КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/8914/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/6011/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року про арешт майна,

за участю:

власника майна ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора в кримінальному провадженні - прокурора Оболонської окружної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000869 від 01.04.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364 та ч.1 ст. 388 КК України.

Накладено арешт на:

- будівлю «корпус 10», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 323,5 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_9 ;

- будівлю «корпус 9», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 281,9 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_9 ;

- будівлю «корпус 7», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 348 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_10 ;

- будівлю «корпус 1», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 240,9 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_11 ;

- будівлю «корпус 14», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 228 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 ;

- будівлю «корпус 13», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 497,7 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_12 .

Заборонено на час здійснення кримінального провадження користуватися, відчужувати та розпоряджатися вказаним нерухомим майном будь-яким особам.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18.06.2025 року, та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_8 відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що він є власником однієї з реконструйованих будівель, на яку в тому числі накладено арешт оскаржуваною ухвалою, в складі комплексу будівель (бази відпочинку) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 228 кв. м., в комплексі «База відпочинку сімейного типу по АДРЕСА_1» за адресою: АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 10.12.2024 року.

Право власності набуто правомірно на підставі оплатних правочинів, зокрема:

1) Попереднього договору №27032017-1 від 27.03.2017 року, що укладений з ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС»; Договору про заміну первісного зобов`язання за Попереднім договором №27032017-1 від 27.03.2017 року, що укладений з ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС» 01.07.2021 року;

2) Договору про заміну первісного зобов`язання за Попереднім договором №27032017-1 від 27.03.2017 року, що укладений з ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС» 01.07.2021 року;

3) Договору №27032017-1 від 01.07.2021 року купівлі-продажу майнових прав на нежитлову будівлю (будинок відпочинку сімейного типу), що укладений з ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС»,

4) відповідного акту приймання-передачі;

5) декларації про готовність до експлуатації об`єкта КВ16.

ОСОБА_13 на виконання умов вищевказаних правочинів було сплачено ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС» грошові кошти в сумі 4 377 757,80 грн. шляхом безготівкового розрахунку, що підтверджується Випискою по рахунку ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в АТ «Кредобанк» та квитанціями АТ КБ «ПриватБанк».

Зазначає, що вважає ухвалу слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про накладення арешту неправосудним судовим рішенням, яке було постановлено внаслідок неповного з`ясування обставин справи та яке підлягає скасуванню.

Прокурор був ініціатором накладення арешту на вказане спірне майно з метою збереження речових доказів, а саме заборони на час досудового розслідування відчужувати, розпоряджатись та користуватись вказаним майном будь-яким особам.

Відповідно до Пункту 5 частини першої статті 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000104 складено слідчим та затверджено прокурором 10.03.2023 року. Станом на поточну дату вказане обвинувачення розглядається Оболонським районним судом міста Києва в межах справи №756/3104/23. А відтак в силу положень КПК України досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000104 є закінченим.

Про вказані факти слідчий суддя зазначає в п.3.3 оскаржуваної ухвали, чим підтверджує доводи цієї апеляційної скарги про нечинність «заборони на час досудового розслідування відчужувати, розпоряджатись та користуватись вказаним майном будь-яким особам».

Крім того звертає увагу, що арешт, накладений на підставі ухвали від 20 грудня 2021 року слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 по справі №756/19482/21 в межах кримінального провадження від 05.07.2021 року №0000104 був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно лише 07.04.2025 року о 13:50:22, що підтверджується витягом з ДРРП №421553119 від 07.04.2025 року.

Таким чином державна реєстрація вказаного обтяження та його офіційне визнання і підтвердження державою - відбулося через 3 роки і 5 місяців після постановлення ухвали.

Слід наголосити, що ухвала від 20 грудня 2021 року слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 по справі №756/19482/21 в межах кримінального провадження від 05.07.2021 року №0000104 не містила будь-якої заборони:

- державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1, в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- органам державного архітектурно-будівельного контролю, іншим особам приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти шляхом видачі сертифікатів/декларацій про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1.

- Товариству з обмеженою відповідальністю «Будпромальянс» та/або будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на земельній ділянці, за адресою АДРЕСА_1, вчиняти будь-які дії щодо проведення будівельних та вишукувальних робіт для будівництва на вказаній земельній ділянці.

Таким чином, визначені клопотанням про накладання арешту порушення - не знаходять свого підтвердження, оскільки в ухвалі від 20 грудня 2021 року (про нібито порушення приписів якої вказує в клопотанні прокурор, а в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя) заборона на подання будь-яких документів декларативного та/або дозвільного характеру в сфері містобудування, заборона на здійснення реєстраційних дій була відсутня, а отже відсутні були будь-які порушення, відповідальність за які передбачена ч.2 ст. 364, ч.1 ст. 388 КК України, у зв`язку з чим арешт, накладений оскаржуваною ухвалою - є передчасним.

Також зазначає, що арешт було накладено на об`єкти нерухомого майна, однак накладення арешту жодним чином не спроможне забезпечити їх збереження, оскільки незалежно від того чи буде застосований таких обмежувальний захід, він не вплине на збереження чи знищення відповідного майна.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчим суддею під час розгляду відповідного клопотання не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Апелянт зазначає, що обгрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, орган досудового розслідування хоч і визнав постановою вищезазначене майно речовим доказом, проте не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Слідчий суддя не надав оцінки щодо правової підстави для арешту майна, не зазначила та належним чином не обгрунтувала, яким чином майно має відношення до кримінального провадження, які саме сліди вчинення кримінального правопорушення могли залишитись на них та чи можна взагалі їх використовувати як речовий доказ у кримінальному провадженні.

3 урахуванням викладеного, апелянт вважає, що у даному конкретному випадку органом досудового розслідування, прокурором та слідчим суддею не доведено необхідності у накладенні арешту на майно, а тому відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України це мало стати підставою для відмови у задоволенні клопотання, однак не було зроблено слідчим суддею.

Підсумовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_6 вказує, що зазначені вище обставини свідчать про незаконність та необгрунтованість ухвали слідчого судді про арешт майна, яка постановлена без всебічного та повного дослідження істотних обставин справи, та, відповідно, підлягає скасуванню.

В судове засідання не з`явився прокурор, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Оболонською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000869 від 01.04.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 1 ст. 388 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва, №756/19482/21 від 20.12.2021 в межах кримінального провадження №0000104 від 05.07.2021 накладено арешт на нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 40024 кв.м., кадастровий номер :85:036:0003, за адресою АДРЕСА_1, з розташованими на ній недобудованими об`єктами нерухомості, які складаються із 14 будівель. Заборонено на час досудового розслідування відчужувати, розпоряджатись та користуватись вказаним майном будь-яким особам.

Важливо зазначити, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000104 від 05.07.2021 за обвинуваченням ОСОБА_14 , колишнього директора ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС» у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України скеровано 13.03.2023 до Оболонського районного суду м. Києва. Крім того, в межах судового розгляду подані клопотання про скасування арешту, накладеного ухвалою Оболонського районного суду м. Києва, №756/19482/21 від 20.12.2021, які на разі не розглянуті. Рішення про скасування арешту не прийнято.

Крім того, 23.12.2024 Північний апеляційний господарський суд у справі №910/5079/23 постановив: Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі №910/5079/23 задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі №910/5079/23 скасувати.

Прийняти нове рішення про задоволення позову.

Розірвати укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будпромальянс» договір оренди земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 22.10.2007 за №2938 та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 09.11.2007 за №78-6-00479.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Будпромальянс» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 4,0024 га (кадастровий номер :85:036:0003), яка розташована на АДРЕСА_1, привести у придатний стан для подальшого використання за цільовим призначенням, шляхом знесення 13 об`єктів незавершеного будівництва на земельній ділянці площею 4,0024 га (кадастровий номер :85:036:0003).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будпромальянс» (просп. Голосіївський, 100/2, м. Київ, 03127, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, , банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, IBAN НОМЕР_2, код класифікації видатків бюджету 2800) 5 368,00 грн. судового збору за подання позовної заяви, 12 552,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду м. Києва видати накази.

Матеріали справи №910/5079/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Проте, оглядом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за пошуковим параметром кадастровий номер земельної ділянки :785:036:0003.

Оглядом встановлено, що 09.06.2025 зареєстровано право власності на закінчений будівництвом об`єкт з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 3 00 загальною площею 323,5м2 за адресою АДРЕСА_1 корпус 10, власник ОСОБА_9 .

Також, 09.06.2025 зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 282,9 м2 за адресою АДРЕСА_1, корп. 9, власник ОСОБА_9 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Також, 06.06.2025 зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 348 м2 за адресою АДРЕСА_2 , власник ОСОБА_10 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000.

Також, 10.12.2024 зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 240,9 м2 за адресою АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_11 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000.

Також, 10.12.2024 зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 228 м2 за адресою АДРЕСА_4 , власник ОСОБА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Також, 10.12.2024 зареєстровано право власності на будівлю загальною площею 497,7 м2 за адресою АДРЕСА_5 , власник ОСОБА_12 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Вивченням, документів які містяться у розгорнутій частині реєстру прав на нерухомість за реєстраційними номерами об`єктів нерухомого майна, які стали підставою для реєстрації права власності встановлено наступне.

Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури КМДА зазначено, що відсутні правові підстави для присвоєння адреси зазначеному об`єкту нерухомого майна.

Відповідно до Витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва КВ57, КВ04 зазначена дата початку будівництва - 15.08.2024, та дата закінчення будівництва - 24.01.2025, тобто у період коли як на земельну ділянку так і на об`єкти незавершеного будівництва накладено арешт та подано вказані документи ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС» коли вже було рішення Північного апеляційного господарського суду, де третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача є серед інших, особи які зареєстрували право власності всупереч обізнаності з рішенням про накладення арешту у кримінальному провадженні та існуванні Постанови Північного апеляційного господарського суду, а саме: ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Аналогічна інформація мститься у Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (реєстраційний номер документу ТI01 6051 7022 8297-8517), щодо корпус 9 (1 черга, 9 пусковий комплекс);

Тобто, відповідно до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, 15.08.2024 ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС» отримало дозвільний документ - повідомлення про початок виконання будівельних робіт, щодо «Реконструкції бази відпочинку та благоустрій скверу на АДРЕСА_1 (колишня назва - АДРЕСА_1), вул. Селянська в Оболонському районі м. Києва (1 черга, 1,6,7,9,10,11,13,14 пускові комплекси) на земельній ділянці з кадастровим номером 0:85:036:0003, на яку накладено арешт та в подальшому 17.02.2025 зареєстровано декларацію про готовність експлуатації об`єкта з реєстраційним номером КВ57 з терміном будівництва з 15.08.2024 по 24.01.2025.

Проте, в ході досудового розслідування кримінального провадження Л:0000104 від 05.07.2021, встановлено що надано дозвіл на реконструкцію бази відпочинку сімейного типу та благоустрій скверу по вул. Селянській (1 черга один корпус ТИП 1, ТП прох. Вн. Майд. Інж. Мер., зовн. Інж. М. ) за адресою АДРЕСА_1) всього на 17 об`єктів, враховуючи що декларації про початок виконання будівельних робіт знаходяться у відкритому доступі та розміщені на офіційному сайті hups://e-сonstruction.gov.ua/permits_doc_.old, зазначено номер декларації КВ 88 вивченням якої встановлено що дозвіл надано на реконструкцію (будівництво) об`єкту загальною площею 183.2 квадратних метри з яких 183.2 квадратних метри не житлових, відповідно до техніко-економічних показників, аналогічні відомості містяться ще у 16 дозволах.

Так станом на 26.08.2021 проведено огляд земельної ділянки :85:036:0003 та :85:036:0005. В ході огляду встановлено що на земельних ділянках розташовані будівлі, зовні схожі на рекреаційне житло, у відповідності до п. 8.5.8. та малюнку 7 Державних будівельних норм Б.2.2-12:2019. Оглядом встановлено що на земельній ділянці розташована 14 будівель різного ступеню готовності які оглядалися. Спеціаліст Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації зазначив, що усі 14 будівель по першому поверху займають площу від 300 до 1000 метрів квадратних, що не відповідає дозвільній документації на будівництво.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 Земельного кодексу України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення.

Окрім того у ст. 52 ЗКУ зазначено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Отже будівництво клубного містечка закритого типу може унеможливити доступ до рекреаційних земель населенню, що призведе до порушення режиму використання земель рекреаційного призначення.

Так, на земельній ділянці рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 в Оболонському районі міста Києва, яка віднесена до історичного ареалу, здійснено будівництво житлових будинків (котеджного містечка закритого типу ), що прямо суперечить цільовому призначенню такої земельної ділянки та здійснюється без відповідного дозволу компетентних органів на виконання будівельних робіт на землях історичного ареалу (дозволу на проведення земельних робіт який видається Міністерством Культури України).

Крім того, згідно інформації Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02.03.2020 р. №066-721, територія Пущі-Водиці розташовується в історичному ареалі міста Києва відповідно до історико-містобудівного опорного плану міста у складі Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 р. №370/1804.

Окрім того, відповідно до ст.ст. 50, 51, ч. 3 ст. 52 Земельного кодексу України, до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

А згідно з ч. 4 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, , архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

В постанові Верховного Суду від 21.08.2019 р. у справі №826/12524/18 зроблено правовий висновок, відповідно до якого індивідуальне право (інтерес), яке виражається у гарантованому ч. 1 ст. 42 Конституції України праві на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, протиставляється публічному інтересу, який виражається у збереженні та охоронні історико-культурної спадщини світового значення. В контексті цього, Верховний Суд зазначив про безумовну необхідність дотримання суб`єктом господарської діяльності під час виконання земельних та будівельних робіт на земельній ділянці, що знаходиться у межах Центрального історичного ареалу міста. Києва, вимог законодавства про охорону культурної спадщини, визначених, зокрема, Законом України "Про охорону культурної спадщини". Про необхідність забезпечення справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому, йдеться також у ряді рішень Європейського Суду з прав людини (рішення у справі "Ст`єрна проти Фінляндії" (Stjerna v. Finland, заява №18131/91) та рішення у справі "Юханссон проти Фінляндії" (Johansson v. Finland, заява №10163/02).

