ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/327/25 Справа № 699/950/22 Категорія: ч. 1 ст. 129 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції) та ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу прокурора Корсунь-Шевченківського відділу Смілянської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_6 на вирок Корсунь-Шевченківського райсуду Черкаської обл. від 18.12.2024 р. у кримінальному провадженні № 0000105 від 20.06.2022 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_9 ,

який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Республіці

Узбекистан, громадянин Республіки

Узбекистан, має неповну середню освіту,

одружений, раніше не судимий, фізична

особа - підприємець, проживає:

АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та визнаний невинуватим та виправданий на підставі п. 3 ч. 1. ст. 373 КПК України у зв`язку з не доведенням, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Звільнено ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження, внесене 20.06.2022 р. до ЄРДР за № 0000105 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України, - закрите.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про відшкодування упущеної вигоди та матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням, залишений без розгляду.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 не обирався.

Процесуальні витрати та речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

Вироком суду встановлено, що 4.06.2022 р. приблизно о 10:00 год. ОСОБА_9 , перебуваючи у власному торговому контейнері на ринку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті довготривалих неприязних відносин із ОСОБА_10 , діючи умисно, з метою спричинення останньому тілесних ушкоджень, наніс один удар кулаком правої руки в область лівого ока ОСОБА_10 , у результаті чого, відповідно до висновку судмедексперта від 22.07.2022 р., спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді крововиливу білкової оболонки лівого ока, які не спричиняють короткочасного розладу здоров`я і по цій ознаці відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Отже, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.

Крім того, ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що 4.06.2022 р. приблизно о 10:00 год. він, перебуваючи в торговому контейнері на ринку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті довготривалих неприязних відносин, під час конфлікту після нанесення потерпілому ОСОБА_10 одного удару кулаком в область лівого ока, продовжуючи свою протиправну поведінку, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, розуміючи протиправність своїх дій, з метою залякування, бажаючи викликати у потерпілого ОСОБА_10 побоювання за своє життя та здоров`я, взяв в руку сокиру із дерев`яним руків`ям та почав наближатися в сторону до ОСОБА_10 , який знаходився у вказаному торговому контейнері, підійшовши до ОСОБА_10 , замахнувся близько п`яти разів металевим лезом сокири на останнього, погрожуючи при цьому словесно йому вбивством, тим самим підтверджуючи готовність до вчинення насильницьких дій та даючи реальні підстави потерпілому побоюватися за своє життя і здоров`я. Потерпілий ОСОБА_10 з урахуванням вказаної обстановки, особи ОСОБА_9 та активних дій останнього, ухилявся від розмахів сокири, сприймав здійснення погрози вбивством як реальну та побоювався за своє життя.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового розгляду сторона обвинувачення не довела, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 129 КК України погроза вбивством, та виправдав його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Корсунь-Шевченківського відділу Смілянської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_9 через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування судом Закону України про кримінальну відповідальність.

Під час апеляційного розгляду повторно дослідити письмові докази у кримінальному провадженні та допитати обвинуваченого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та засудити за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Визнати винуватим ОСОБА_9 та засудити за ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі.

Застосувати ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені, п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про відшкодування упущеної вигоди та матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляції прокурор вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі надав оцінку обставинам, що викладені в протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 від 27.07.2022 р., вказавши, що вони не містять відтворення обстановки, а лише вільну розповідь учасників експерименту.

Проте, прокурор не погоджуючись з таким твердженням суду, зазначає, що проведені слідчі експерименти були направлені на встановлення та підтвердження обставин вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, а саме вчинення погроз та застосування такої погрози у виді дії, а саме замаху сокирою на потерпілого ОСОБА_10 , який в свою чергу, реально сприймав такі замахи як погроза вбивством. Застосування ОСОБА_9 сокири, якою він неодноразового замахувався в сторону потерпілого, відбулося вже після нанесення ним удару кулаком в область ока потерпілого ОСОБА_10 , від якого останній впав. Тому, потерпілий з урахуванням всієї обстановки, що склалася та ухиляючись від замахів сокири ОСОБА_9 реально сприймав такі дії, як ті, що здатні завдати йому тілесні ушкодження та позбавити навіть життя. Твердження суду про те, що в протоколах слідчих експериментів не було відтворення обстановки, не відповідає дійсності та є помилковим.

