Справа № 450/557/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1093/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0001320 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.09.2024 року стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, не інваліда, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий, останній раз 09.03.2016 р. Ковпаківським районним судом м.Суми, за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

встановила:

Потерпіла та захисник обвинуваченого подали апеляційні скарги на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.09.2024, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Запобіжний захід ОСОБА_8 , до вступу вироку в законну силу, не обирався.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту його фактичного затримання для відбуття покарання за даним вироком.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

Даний вирок оскаржила потерпіла ОСОБА_6 , яка просить змінити вирок в частині покарання та призначити більш м`яке покарання, за ч.1 ст. 187 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки. Вважає вирок надто суворим.

Апелянт зазначає, що обставини справи вироком суду першої інстанції встановлено вірно в частині заподіяння їй легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я. Обвинувачений відшкодував їй майнову та моральну шкоду, претензій до ОСОБА_8 у неї немає, а тому просить пом`якшити призначене обвинуваченому покарання, яке має бути необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів, а не надмірне.

Апелянт наголошує, що у ОСОБА_8 є на утриманні троє неповнолітніх дітей, яким необхідний належний догляд та увага. Обвинувачений розкаявся у скоєному, вибачився, відшкодував моральну та матеріальну шкоду, відтак при наявності таких пом`якшуючих обставин є підстави для застосування до ОСОБА_8 вимоги ст.69, 75 КК України.

Даний вирок оскаржив захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 , який просить скасувати вирок суду першої інстанції. Визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України та звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України, і закрити вказане кримінальне провадження, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що при ухваленні вироку суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, що мають істотне значення для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення та ухвалив покарання, яке за своїм видом та строком є явно несправедливим через свою суворість та помилково прийшов до переконання про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак даний вирок підлягає скасуванню.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, а саме у вчиненні розбійного нападу вчиненого за попередньою змовою групою осіб. Згідно якого судом постановлено обвинувальний вирок. Апелянт вважає винесений вирок необгрунтованим та таким, що ухвалений з порушенням чинного законодавства, а саме висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Не відповідність висновків суду полягає в наступному.

Судом першої інстанції прийнято до уваги покази потерпілої, однак не оцінено належним чином з точки зору критичності, оскільки в показах наявні факти, що можуть вказувати на їх неповну достовірність. Потерпіла повідомила про те, що ОСОБА_10 перебував в її квартирі протягом тривалого часу більше доби до моменту вчинення відносно неї насильницьких дій, вони разом вживали алкогольні напої. Дана обставина вказує на товариські відносини між вказаними особами. Посилання потерпілої на те, що неодноразово просила його покинути приміщення не могли бути прийняті судом до уваги тому, що протягом такого тривалого часу ОСОБА_6 могла не раз викликати поліцію чи покликати сусідів задля припинення порушення її прав, однак таких дій зроблено не було. У приміщення квартири ОСОБА_8 впустила сама потерпіла ОСОБА_6 . З показів останньої вбачається, що починаючи з 14 години вони спільно вживали алкогольні напої. Згідно показів потерпілої нібито напад відбувся приблизно о 22 годині, однак не деталізовано, що відбулось в проміжок з 14 години до 22 години. Аналізуючи в сукупності покази вбачається, що вони спільно вживали алкогольні напої, жодних протиправних дій відносно неї не вчинялось. За таких обставин судом не встановлено наявність в ОСОБА_8 умислу на вчинення розбійного нападу.

У сторони захисту викликає здивування той факт, що при такій деталізації знущань над потерпілою ніхто із сусідів не викликав працівників поліції, оскільки нанесення тілесних ушкоджень ножом повинне супроводжуватись криками, але працівників поліції викликано о 18.30 наступного дня.

З огляду на вказані вище факти, вважаємо, що суд прийшов до неправильних висновків під час дослідження даного доказу, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи при постановленні вироку.

Апелянт зазначає, що інші докази також не підтвердили в діях ОСОБА_8 умислу на вчинення розбійного нападу. Він не брав в потерпілої грошей і мобільний телефон та не розпоряджався ними, бо це вчинив ОСОБА_10 .

Апелянт наголошує, що судом першої інстанції не були усунуті розбіжності в показах потерпілої під час слідчого експерименту та в судовому засіданні стосовно того, як до неї в квартиру потрапили ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , хто забирав речі, хто і як їй наносили удари. Відповідно такі розбіжності мають трактуватися на користь обвинуваченого. Жодного умислу на заволодіння майном ОСОБА_8 не мав та дізнався про викрадення майна виключно після того, як він разом із ОСОБА_10 залишили квартиру потерпілої.

