ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3430/25 Номер провадження 11-кп/814/907/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора представника потерпілої захисників обвинуваченого перекладача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №0000512 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_12 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ( ОСОБА_13 ),

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Гельсінкі Фінляндської Республіки, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин Фінляндської Республіки, з середньою освітою, неодружений, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 6 (шість) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 :

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 11588, 20 грн;

- на користь потерпілої ОСОБА_12 майнову шкоду в сумі 66900 грн та 1000000 грн моральної шкоди;

- на користь потерпілої ОСОБА_12 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , шкоду, завдану втратою годувальника, в розмірі по 22421,90 грн щомісячно, з дня набрання вироком законної сили та до досягнення ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повноліття.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_10 визнаний винуватим у тому, що він 18 травня 2025 року близько 16 год. 15 хв., керуючи автомобілем VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 (FIN), рухаючись в районі 363 км автодороги М-03 «Київ-Харків-Довжанський» у напрямку з м. Харків до м. Полтава у межах крайньої правої смуги для руху поблизу села Дудникове Полтавського району Полтавської області, в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, допустив зіткнення із автомобілем TOYOTA HIGHLANDER, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що перебував у нерухомому положенні у попутному напрямку частково на правому узбіччі із увімкненим аварійним освітленням, а також вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_16 , який перебував зліва поблизу цього автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_16 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у реанімаційному відділенні КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського».

Кримінальне провадження розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить змінити вирок суду та пом`якшити призначене обвинуваченому покарання, застосувавши положення ст.69 КК України, а також звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.

При цьому зазначає, що призначене судом покарання є несправедливим через його суворість.

Не погоджується з висновком місцевого суду про відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

Стверджує, що ОСОБА_10 є волонтером з 2022 року, працює у Фінляндській Республіці, на законних підставах перебуває на території України, допомагає військовим та постраждалим цивільним особам.

Зауважує, що обвинувачений щиро розкаявся, визнав свою вину, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Вказує, що суд не навів мотивів щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого покарання.

Вважає, що місцевим судом необґрунтовано зазначено про нещирість каяття обвинуваченого з огляду на те, що він не відшкодував шкоду. Наголошує, що підзахисний громадянин іншої держави, перебував під вартою та не мав можливості спілкуватись зі своїми близькими, які б могли допомогти в цьому.

Не погоджується з вирішенням судом цивільного позову потерпілої.

Звертає увагу, що автомобіль, яким керував обвинувачений, тимчасово ввезений на територію України та застрахований відповідно до сертифікату міжнародного автомобільного страхування («Зелена картка»), проте страхова компанія участі у справі не брала.

Вказує, що судом при визначенні сум, що підлягають відшкодуванню, не враховано положення ч.2 ст.1200 ЦК України та п.163.1 ст.163 ПК України, відповідно до якої шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого, який має визначатись після вирахування обов`язкових податків і зборів.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_12 просить скасувати вирок місцевого суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги ч.3 ст.349 КПК України, оскільки суд не з`ясував її думку, а розгляд кримінального провадження у спрощеному порядку може бути проведено лише за згодою всіх учасників провадження.

Стверджує, що місцевим судом не надано оцінки її твердженням про наявність в діях обвинуваченого складу інших кримінальних правопорушень, передбачених ст.114 та п.11 ч.2 ст.115 КК України, оскільки загиблий ОСОБА_16 був полковником Служби безпеки України, а ОСОБА_10 є громадянином іншої держави і його мета перебування в Україні належним чином не встановлена.

Вважає, що судом першої інстанції не перевірено факт виконання ОСОБА_16 обов`язків військової служби під час його загибелі, що призвело до неправильного вирішення судом цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.

Зазначає про неправильний розрахунок судом розміру шкоди, завданої смертю годувальника.

Наголошує, що місцевим судом залишено поза увагою положення п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, відповідно до якого суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Вказує, що місцевим судом неправильно здійснено розрахунок сум, що підлягають стягненню з обвинуваченого відповідно до ч.1 ст.1200 ЦК України, оскільки розмір середньомісячної заробітної плати був врахований за квітень і травень 2025 року. А положеннями п.2 розділу ІІ постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисників на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування представника потерпілої про необхідність скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового розгляду кримінального провадження місцевим судом, думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що передбачено п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень повинен виходити не лише із того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги потерпілої про те, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, однак не роз`яснив належним чином наслідків застосування даної норми та не переконався чи не має заперечень проти цього, є обґрунтованими з огляду на таке.

Приписами ч. 3 ст. 349 КПК України передбачено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Слід зазначити, що роз`яснення учасникам судового провадження спрощеного порядку розгляду не повинно носити формальний характер. Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК, повинен роз`яснити їм суть даної норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння усіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій.

Правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції учасників судового провадження щодо усвідомлення цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Проте, як видно з матеріалів провадження та журналу судового засідання, суд порушив вимоги, передбачені ч. 3 ст. 349 КПК України.

Так, в суді першої інстанції представник потерпілої заперечував проти здійснення судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України з наведенням відповідних мотивів.

Що стосується потерпілої, то суд взагалі не роз`яснював їй ці положення кримінального процесуального закону і не отримував згоду на застосування спрощеного порядку дослідження доказів.

Більше того, суд викладаючи у мотивувальній частині вироку показання потерпілої залишив поза увагою, що вона не погоджувалася ні з встановленими обставинами злочину, ні з кваліфікацією дій обвинуваченого.

Таким чином, суд розглянув провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, не зважаючи на пряму заборону, зазначену в цій статті, проводити розгляд у спрощеному порядку, якщо проти цього заперечують учасники судового провадження.

Виходячи зі змісту цієї норми Закону, якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду застосовано бути не може.

Крім того, як стверджує потерпіла, місцевим судом не надано оцінки її твердженням про наявність в діях обвинуваченого складу інших кримінальних правопорушень, передбачених ст.114 та п.11 ч.2 ст.115 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Водночас, з огляду на приписи ст.370 та ст.374 КПК України суд зобов`язаний надати вмотивовану відповідь на основні доводи сторін (обвинувачення та захисту), викладені у судових дебатах або клопотаннях, щоб забезпечити право на справедливий суд та переконати учасників у дослідженні їхніх аргументів.

Ці вимоги закону судом першої інстанції також не дотримано.

Що стосується доводів апеляційних скарга про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову, то колегія суддів дійшла до такого висновку.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілої судом не дотримано.

Як стверджує захисник в апеляційній скарзі, автомобіль, яким керував обвинувачений, тимчасово ввезений на територію України та застрахований відповідно до сертифікату міжнародного автомобільного страхування («Зелена картка»).

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі використання зареєстрованого в іноземній державі транспортного засобу, щодо якого не укладено внутрішній договір страхування, належним доказом наявності міжнародного договору страхування є чинний на території України страховий сертифікат "Зелена картка", виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка". Водій такого транспортного засобу зобов`язаний пред`являти зазначений сертифікат посадовим особам органів, визначених частиною першою цієї статті, на їхню вимогу.

Під час в`їзду на територію України водій транспортного засобу, зареєстрованого в іноземній державі, зобов`язаний мати на весь строк перебування такого транспортного засобу на території України страховий сертифікат "Зелена картка", виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", або внутрішній договір страхування та пред`явити документ, що посвідчує наявність чинного на території України договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, посадовим особам органів Державної прикордонної служби України на їхню вимогу.

У разі недотримання водієм транспортного засобу вимог абзацу першого цієї частини пропуск посадовими особами Державної прикордонної служби України такого транспортного засобу на територію України не здійснюється.

Приписами Розділу III цього Закону врегульовано порядок здійснення страхової (регламентної) виплати на території України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до ст.1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за правилами міжнародної системи автомобільного страхування, можливе за умови, що згідно з цим відповідним договором або Законом у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Усупереч викладеному, суд, не спростувавши доводів захисника про те, що на момент вчинення правопорушення цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу було застраховано, без зазначення належних мотивів прийнятого рішення передчасно визначив порядок відшкодування заподіяної злочином шкоди.

Вказані порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для скасування вироку.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга захисника містить вагомі та належним чином аргументовані доводи щодо неправильного, на його думку, визначення розміру покарання у виді позбавлення волі.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_10 захід примусу, місцевий суд не навів достатніх мотивів для призначення в даному випадку покарання, наближеного до максимального, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України. Також суд не дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав вину, жалкує про вчинене, є волонтером з 2022 року, на законних підставах перебуває на території України, допомагає ЗС України та постраждалим цивільним особам. Залишив суд поза увагою і відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Враховуючи наведене, доводи захисника про суворість призначеного ОСОБА_10 основного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років є слушними.

Що стосується доводів апеляційної скарги про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, то вони є непереконливими.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, внаслідок якого настала смерть людини, думку потерпілої та прокурора про необхідність призначення реального покарання у виді позбавлення волі, з огляду на те, що спричинена шкода взагалі не відшкодована, колегія суддів вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, за умови доведеності його вини у вчиненні інкримінованого злочину, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційних скарг, дослідити всі обставини, які мають правове значення, та у разі, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину буде доведено в установленому законом порядку, вирішити питання щодо передбаченої кримінальним законом відповідальності.

Приписами ст.418 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368 380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України).

Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу ОСОБА_10 , колегія суддів вважає за необхідне залишити його під вартою до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів.

Отже, апеляційна скарга потерпілої підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу захисника необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 412 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_12 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження №0000512 у суді першої інстанції.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 продовжити до вирішення питання судом першої інстанції, але не довше ніж на 60 днів.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4