КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/309/25 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/5627/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

11 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року клопотання прокурора задоволено, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 17.11.2025 включно, з утримуванням його у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував стадію підготовчого судового засідання, дані про особу обвинуваченого, зокрема міцність соціальних зв`язків, вік та стан здоров`я, та дійшов висновку, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані при обранні та продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не змінилися, зокрема, можливість обвинуваченого ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), оскільки суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитувались судом, або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню. При цьому, суд не встановив на даний час будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. Також, оскільки дане кримінальне провадження стосується особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, суд не вбачав підстав для визначення обвинуваченому розміру застави.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

Якщо суд дійде висновку про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що ухвала є такою, що була постановлена з процесуальними порушеннями, порушенням права на захист ОСОБА_7 , та за відсутності підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без застосування альтернативних запобіжних заходів.

Апелянт вказує, що клопотання про продовження строку тримання під вартою не містить жодного доказу на підтвердження обґрунтованості підозри (на даному етапі обвинувачення) та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Більш того, прокурором не долучено до клопотань про продовження запобіжного заходу жодних доказів на підтвердження ані обґрунтованості підозри, ані доказів існування хоча б одного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, на які прокурор посилається у своїх клопотаннях.

Також апелянт зазначає, що констатуючи у діях ОСОБА_7 ризик переховуватись від суду, сторона обвинувачення не наводить жодної фактичної обставини, яка могла доводити існування такого ризику, обмежуючись лише посиланням на суворість імовірного покарання, яке загрожує обвинуваченому відповідно до попередньої кваліфікації та абстрактним посиланням на імовірність вчинення ОСОБА_7 таких дій.

Як і не надано доказів, на думку захисника щодо наявного ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Крім того, апелянт зауважує, що зважаючи на тривалість досудового розслідування, те, що справа перебуває на розгляді в суді та тримання під вартою ОСОБА_7 понад півтора року - ризик впливу на свідків на даній стадії кримінального провадження не може бути обґрунтований лише його імовірністю, а має бути підтверджений конкретними фактами.

Також апелянт звертає увагу, що обґрунтовуючи ризик вчинення інших кримінальних правопорушень, сторона обвинувачення вказує на тривалість вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення та їх системний характер при тому, що обвинуваченням інкримінується лише один епізод нібито злочинної діяльності ОСОБА_7 , відтак даний ризик має оцінюватись лише в межах пред`явленого обвинувачення кожному обвинуваченому, а не у сукупності з іншими фігурантами кримінального провадження. Виходячи з того, що стороною обвинувачення не надано оцінки конкретно діям ОСОБА_7 щодо даного ризику, апелянт вважає, що такий ризик у діях останнього відсутній.

Зауважує й апелянт, що посилання сторони обвинувачення на «суспільний інтерес» і «тяжкість інкримінованого злочину» не може переважати презумпцію невинуватості та право особи на свободу. Крім того, захисник вказує, що зазначення прокурора про те, що злочини нібито вчинено «у складі злочинної організації» не підтверджує наявності жодного з ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Поряд з іншим апелянт вказує, що продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд без законних на те підстав не обґрунтував неможливість визначити розмір застави, з урахуванням тривалого тримання обвинуваченого під вартою.

Звертає й увагу апелянт на те, що жоден із протоколів НСРД не містить в собі відомостей, які б підтверджували скоєння кримінального карного діяння, в якому обвинувачується ОСОБА_7 і не встановлює обставини, вказані в обвинувальному акті, що свідчить про безумовну необґрунтованість обвинувачення та безпідставного притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності.

Додатково апелянт вказує, що стороною обвинувачення під час проведення досудового розслідування не взято до уваги, що в період 16.10.2023 о 12 год., який на думку сторони обвинувачення є часом вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_7 перебував в помешканні за адресою: АДРЕСА_1 .

До того ж, апелянт наголошує, що більш ніж двадцять місяців тримання під вартою ОСОБА_7 слідством не було встановлено жодних нових обставин, не допитано свідків або зібрано доказів вини конкретно ОСОБА_7 , що вказує на відсутність підстав для застосування найбільш тяжкого запобіжного заходу до обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001316 від 14.07.2023 щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 307, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 311, ч.4 ст. 28 ч.2 ст. 317, ч.2 ст. 209 КК України, ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 307, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 311, ч.4 ст. 28 ч.2 ст. 317 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 311, ч.2 ст. 209 КК України, ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст.28 ч.3 ст. 311 КК України, ОСОБА_13 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 307, ч.1 ст. 309 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 307 КК України, ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.4 ст. 307, ч.1 ст. 309 КК України, ОСОБА_15 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 307 КК України, ОСОБА_16 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 307, ч.1 ст. 309, ч.1 ст. 263 КК України, ОСОБА_17 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що характер висунутого обвинувачення у вчиненні, зокрема особливо тяжкого злочину у сфері обігу психотропної речовини, у складі злочинної організації, що свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним, у сукупності зданими щодо особи обвинуваченого, його соціальних зв`язків, віку та стану здоров`я, щодо яких на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування під вартою, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке перебуває на стадії підготовчого судового засідання, докази сторони обвинувачення ще не досліджувались, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою мінімізації негативних наслідків для себе може впливати на недопитаних судом свідків у даному кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що наведені в клопотанні прокурора ризики є лише припущеннями, які не підтверджені доказами, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення. Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, які судом було перевірено та надано належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Щодо твердження захисника про те, що лише тяжкість покарання, на яку посилається сторона обвинувачення в клопотанні, не може бути достатньою підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то колегія суддів зауважує, що висновок суду першої інстанції про доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ґрунтується на даних про особу обвинуваченого із урахуванням тяжкості та обставин вчинення кримінального правопорушення, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що обвинувачений, може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та впливати на свідків у кримінальному провадженні, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Посилання захисника на необґрунтованість обвинувачення, докази у кримінальному провадженні та фактичні обставини справи, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки в нарадчій кімнаті, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Доводи захисника про тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_7 , під вартою не можуть бути єдиною підставою для скасування йому запобіжного заходу, оскільки в даному випадку тримання під вартою не виходить за межі розумного строку та не суперечить Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Не вбачає колегія суддів і порушення права на захист обвинуваченого, як слідує з оскаржуваної ухвали вирішення питання про продовження строку тримання під вартою здійснювалось судом першої інстанції, за участі обвинуваченого ОСОБА_7 та в присутності його захисника ОСОБА_6 . Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що жодного обґрунтування апеляційна скарга захисника, в цій частині не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 , під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність та відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо посилань захисника на незаконність оскаржуваної ухвали, у зв`язку з не визначенням його підзахисному розміру застави, то такі твердження апелянта, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, а також вимоги ч.4 ст. 183 КПК України, яка передбачає дискреційні повноваження щодо визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, в даному випадку, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_7 застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 17.11.2025 включно, без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4