Підсумовуючи усе наведене вище, сторона захисту вважає, що вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, стороною обвинувачення не було доведено поза межами розумного сумніву. Судом не надано оцінки доказам, що вказують на вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення, вину у вчиненні якого він в межах розгляду кримінального провадження визнав повністю. Судом першої інстанції' у вироку не обгрунтовано, чому суд не бере до уваги покази обвинуваченого та в чому саме інші докази досліджені в межах судового розгляду спростовують позицію сторони захисту. Згідно ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Вважає, що суд першої інстанції неповною мірою дослідив фактичні обставини справи кримінального провадження та зробив неправильні висновки щодо наявних в матеріалах провадження доказів в результаті постановив незаконний вирок.

Вважає, що законним та справедливим є визнання винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

Разом з тим звертає увагу, що вчинення ОСОБА_8 кримінально караного діяння відбулось 22.05.2015 року. Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України відповідно до ч.2 ст.12 КК України - є проступком, адже санкція вказаної статті передбачає покарання у виді штрафу від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від 150 до 240 годин, або виправними роботами на строк до одного року, або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк.

Згідно із п.1 ч.1 ст.49 КК України - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

На підставі зазначеного вище сторона захисту просить перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч.2 ст. 125 КК України та з врахування того, що події відбулися 9 років тому, закрити кримінальне провадження у зв`язку із спливом строків давності, а обвинуваченого звільнити від відбування покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 22.05.2015 року близько 00:45 хв спільно з Особа 1 за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи в АДРЕСА_3 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна з корисливих мотивів та з метою особистого незаконного збагачення, вчинили розбійний напад на ОСОБА_6 , жительку АДРЕСА_3 , поєднаний із застосуванням насильства, що є небезпечним для здоров`я особи, що зазнала нападу, а саме заподіяли легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я ОСОБА_6 , після чого відкрито заволоділи грошовими коштами потерпілої в сумі 2000,00 грн, мобільним телефоном Самсунг GTC3592 Imei : НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , чим заподіяли потерпілій збитків на загальну суму 3500,00 грн.

Таким чином ОСОБА_8 вчинив напад з метою заволодіння чужим майном (розбій) поєднаний з насильством, яке є небезпечне для здоров`я потерпілої, вчинений за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.187 КК України.

Потерпіла ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції була належним чином повідомлена про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибула по стану здоров`я, подала клопотання про розгляд справи без її участі, свої апеляційні вимоги підтримує, вирішення апеляційних вимог захисника залишила на розсуд суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, думка захисника-адвоката ОСОБА_7 , підтримане обвинуваченим ОСОБА_8 , які просили задовольнити клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, міркування прокурора ОСОБА_9 , який не заперечував щодо задоволення клопотання захисника про застосування до ОСОБА_8 вимог ст. 49 КК України, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи зазначені в клопотанні, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Клопотання захисника ОСОБА_7 щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 вимог ст. 49 КК України, знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод визначено право на справедливий суд, що знайшло своє відображення у положеннях статей 7, 10, 22 КПК, відповідно до яких зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться рівність перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК, свобода сторін кримінального провадження у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом. При цьому, суд зобов`язаний, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створити необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання ними процесуальних обов`язків.

При з`ясуванні обставин кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 колегіє суддів встановлено, що на час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції закінчився строк давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення кримінальний правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років у разі вчинення тяжкого злочину.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки давності, передбачені ст. 49 КК України.

Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання та на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити від цього покарання засудженого.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, за ч.2 ст. 187 КК України, 22.05.2015 року.

Відповідно до положень ч.4 ст. 12 КК України зазначене кримінальне правопорушення відноситься до тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п.2 цієї частини, минуло 10 років.

Згідно з ч.2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років.

Висновки щодо застосування ст. 49 КК України, викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 02.02.2023 у справі №735/1121/20 га згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов`язковими для застосування.

Відповідно до вказаного висновку, особа, котра ухилялася від досудового розслідування або суду, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованих строків, передбачених частиною першою статті 49 КК, подовжених на час ухилення. Встановлені частиною другою цієї статті загальні строки повинні застосовуватися лише в разі, якщо вони сплинули на час розгляду справи судом, тобто минуло більш як п`ять років з дня вчинення кримінального проступку і понад п`ятнадцять років з дня вчинення злочину. Таким чином, у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення. Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.09.2024 ОСОБА_8 визнано винним за ч.2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі із конфіскацією майна. Відтак диференційований строк давності за вчинення цього кримінального правопорушення згідно з п.4 ч.1 ст. 49 КК України становить10 років.

Згідно з вироком суду, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.187КК України, вчинене ОСОБА_8 22.05.2015 року.

Згідно наданих суду апеляційної інстанції копій документів вбачається, що 15.09.2015 року ОСОБА_8 заочно повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України і 24.09.2015 винесено слідчим постанову про зупинення досудового розслідування, у кримінальному провадженні № 0001320 від 22.08.2015, та оголошення в розшук підозрюваного ОСОБА_8 .

У подальшому 10.05.2018 по кримінальному провадженні № 0001320 було винесено постанову про відновлення досудового розслідування з метою проведення ряду слідчих (розшукових) чи інших процесуальних дій.

Цього ж числа, 10.05.2018 винесено постанову про оголошення в розшук ОСОБА_8

04.12.2019 винесено постанову по кримінальному провадженні № 0001320 про відновлення досудового розслідування у зв`язку із встановленням місця перебування підозрюваного ОСОБА_8 .

Однак, як встановлено в суді апеляційної інстанції, оголошення ОСОБА_8 в розшук було здійснено передчасно виходячи з наступного.

На час оголошення підозрюваного ОСОБА_8 у розшук 24.09.2015 та вручення йому заочно 15.09.2015 підозри, останній перебував під вартою по іншому кримінальному провадженні.

Згідно вироку Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 09.12.2014 ОСОБА_8 був засуджений за ч.1, 2, 3 ст. 185, ч.2 ст.15- ч.2 ст.185, ч.1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Строк покарання обчислюється з 09.10.2014, зарахувавши в строк відбуття покарання строк тримання під вартою з 27.08.2014 по 08.12.2014 (а.с.67-68 т.2).

Крім того стосовно ОСОБА_8 був винесений вирок Ковпаківським районним судом м. Суми 09.03.2016, яким засуджено ОСОБА_8 за ч.2, 3 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України ( з врахуванням міри покарання призначеного попереднім вироком) до 3 років 2 місяців позбавлення волі. Строк відбуття покарання за даним вироком рахується з 09.10.2015 року (а.с.63-66 т.2).

Згідно довідки про звільнення № 01239 виданої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби в період з 09.10.2015 по 10.11.2017 (а.с.100 т.2).

Наявною у справі вимогою стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначене вище повністю підтверджується (а.с. 59 т.1).

З досліджених судом апеляційної інстанції документів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 не переховувався від органів досудового розслідування.

Відповідно строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності не переривався. Отже з часу скоєння кримінального правопорушення 22.05.2015 року 10 років минули 22.05.2025 року, а відтак наявні підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.

Вирішуючи питання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд встановлює наявність певного обвинувачення, закінчення відповідних строків, передбачених ст. 49 КК України, і за таких умов зобов`язаний задовольнити клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності. При цьому закон не пов`язує можливість застосування правил ч.1 ст. 49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. Таку згоду може бути висловлено у відповідному клопотанні про звільнення від кримінальної відповідальності.

Обвинувачений ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції усно висловив згоду про звільнення його від кримінальної відповідальності та підтримав подане його захисником клопотання.

Відповідно до положень ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Зазначені вище обставини є підставою для скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_11 на підставі п.4 ч.1 ст. 49 КК України та п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

У постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 345/2618/16 зазначено, що звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч.1 ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

Таким чином, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст. 49 КК України, а вирішення при цьому питання про винуватість або невинуватість особи законом не передбачено.

За змістом статей 284288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Зазначене узгоджується із позицією, яка викладена в постанові ККС ВС від 29.07.2021 (справа № 552/5595/18, провадження № 51-5289км19).

При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення особою певного кримінального правопорушення.

Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності саме й полягає в тому, що за наявності певних визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається, раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені, підтверджені.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 12.09.2022 у справі № 203/241/17 вказала, що згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).

Відповідно апеляційні скарги потерпілої та захисника не підлягають розгляду в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів дійшла переконання, що клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволення, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 49 КК України та п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Керуючись ст.44, 49, 404, 405, 407, 409, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Клопотання захисника ОСОБА_7 , про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.09.2024 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України скасувати.

Звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності, за ч. 2 ст. 187 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0001320 відносно ОСОБА_8 закрити.

Речові докази по кримінальному провадженню, а саме: два оптичні носії інформації (диски) залишити при матеріалах кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: