Провадження № 1-кп/592/1028/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року м. Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 0008835, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.05.2025 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миколаївка (Жовтневе), Білопільського району Сумської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця, паспорт громадянина України НОМЕР_7 раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

заступника керівника Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - ОСОБА_4 ;

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката - ОСОБА_5 ;

установив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_3 вчинив самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

24.02.2022 Президентом України видано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затверджений Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з чим на території України запроваджено правовий режим воєнного стану.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2024 №82 ОСОБА_3 призначений на посаду солдата резерву 67 запасної роти військової частини НОМЕР_1 .

Під час проходження військової служби за мобілізацією солдат ОСОБА_3 , відповідно до положень Військової присяги та вимог ст.ст. 11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен свято і непорушно додержуватися Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою.

Однак ОСОБА_3 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, 21.06.2024 самовільно залишив тимчасове розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та перебував за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину та виконання службових обов`язків, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління з приводу своїх протиправних діянь, за наявності реальної можливості для цього.

13.08.2024 солдат ОСОБА_3 з`явився у тимчасове розташування військової частини НОМЕР_1 , розташованої у АДРЕСА_2 , та заявив про себе, як про військовослужбовця, який 21.06.2024 самовільно залишив військову частину, за відсутності поважних причин, тим самим припинив тривалість вчиненого ним кримінального правопорушення.

Солдат ОСОБА_3 , з 21.06.2024 по 13.08.2024 обов`язки військової служби не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу та продовження виконання службових обов`язків у зазначений період часу не вживав, а перебував за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 , де займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби.

Крім того, ОСОБА_3 в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України 31.10.2024 самовільно залишив тимчасове розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та перебував за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину та виконання службових обов`язків, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління з приводу своїх протиправних діянь, за наявності реальної можливості для цього.

05.09.2025 солдата ОСОБА_3 було затримано у порядку ст. 208 КПК України у приміщенні слідчого управління ГУНП в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Степана Бандери, 11, який 31.10.2024 самовільно залишив військову частину, за відсутності поважних причин.

Солдат ОСОБА_3 , з 31.10.2024 по 05.09.2025 обов`язки військової служби не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу та продовження виконання службових обов`язків у зазначений період часу не вживав, а перебував за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 , де займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся. Суду пояснив, що проходив військову службу за мобілізацією, приймав участь в бойових діях. 21.06.2024 перебуваючи у с. Кудряве Сумської області залишив військову частину, оскільки не склались відносини з командиром роти та перебував дома за адресою АДРЕСА_1 . 13.08.2024 повернувся у військову частину для продовження проходження військової служби. В послідуючому з тих самих причин 31.10.2024 залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 та перебував за адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 де займався веденням домашнього господарства. 05.09.2025 був затриманий у приміщенні поліції в АДРЕСА_3 , куди добровільно приїхав з працівниками поліції з адреси свого місця проживання.

Надалі бажає продовжити військову службу.

Показання обвинуваченого у судовому засіданні послідовні та логічні, не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності позиції.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 82 від 20.03.2024 солдата ОСОБА_3 , стрільця санітара 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти в/ НОМЕР_2 , наказом командира в/ НОМЕР_3 від 18.03.2024 № 4-РС на посаду солдата резерву 67 запасної роти в/ч НОМЕР_1 , з 20.03.2024 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення. З 20.03.2024 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2024 № 175 солдат ОСОБА_3 вважається таким, що самовільно залишив військову частину з 21.06.2024, виключено з усіх видів забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.08.2024 № 228 солдат ОСОБА_3 вважається таким, що повернувся з 13.08.2024 у військову частину.

Інші докази стосовно тих фактичних обставин, які учасниками судового розгляду не оспорювалися, судом на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

За встановлених обставин суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану та його дії кваліфікує за частиною 5 статті 407 КК України.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання суд визнає: щире каяття; активне сприяння розкриттю злочину.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Обставин, що відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України обтяжують покарання не встановлено.

Мотиви призначення покарання.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, є тяжким злочином.

Відповідно до вимог частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а згідно з частиною 2 статі 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до роз`яснень викладених Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (статті 12 Кримінального кодексу України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд на підставі статті 65 Кримінального кодексу України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. (Постанова Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 207/5011/14-к (провадження № 51-1985 км 18)).

ОСОБА_3 вчинив тяжкий злочин, раніше не судимий, інформація, щодо притягнення до адміністративної або дисциплінарної відповідальності відсутня, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проходження служби характеризується негативно, має сталі соціальні зв`язки, офіційно не одружений, утримує неповнолітню дитину, виказував про готовність нести покарання, а також бажання довести те, що він виправився і бажає стати гідним членом суспільства, який буде поважати закон і дотримуватись його вимог в подальшому проходити військову службу.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 слід призначити покарання за частиною 5 статті 407 КК України у виді позбавлення волі на мінімальний строк.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Скоппола проти Італії від 17.09.2009 (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 у справі № 56/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Дана позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року), де зазначено, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13.12.2016) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11.07.2019) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Вирішення цивільного позову.

Цивільний позов заявлений не був.

Вирішення питання про долю речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, тощо.

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 10.09.2025 (справа № 591/10128/25, провадження № 1-кс/591/322425) накладено арешт з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

На підставі ст. 174 КПК України суд вважає необхідним скасувати накладений арешт на майно.

Питання про долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати за твердженням прокурора відсутні.

Відповідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_3 був фактично затриманий о 18 год. 03 хв. 05.09.2025 в порядку ст. 208 КПК України.

На досудовому розслідуванні ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 06.09.2025 відносно ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 02.11.2025 включно без визначення розміру застави.

Отже строк відбування покарання слід рахувати з 05.09.2025, строк попереднього ув`язнення по день набрання вироком законної сили підлягає зарахуванню у строк відбування покарання, згідно статті 72 КК України з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає - один день позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_3 на момент ухвалення вироку перебуває під вартою, для запобігання ризикам ухилення від суду та вчинення нових злочинів, оскільки судом вирішено призначити покарання у виді позбавлення волі, а тому існування зазначених ризиків не зменшилося. Ураховуючи це запобіжний захід необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Керуючись статтями 368, 371, 374, 376, 392, 615 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 за даним вироком рахувати з моменту фактичного затримання - 05.09.2025.

На підставі статті 72 Кримінального кодексу України ОСОБА_3 зарахувати у строк призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення у період з 05.09.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає - один день позбавлення волі.

Скасувати накладений арешт на майно, яке було вилучено 05.09.2025 у ході особистого обшуку ОСОБА_3 , відповідно до ухвали слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 10.09.2025 (справа № 591/10128/25, провадження № 1-кс/591/322425), а саме на мобільний телефон марки «Honor 7 S», моделі «DRA-LX5», IMEI1: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 , синього кольору, без чохла, з наявним пошкодженням екрану, в якому наявна сім-картка мобільного оператора ВФ «Україна» з номером НОМЕР_6 та сім-картка мобільного оператора ПрАТ «Київстар», яка на момент вилучення не функціонує з наявним маркуванням «НОМЕР_8».

Речовий доказ, відповідно до постанови слідчого від 06.09.2025 - мобільний телефон марки «Honor 7 S», моделі «DRA-LX5», IMEI1: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 , синього кольору, без чохла, з наявним пошкодженням екрану, в якому наявна сім-картка мобільного оператора ВФ «Україна» з номером НОМЕР_6 та сім-картка мобільного оператора ПрАТ «Київстар», яка на момент вилучення не функціонує з наявним маркуванням «НОМЕР_8», який зберігається в камері збереження речових доказів згідно квитанції № 00762 від 12.09.2025, після набрання вироком законної сили - повернути ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд міста Суми протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченому, захиснику право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Роз`яснити ОСОБА_3 , до якого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1