Провадження №1-кп/127/919/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.08.2025 за № 0000160, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Харалуг Корецького району Рівненської області, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, неодруженого, проживаючого у цивільному шлюбі, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та четвертою статті 358 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , достовірно знаючи про підстави набуття спеціального статусу щодо підтвердження права на керування транспортними засобами, а також порядок видачі посвідчення водія, діючи з прямим умислом, спрямованим на скоєння кримінального проступку щодо використання завідомо підробленого документа, восени 2024 року (точніший час не встановлений), реалізовуючи свій протиправний умисел, направлений на виготовлення завідомо підробленого посвідчення водія, знайшов у мобільному додатку в мережі інтернет оголошення про продаж бланку посвідчення водія невідомою особою. Шляхом листування у мобільному додатку з вказаною особою, яка висловила ОСОБА_5 пропозицію про продаж бланку посвідчення водія, останній домовився про придбання у такий протизаконний спосіб за 10000 гривень бланку офіційного документу, а саме бланку посвідчення водія. У подальшому, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій протиправний умисел, отримав наручно бланк офіційного документу - посвідчення водія, за яке заплатив готівкою грошові кошти у сумі 10000 гривень.

Після цього, ОСОБА_5 , отримавши бланк офіційного документу - посвідчення водія, перебуваючи за місцем свого проживання, восени 2024 року (точніший час не встановлений), самостійно, за допомогою друкуючого пристрою з струменевим способом формування зображень, вніс завідомо неправдиві відомості до завідомо підробленого бланку посвідчення водія серії НОМЕР_1 , виданого ТСЦ 8041 30.09.2024, а саме надрукував ім?я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з категоріями машин на керування, вставив своє фото та почав зберігати при собі з метою подальшого використання.

Бланк посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_1 , заповнене на ім?я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видане 30.09.2024 ТСЦ 8041 на категорії «А», «В», не відповідає встановленим зразкам аналогічних посвідчень водія, що перебувають в офіційному обігу на території України.

У бланку посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_1 , яке заповнене на ім?я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видане 30.09.2024 ТС 8041 на категорії «А», «В», штрихи фонових зображень захисної сітки, бланкового тексту та серії, номеру бланку, вихідних даних підприємства-виробника нанесено способом термосублімаційного друку.

В наданому посвідченні водія з серійним номером НОМЕР_1 , яке заповнене на ім?я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видане 30.09.2024 ТС 8041 на категорії «А», «В», ознак внесення змін (підчистки, додрукування, змивання) не виявлено.

Крім того, продовжуючи свою протиправну діяльність, ОСОБА_5 , виготовивши підроблене посвідчення водія всупереч встановленому законодавством порядку, 21.08.2025 приблизно о 17:38 год., рухаючись за кермом мотоцикла Loncin, д.н. НОМЕР_2 , по вул. Академіка Янгеля, що в м. Вінниці, поблизу будинку № 1, був зупинений працівником патрульної поліції.

На вимогу працівника патрульної поліції пред`явити посвідчення водія, на підставі якого, здійснював рух на зазначеному транспортному засобі, ОСОБА_5 , достовірно знаючи про те, що відповідне навчання він не проходив, спеціальні іспити щодо отримання посвідчення водія не здавав, усвідомлюючи, що право на керування транспортним засобом не набув, а також будучи обізнаним, що наявне у нього посвідчення водія є підробленим, бажаючи набути певних суб?єктивних прав, діючи з прямим умислом та спеціальною метою - використання підробленого документа, надав на виконання законної вимоги для перевірки інспектору патрульної поліції ДПП у Вінницькій області ОСОБА_6 посвідчення водія серійним номером НОМЕР_1 , яке видане 30.09.2024 ТСЦ 8041 на категорії «А», «В», тим самим використав завідомо підроблений документ.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що в мережі Інтернет він замовив бланк посвідчення водія, у подальшому після його отримання він заповнив графи та вклеїв своє фото. Згодом він керував мотоциклом і був зупинений поліцією, якій надав виготовлене ним посвідчення водія. Це посвідчення він пред`явив під час перевірки його документів. Йому відомий порядок отримання посвідчення водія.

Про вчинене він щиро шкодує та розкаюється.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за доцільне обмежитись дослідженням відомостей, що характеризують особу обвинуваченого, а також висновку експерта № СЕ-19/102-25/18493-ДД від 26.08.2025, відповідно до якого бланк посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_1 заповнене на ім?я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видане 30.09.2024 ТСЦ 8041 на категорії «А», «В», не відповідає встановленим зразкам аналогічних посвідчень водія, що перебувають в офіційному обігу на території України. Бланк посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_1 , заповнене на ім?я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видане 30.09.2024 ІСЦ 8047 на категорії «А», «В», штрихи фонових зображень захисної сітки, бланкового тексту та серії, номеру бланку, вихідних даних підприємства-виробника нанесено способом термосублімаційного друку; в наданому посвідченні водія з серійним номером НОМЕР_1 , заповнене на ім?я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видане 30.09.2024 ТСЦ 8041 на категорії «А», «В», ознак внесення змін (підчистки, додруковування змивання не виявлено).

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт підроблення ОСОБА_5 офіційного документу та його використання. Зокрема, обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав та надав суду чіткі й послідовні показання з цього приводу.

Отже, приймаючи до уваги викладене, суд дійшов до переконання, що дії ОСОБА_5 за фактом підроблення посвідчення водія охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками підроблення офіційного документу, який видається установою, яка має право видавати такий документ; за фактом його використання - складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною четвертою статті 358 КК, за ознаками використання завідомо підробленого документа.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальні проступки, винуватість у вчиненні яких визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд враховує, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання скарг на останнього не надходило, має на утриманні малолітню дитину. Також суд враховує, що у судовому засіданні встановлено, що під час досудового розслідування (дізнання) ОСОБА_5 активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді штрафу із врахуванням положень частини першої статті 70 КК, тобто шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим. Саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2025 на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд,

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень (проступків), передбачених частинами першою та четвертою статті 358 Кримінального кодексу України та призначити покарання:

- за частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень;

- за частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі частини першої статті 70 Кримінального кодексу України призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Строк відбування призначеного покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- посвідчення водія серія НОМЕР_1 від 30.09.2024, яке знаходиться в матеріалах кримінального провадження, знищити;

- відеозаписи з нагрудних бодікамер поліцейських, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити у матеріалах справи.

Арешт, накладений на речові докази, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2025, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 3565 (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: