Справа №591/47/26 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/166/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКПАЇНИ

27 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді - доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянув у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 05 січня 2026 року за №0000005, за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 07 січня 2026 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників кримінального провадження:

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 07 січня 2026 року задоволено клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосовано до ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 6 ст. 152 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк до 04 березня 2026 року без визначення розміру застави.

Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник підозрюваного ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 07 січня 2026 року та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або у виді застави.

В обґрунтування своїх вимог захисник ОСОБА_7 посилається на те, що стороною обвинувачення не доведена можливість підозрюваного переховуватись від органу досудового розслідування. Останній не має грошових коштів аби тривалий час переховуватись, а стороною обвинувачення не доведено факт отримання ним закордонного паспорта для перетину кордону, наявність родичів за кордоном, що створить реальну можливість уникнути розслідування. З моменту повідомлення донькою підозрюваного про намір подати заяву про вчинення кримінального правопорушення останній жодним чином не намагався контактувати з потерпілою, попри об`єктивну можливість це зробити. Застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту за адресою місця проживання сестри ОСОБА_6 у Сумському районі із застосуванням електронних засобів контролю пересування забезпечить його права та належну процесуальну поведінку та нівелює ризики, передбачені п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, підозрюваного ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з таких підстав.

07 січня 2026 року до Зарічного районного суду м. Суми надійшло клопотання старшої слідчої відділу СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 6 ст. 152 КК України.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 6 ст. 152 КК України, відомості про які внесені до ЄРДР за №0000004. Під час здійснення досудового розслідування установлена наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суд м. Суми від 07 січня 2026 року підозрюваному ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави до 04 березня 2026 року включно.

Своє рішення слідчий суддя умотивувала тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, існують, запобігти їм можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого неможливо.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. ч. 1, 2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Так, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 та ч. 6 ст. 152 КК України.

Із наданих органом досудового розслідування матеріалів, якими обґрунтовано клопотання, колегія суддів убачає, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних.

Враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на приведені у клопотанні органу досудового розслідування докази, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав вважати, що підозра у причетності ОСОБА_6 до інкримінованого кримінального правопорушення є обґрунтованою.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних підозрюваної особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що невідворотність покарання у разі доведеності вини, підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96)).

Слідчий суддя дійшла цілком обґрунтованого рішення, що підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цього кримінального правопорушення, конкретні обставини провадження та дані про особу, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Є таким, що не зменшився з часом, та продовжує існувати на момент апеляційного розгляду й ризик незаконного впливу підозрюваного на потерпілу та свідків, які є його родичами. Факт того, що на даній стадії розслідування підозрюваний ОСОБА_6 припинив мешкати за місцем проживання потерпілої та інших своїх онуків не спростовує існування даного ризику.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК) також є цілком виправданим, беручи до уваги фактичні обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_6 .

Твердження апелянта щодо не доведеності наявної можливості у підозрюваного переховуватись від органу досудового розслідування з огляду на відсутність грошових коштів аби тривалий час переховуватись, а також недоведеність факту отримання ним закордонного паспорта для перетину кордону, наявність родичів за кордоном, що створить реальну можливість уникати розслідування, спростовані прокурором при розгляді слідчим суддею клопотання. Прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які вказують на ризики.

Колегія апеляційного суду також не погоджується з доводами апелянта, що застосування підозрюваному запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою місця проживання його сестри у Сумському районі із застосуванням електронних засобів контролю пересування забезпечить його права та належну процесуальну поведінку та нівелює ризики, передбачені п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України з огляду на те, що на даний час органами досудового розслідування встановлюються всі обставини події, які сталися з неповнолітньою потерпілою, збираються докази у справі, здійснюються допити свідків, а перебуваючи під домашнім арештом підозрюваний може вжити заходів щодо незаконного впливу на потерпілу та свідків з метою зміни ними своїх показань або відмовитися від раніше наданих.

Доказів того, що підозрюваний ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватись під вартою апеляційному суду не надано, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів установлено не було.

Крім того, у справі немає жодних фактів, які б давали підстави вважати, що певні соціальні зв`язки, схильності підозрюваного зможуть виступити превентивним засобом у його поведінці.

А тому, враховуючи вищевказане, слідчий суддя обґрунтовано дійшла висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

При цьому, колегія суддів враховує і те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, а тому, обираючи ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з врахуванням інкримінованого злочину, слідчий суддя своїм рішенням забезпечила не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, визначення яких, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Колегія суддів також зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті, відповідно до п. 1 якої слідчий суддя має право не визначати розмір застави у кримінальному проваджені щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Обираючи ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя на законних підставах не визначила йому заставу, оскільки останній обгрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів проти здоров`я і саме насильство є способом вчинення такої категорії злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою і умотивованою, а тому необхідно її залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 07 січня 2026 року, якою підозрюваному ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави до 04 березня 2026 року включно залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11