ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3068/25 Справа № 209/2976/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження №0000181 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Кам`янського від 02 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.146, ч.4 ст.186 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 29 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою визначити обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ризики, зазначені прокурором, з урахуванням поведінки обвинуваченого і стадії судового розгляду, істотно зменшилися.

Також наголошує, що ризики перестали існувати, свідки та потерпілі допитані.

Потерпіла вказала, що з боку обвинуваченого відносно неї злочин не вчинявся, зазначала, що при дачі нею показань під час досудового розслідування відбувався тиск саме з боку іншого потерпілого, а не з боку обвинуваченого.

Крім того обвинувачений має намір повернутися до військової служби.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Кам`янського від 02 вересня 2025 року ОСОБА_8 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 29 жовтня 2025 року.

Суд в обґрунтування свого рішення зазначив, що ОСОБА_8 перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачений не має джерела доходу, міцних та сталих соціальних зв`язків.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Дніпровського районного суду м.Кам`янського перебуває обвинувальний акт № 0000181 щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.146, ч.4 ст.186 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 08.03.2024 року до обвинуваченого ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції 02.09.2025 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлена наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, може:

- переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні, в тому числі, тяжкого злочину, при цьому враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, та особу обвинуваченого, який не має джерела доходу, міцних та сталих соціальних зв`язків. Окрім того, ризик переховування від суду об`єктивно збільшується з урахуванням ведення в Україні воєнного стану, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту;

- вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, оскільки в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_8 є особою, яка в силу ст.89 КК України раніше не судима, тобто притягувався до кримінальної відповідальності.

Посилання захисника на відсутність ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказаний ризик не був встановлений судом першої інстанції.

Таким чином, зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Також, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, та встановлені ризики; - заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; - домашній арешт не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки відсутні відомості про міцні соціальні зв`язки за адресою, де буде проживати обвинувачений у разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Окрім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.146 КК України, із застосуванням насильства, у зв`язку з чим, відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України, суд також має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Враховуючи наведене, а також обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, доводи захисника щодо можливості визначення застави є безпідставними.

Таким чином, підстав для застосування судом до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Посилання захисника на те, що за показами потерпілої з боку обвинуваченого відносно неї злочин не вчинявся, а також, що на неї відбувався тиск саме з боку іншого потерпілого, - є безпідставним, оскільки встановлення обставин суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення є задачею судового розгляду, відповідно до якого, у випадку встановлення відсутності складу кримінального правопорушення постановлюється виправдувальний вирок.

Твердження апеляційної скарги про те, що обвинувачений має намір повернутися до військової служби, колегія суддів вважає таким, що не зменшує заявлені у кримінальному провадженні ризики.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні ухвали, що оскаржується, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Кам`янського від 02 вересня 2025 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Кам`янського від 02 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4