відсутність судового рішення, ані про його незаконність.

Так, сама по собі наявність технічних помилок у тексті судового рішення щодо часу проголошення або оформлення відміток про його виготовлення в повному обсязі не є безумовною підставою для висновку про відсутність процесуального документа чи про його нікчемність. Вирішальним є факт постановлення судом відповідного рішення в межах своїх повноважень та у визначений законом строк, а також реальна можливість сторін ознайомитися з його змістом і реалізувати право на апеляційне оскарження.

З матеріалів вбачається, що захисник скористалася правом на апеляційне оскарження ухвали від 14.11.2025 р., апеляційну скаргу подано та прийнято до розгляду, її доводи є предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Отже, жодного реального обмеження права обвинуваченого та його захисника на доступ до суду, на ознайомлення зі змістом судового рішення та на його перегляд в апеляційному порядку не відбулося.

Навіть за умови певної затримки у фактичному врученні копії ухвали, апелянт не навів жодного конкретного наслідку такого порушення, який би свідчив, що ці обставини перешкодили чи позбавили сторону захисту реалізації права на захист.

Згідно положень ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Захисником не наведено, яким чином зазначені формальні недоліки в оформленні та врученні копії ухвали вплинули на зміст рішення суду про продовження запобіжного заходу чи позбавили обвинуваченого ОСОБА_5 можливості ефективно захищати свої права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи стосовно порушення судом вимог ст. ст. 331, 370, 376 КПК України у частині проголошення ухвали та вручення її копії, не можуть розцінюватися як істотні порушення кримінального процесуального закону й не тягнуть з собою безумовного скасування оскаржуваного судового рішення.

За наведених обставин, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції дотримано вимог кримінального процесуального закону, рішення про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, підстав для скасування ухвали суду чи її зміни, у тому числі шляхом обрання ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, апеляційний суд не вбачає, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3