ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 629/ 5023 /25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/ 2378 /25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова Харківської області, громадянина України, з повною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, який не є особою з інвалідністю, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз: 09.06.2016 Лозівським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком 4 роки 2 місяці, 20.06.2019 звільнений умовно- достроково на невідбутий термін 1 рік 26 днів,

- визнано винним у кримінальних правопорушеннях, передбачених частиною 1 ст357 та ч.4 ст.185 КК України та призначено йому покарання:

-за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі;

-за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, строком на 5 (п`ять) років.

До вступу вироку по даній справі у законну силу, ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою та взято під варту із зали суду. Початок строку відбування покарання, визначено рахувати з моменту його фактичного затримання.

Також вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат, відповідно до ст. 100, 126 КПК України.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він, 26.04.2025, в обідній час доби, більш точного часу в ході судового розгляду встановити не виявилось можливим, перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, біля магазину «Кредо», за адресою: м. Лозова Харківської області, м-н 1, буд. 22 побачив, що на лавочці спить ОСОБА_9 , після чого у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, а саме мобільного телефону та грошей з банківської картки.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 діючи умисно, достовірно знаючи про те, що згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час, з корисливого мотиву, повторно, з метою наживи, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, який полягає у таємному викраденні чужого майна, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння майнової шкоди потерпілому та бажаючи їх настання, скориставшись тим, що за його діями ні хто не спостерігає, підійшов до ОСОБА_9 та шляхом вільного доступу таємно викрав належний ОСОБА_9 мобільний телефон марки «ОРРО» моделі «А72 4/128 GB» вартістю 3270 грн., в чорному силіконовому чохлі та банківську картку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 , емітовану на ім`я потерпілого ОСОБА_9 , після чого, утримуючи при собі викрадений мобільний телефон та банківську картку, з місця вчинення злочину зник.

У подальшому ОСОБА_7 мобільним телефоном розпорядився на власний розсуд, а також у період часу з 26.04.2025 по 29.04.2025 здійснив зняття грошових коштів з банківської картки АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 , емітовану на ім`я потерпілого ОСОБА_9 , на загальну суму 12961 гривню 73 копійок, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 16 231 гривня 73 копійки.

Вказані дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, 26.04.2025 в обідній час доби, більш точного часу в ході судового розгляду встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, біля магазину «Кредо», за адресою: м. Лозова Харківської області, м-н 1, буд. 22 побачив, що на лавочці спить ОСОБА_9 , після чого у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел на викрадення офіційного документу, а саме: електронного платіжного документу у вигляді банківської картки, з метою подальшого її використання для заволодіння грошовими коштами.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , знаючи про місцезнаходження вказаної банківської картки, побачивши, що ОСОБА_9 спить, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою використання вказаної банківської картки для таємного викрадення грошових коштів з банківського рахунку ОСОБА_9 шляхом вільного доступу, таємно викрав банківську картку АТ «ПУМБ» № НОМЕР_1 , емітовану на ім`я потерпілого ОСОБА_9 , яка згідно із п. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», п. 1.27 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківських рахунків.

Після чого, з викраденим офіційним документом з місця вчинення кримінального правопорушення зник, отримавши можливість розпоряджатися ним на власний розсуд, діючи з корисливим мотивом та з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно, проти волі володільця ОСОБА_9 та без його відома, скориставшись електронними терміналами для оплати товарів, які синхронізовано із касовим апаратами магазинів, у період часу з 26.04.2025 по 29.04.2025 здійснив оплату товарів на загальну суму 12961 гривню 73 копійок.

Вказані дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст.357 КК України, як викрадення офіційного документа вчинене з корисливих мотивів.

Крім того, 08.06.2025 приблизно о 17:20 год, більш точного часу в ході судового розгляду встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, біля магазину «Теремок», за адресою: м. Лозова Харківської області, м-н 1, побачив, що в банкоматі АТ «Приватбанк» знаходиться банківська картка. У ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел на викрадення офіційного документу, а саме: електронного платіжного документу у вигляді банківської картки, з метою подальшого її використання для заволодіння грошовими коштами.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , знаючи про місцезнаходження вказаної банківської картки, побачивши, що за його діями ні хто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою використання вказаної банківської картки для таємного викрадення грошових коштів з банківського рахунку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом вільного доступу, таємно викрав банківську картку АТ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , емітовану на ім`я потерпілого ОСОБА_10 , яка згідно із п. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», п. 1.27 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківських рахунків.

Після чого, з викраденим офіційним документом з місця вчинення кримінального правопорушення зник, отримавши можливість розпоряджатися ним на власний розсуд, діючи з корисливим мотивом та з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно, проти волі володільця ОСОБА_11 та без його відома, скориставшись електронними терміналами для оплати товарів, які синхронізовано із касовим апаратами магазинів.

Вказані дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст.357 КК України, як викрадення офіційного документа вчинене з корисливих мотивів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На зазначений вирок суду першої інстанції захисником обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_8 , подано апеляційну скаргу, в якій захисник просить вирок пом`якшити та застосувати відносно обвинуваченого положення ст.75 КК України, призначивши покарання: - за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі;- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, строком на 5 (п`ять) років. Застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, звільнити його від відбуття покарання, з іспитовим строком на 3 роки.

Обґрунтовує вказані вимоги тим, що судом під час ухвалення вироку судом не було враховано всі пом`якшуючи покарання обставини, а саме фактичне визнання вини, його щиросердне розкаяння, активне сприяння у розкритті злочину, а також відсутність будь-яких претензій з боку потерпілих і відсутність цивільного позову. Захисник зазначає, що обвинувачений вже багато разів пожалкував про скоєні ним кримінальні правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей. Просить взяти до уваги, що обвинувачений має незадовільний стан здоров`я, потребує контролю та постійного лікування. Вважає, що з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин, що нею були зазначені, обвинуваченому можливо призначити покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник просили задовольнити вимоги апеляційної скарги захисника та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, із застосуванням вимог ст. 75 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок законним та обґрунтованим, а призначене судом покарання, достатнім та співмірним для виправлення обвинуваченого.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, його захисника, думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, дії обвинуваченого судом кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і на підставі яких відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, судом не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє.

Дослідивши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , щодо суворості призначеного обвинуваченому покарання та вимоги щодо призначення більш м`якого покарання, із застосуванням положень ст.75 КК України, на підставі врахування обставин, передбачених ст.66 КК України, колегія суддів вважає їх позбавленими правових підстав, при цьому виходить з наступного.

Так, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

В даному випадку, суд врахував тяжкість вчинених обвинуваченими кримінальних правопорушень, які, відповідно до статті 12 КК України, є тяжким злочином та кримінальними проступками; відомості про особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимим, раніше відбував покарання реально, діяв умисно, з корисливих мотивів, вчинив три кримінальні правопорушення, не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину, є військовозобов`язаним, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, з 2006 року перебував на обліку у лікаря нарколога з приводу синдрому залежності від опіоїдів, проживає за постійним місцем проживання, де характеризується формально.

При призначенні обвинуваченому покарання судом враховано пом`якшуючу покарання обставину, передбачену ст.66 КК України, а саме щире каяття обвинуваченого та обставину, що обтяжує покарання, відповідно до ст.67 КК України, а саме: рецидив злочину.

Крім того, судом було враховано висновок, викладений в досудовій доповіді про обвинуваченого у кримінальному провадженні, згідно якого, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства обвинуваченого, оцінюються як високі, у зв`язку з чим, га думку відділу з питань пробації, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі, може становити небезпеку для суспільства, у тому числі, і окремих осіб.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства на певний строк, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх обґрунтованими, а призначене обвинуваченому покарання, з його реальним відбуттям, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, беручи, крім іншого, висновки органу пробації і високий ризик вчинення обвинуваченим нових злочинів та високий ризик небезпеки для суспільства, оскільки з відомостей щодо особи обвинуваченого вбачається, що він був неодноразово засудженим за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення не встав та знов вчинив умисний тяжкий корисливий злочин.

Апеляційні вимоги захисника щодо неповного врахування судом першої інстанції під час ухвалення вироку таких пом`якшуючих обставин, як повне визнання обвинуваченим свої вини та сприяння розкриттю злочину, є необґрунтованими, оскільки судом було враховано визнання обвинуваченим вини під час ухвалення вироку і його щире каяття, проте, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого, з урахуванням фактичних обставин справи, тяжкості кримінального правопорушення та його наслідків, особи обвинуваченого, неможливо без її ізоляції від суспільства, а тому, не знайшов підстав для застосування вимог ст.75 КК України.

Надаючи оцінку твердженню захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як активне сприяння обвинуваченого розкриттю злочину, колегія суддів зазначає наступне.

Так, активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування за кримінальними правопорушеннями, передбаченими ч.1 ст.358, ч.4 ст.185 КК України, вчиненими ОСОБА_7 , не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що обвинувачений не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

Водночас слід зазначити, що в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не зазначено, які саме дії обвинуваченого слід розцінити як активне сприяння розкриттю злочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_7 відсутні ознаки активного сприяння розкриттю злочину, у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності визнання такої обставини, пом`якшуючою при призначенні обвинуваченому покарання, є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

Таку пом`якшуючу покарання обставину, як відсутність претензій з боку потерпілої сторони, яка не заявляла цивільного позову у даному кримінальному провадженні, за відсутності претензій від потерпілої сторони матеріального та морального характеру до обвинуваченого, колегія суддів визнати не може, оскільки в даному випадку, відсутні відомості щодо відшкодування потерпілій стороні шкоди в повному обсязі, враховуючи, що обвинуваченим були проведені розрахунки через електронні термінали для оплати товарів, з викрадених ним банківських карт потерпілих. При цьому, потерпілому ОСОБА_9 була завдана матеріальна шкода на суми 12 961, 73 грн., а самі потерпілі покладались на розсуд суду в частині призначення обвинуваченому покарання, зазначивши про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкцій ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України.

Таким чином, підстав вважати призначене судом першої інстанції покарання явно несправедливим, у зв`язку з його суворістю, колегія суддів не вбачає, оскільки призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, законним, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для скасування вироку за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку також не вбачається, внаслідок чого вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2025 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4