Тобто, не встановлені досудовим розслідуванням посадові особи ТОВ «БУДПРОМАЛЬЯНС» будучі обізнаними з арештом, накладеним ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва, всупереч вказаному арешту подали повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на об`єкти, які вже збудовані. В подальшому не встановлені досудовим розслідуванням посадові особи Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) зареєстрували декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будучі обізнаними з рішенням Оболонського районного суду м. Києва про арешт, адже Київська міська рада визнана потерпілим у кримінальному провадженні №0000104 за обвинуваченням ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України та відповідний представник приймає участь у розгляді обвинувального акту. За наслідком вказаних незаконних дій, які полягали у розпорядженні арештованим майном, ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 подано документи та зареєстровано право власності на відповідні будинки.

18.06.2025 року (клопотання датоване 16.06.2025) прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000869 від 01.04.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364 та ч.1 ст. 388 КК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що з метою збереження речових доказів виникла необхідність у накладанні арешту на об`єкти, вказані у клопотанні прокурора. Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, в ч.2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається, в тому числі, і з метою збереження речових доказів, адже існують ризики незаконної перереєстрації, продажу, використання або інших дій з об`єктами на які накладено арешт та існує рішення Господарського суду щодо їх знесення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадках передбачених пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України.

З метою дієвості у кримінальному провадженні, відповідно до ст. 131 КПК України, застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, в т.ч. арешт майна.

Згідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Крім того, в ч.2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається, в тому числі, і з метою збереження речових доказів, адже існують ризики пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження вище зазначеного майна.

Крім того, відповідно до Рішення КСУ 1-р/2022 від 30.06.2022 спеціальна конфіскація застосовується у разі, коли майно вилучається в особи, яка не є власником або добросовісним володільцем такого майна, а тому цей захід впливу на особу має некаральний характер.

Суд також вказав, що спеціальна конфіскація не є видом кримінального покарання, тому її застосування, зокрема примусове безоплатне вилучення майна у недобросовісної третьої особи, на підставі судового рішення (вирок, ухвала), не є притягненням до кримінальної відповідальності.

Суд у Рішенні зазначив, що судове рішення (вирок, ухвала) про застосування спеціальної конфіскації є, по-перше, юридичним актом індивідуальної дії, що встановлює факт незаконності та недобросовісності набуття певною особою конкретного майна, по-друге, спростовує презумпцію правомірності набуття права власності, встановлену в частині другій статті 328 Цивільного кодексу України. Унаслідок цього це судове рішення є підставою для вилучення такого майна в особи, стосовно якої може бути застосовано спеціальну конфіскацію.

Відповідно до п. 11 ст. 170 КПК України існуєть обставини, які підтверджують що незастосування арешту майна у формі заборони користування призведе до використання та передачі майна третім особам та порушення прав територіальної громади міста Києва та невиконання рішень суду.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000869 від 01.04.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364 та ч.1 ст. 388 КК України.

Накладено арешт на наступне майно:

- будівлю «корпус 10», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 323,5 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_9 ;

- будівлю «корпус 9», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 281,9 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_9 ;

- будівлю «корпус 7», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 348 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_10 ;

- будівлю «корпус 1», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 240,9 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_11 ;

- будівлю «корпус 14», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 228 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 ;

- будівлю «корпус 13», за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 497,7 м2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_12 .

Заборонено на час здійснення кримінального провадження користуватися, відчужувати та розпоряджатися вказаним нерухомим майном будь-яким особам.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № 0000869 від 01.04.2025 року, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

Частиною 3 ст. 170 КПК України, визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту шляхом заборони подальшого користування, відчуження та розпорядження майном, яке вказане в клопотанні прокурора, оскільки вказане нерухоме майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України, тобто є речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно визнано речовим доказом та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуженню нерухомого майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів власника майна, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Твердження власника майна ОСОБА_6 про те, що він з передбачених законом підстав є власником об`єкту нерухомого майна, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Твердження апелянта про те, що майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України є необґрунтованими, так як встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказані об`єкти нерухомості є об`єктами кримінального правопорушення, та відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Колегією суддів перевірено і доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі власника майна та його представника. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що процесуальні права власника майна щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту відновлено під час апеляційного розгляду, де останній не був обмеженим в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4