Виправдовуючи ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 129 КК України, суд зазначив, що в заявах потерпілого ОСОБА_10 від 4.06.2022 р. та 6.06.2022 р. про вчинення кримінального правопорушення, останній не вказує про погрозу вбивством. Вперше про погрозу вбивством вказано у заяві потерпілого від 27.07.2022 р. Разо з тим, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 129 КК України (погроза вбивством без обтяжуючих обставин), є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення і може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого. Подані заяви потерпілого від 6.06.2022 р. та 27.07.2022 р., які написані ним власноручно, свідчать про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Для кваліфікації дій за ч. 1 ст. 129 КК України сприймати погрози вбивством як реальну міг лише сам потерпілий, тому що таке сприйняття є виключно суб`єктивним з урахуванням всієї обстановки, що склалася. Натомість, виправдовуючи ОСОБА_9 з урахуванням тих обставин, що потерпілий не сприймав замахування сокирою як реальну погрозу, суд вказав у вироку власне припущення, що потерпілий мав можливість покинути контейнер відразу після отримання удару кулаком в око.

Однак, такі висновки суду є однобічними й упередженими та спростовуються показами потерпілого ОСОБА_10 , зазначеними в слідчому експерименті за його участю, оскільки останній вказував, що після отримання удару він присів та мав запаморочення, а обвинувачений відразу взяв сокиру та почав замахуватися нею в сторону потерпілого, супроводжуючи вигукуванням погроз. Змахів сокирою було кілька, від яких потерпілий ухилявся. Сокиру з рук обвинуваченого забрав свідок ОСОБА_13 , при цьому свідок ОСОБА_12 бачила потерпілого в збудженому та переляканому стані.

Таким чином, висновки суду про те, що версію про реальність сприйняття потерпілим погрози вбивством спростовують покази свідка ОСОБА_12 , не ґрунтуються на встановлених під час судового розгляду провадження обставинах, тому що суд вибірково та частково описав обставини слідчого експерименту за участю останньої, а тому в сукупності з іншими доказами у справі, помилково дійшов переконання про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.

На стадії досудового розслідування обвинувачений визнавав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України. Захисник обвинуваченому був призначений на стадії досудового розслідування відразу після оголошення підозри. З урахуванням зібраних доказів та ставлення ОСОБА_9 до вчиненого, останньому в обвинувальному акті зазначено обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття. А тому, версія самозахисту від потерпілого, на яку вже в ході судового розгляду вказує обвинувачений та його захисник, стороні обвинувачення не повідомлялася.

Однак, беручи до уваги принцип доведеності винуватості поза розумним сумнівом, з урахуванням в сукупності показань свідків та слідчих експериментів за їх участю, матеріалів кримінального провадження, оцінюючи їх у взаємозв`язку, твердження обвинуваченого та його захисника, що ОСОБА_9 захищався від нападу потерпілого, є неспроможними.

З урахуванням наведеного, сторона обвинувачення вважає, що поведінка обвинуваченого за наявності тривалих неприязних відносин між ним та потерпілим у ході сварки шляхом неодноразового замахування сокирою на потерпілого, після нанесення йому удару кулаком в око, висловлювання щодо вбивства, на які вказує потерпілий в слідчому експерименті, об`єктивно свідчила про те, що обвинувачений своїми діями висловлював погрозу вбивством потерпілому ОСОБА_10 і в останнього були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то прокурор зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, одночасно прийняв взаємовиключні рішення, визнавши ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та у той же час звільнивши останнього від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, у вироку судом не зазначено у зв`язку з не доведенням якого кримінального правопорушення, ОСОБА_9 визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Не оспорюючи визнання судом ОСОБА_9 винуватим за ч. 1 ст. 125 КК України, апелянт вважає, що суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, звільнивши останнього від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України за обставин, що останній такого клопотання не заявляв.

Положеннями ч. 5 ст. 74 КК України регламентовано, що особа може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 КК України.

На час розгляду кримінального провадження судом минув зазначений 2 річний строк давності притягнення ОСОБА_9 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК. Обов`язок звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності покладено на суд, якщо обвинувачений надає згоду на таке звільнення.

Однак, враховуючи, що ОСОБА_9 на стадії судового розгляду заперечував свою винуватість у вчиненні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку з закінченням строків давності він мав бути звільнений не від кримінальної відповідальності, а від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 125 КК України.

У судовому засіданні апеляційного суду 18.11.2025 р. обвинувачений ОСОБА_9 заявив клопотання про скасування вироку суду та про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_8 , який підтримав клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про скасування вироку та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не заперечували проти задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 , вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За змістом ст. 9 КПК України (принцип законності кримінального провадження), під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 КК України, та відповідно до висунутого обвинувачення інкриміновані дії вчинено - 4.06.2022 р. (обвинувальний акт, т. 1, а. пр. 2-6).

Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження та погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози (станом на 4.06.2022 р.), відповідно до ст. 12 КК України, відносилося до категорії кримінальних проступків, за який санкціями вказаних статей встановлено покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Таким чином, станом на 18.11.2025 р. сплинуло більше ніж 3 роки, відповідно, закінчились визначені ст. 49 КК України строки давності, ухвалений вирок стосовно ОСОБА_9 не набрав законної сили, а тому останній підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, а вирок суду - скасуванню та кримінальне провадження закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та ст. 417 КПК України.

Апеляційним судом, відповідно до ст. 285 КПК України, ОСОБА_9 роз`яснено підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, на що обвинувачений ОСОБА_9 надав свою згоду та на першочерговий розгляд його клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердив, що йому зрозуміла як суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою, на що також надав свою згоду.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч. ч. 2-4 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Зазначені підстави, як встановлено в ході апеляційного перегляду, наявні у цьому провадженні, а тому можуть бути застосовані. Матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався. Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність підстав для зупинення перебігу строку давності, зокрема даних про вчинення ОСОБА_9 нового кримінального правопорушення чи вчинення умисних дій, направлених на ухилення від досудового розслідування або суду, апеляційним судом не встановлено та стороною обвинувачення при апеляційному перегляді не надано.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття рішення судом про звільнення обвинуваченої особи від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, чинним законодавством не передбачено.

Оскільки обвинувачений надав згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та разом із захисником наполягає на негайному вирішенні клопотання, то відсутні підстави для проведення судового провадження, що включає в себе відповідно до п. 24 ст. 3 КПК України і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку, у зв`язку з чим апеляційний суд не надає оцінки доводам апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 .

Згідно вимог ст. 417 КПК України, з урахуванням вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок суду першої інстанції та закриває кримінальне провадження.

Окрім цього, оскільки вирок суду щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо нього - закриттю, апеляційний суд вважає також за необхідне вирішити долю цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування упущеної вигоди та матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням, який необхідно залишити без розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б були окремою безумовною підставою для зміни або скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що наявні усі необхідні підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому вирок суду стосовно ОСОБА_9 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо нього - закриттю у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст. ст. 284, 404, 405, 407, 417 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України задовольнити.

Вирок Корсунь-Шевченківського райсуду Черкаської обл. від 18.12.2024 р. стосовно ОСОБА_9 скасувати.

Звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 КК Українина підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження № 0000105 від 20.06.2022 р. стосовно ОСОБА_9 закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про відшкодування упущеної вигоди та матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням залишити без розгляду.

Апеляційну скаргу прокурора Корсунь-Шевченківського відділу Смілянської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді