ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/995/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 12 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Комишуваха Оріхівського району Запорізької області, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

04 червня 2024 року, приблизно о 16 годині 50 хвилин, водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним мотоциклом «JIALING JH250», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух в правій смузі для руху по автодорозі Т-0806 на о.Хортиця, зі сторони мосту Преображенського, в напрямку Аркового мосту в м.Запоріжжі.

При цьому, швидкість руху мотоцикла під керуванням водія ОСОБА_9 складала понад 70,2 км/год, яка перевищує максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті 50 км/год, згідно Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями.

В цей час попереду, в районі електроопори №51, у невстановленому для пішохідного переходу місці, проїзну частину автодороги Т-0806 зліва направо перетинали пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

В цей же час, попереду мотоцикла, в попутному йому напрямку в лівій смузі для руху, здійснював рух автомобіль «Citroen С-Elysse», водій якого, побачивши пішоходів, почав пригальмовувати та пропускати їх.

Продовжуючи рух, водій мотоцикла «JIALING JH250», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , маючи об`єктивну можливість виявити пішоходів на проїзній частині та технічну можливість уникнути на них наїзду, при умові руху з максимально допустимою швидкістю в населеному пункті, шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, діючи зі злочинною недбалістю, заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Своїми діями водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.п.12.4, 12.9б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

- 12.4: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

- 12.9 б) «водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил».

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходи ОСОБА_11 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження та були госпіталізовані до лікувального закладу. 30.07.2024 ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень померла у відділенні КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР під наглядом лікарів. Причиною смерті ОСОБА_10 стала поєднана тупа травма голови, тулуба та кінцівок, у вигляді переломів кісток скелету (тазу, правої променевої кістки), з ушкодженнями внутрішніх органів (головного мозку), з розвитком в післятравматичному періоді гнійно-некротичних змін м`яких тканин нижніх кінцівок, яка ускладнилась розвитком поліорганної недостатності, яка і стала безпосередньою причиною смерті.

Тілесні ушкодження у ОСОБА_11 у вигляді закритої черепно-мозкової травми, закритої тупої травми грудної клітини, закритої тупої травми тазу, закритого фрагментарного перелому ліктьової кістки, закритого перелому тіла правої променевої кістки, закритих багатоуламкових переломів середньої третини обох кісток правої гомілки кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.п.12.4, 12.9(б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, оскільки останній мав технічну можливість запобігти наїзду на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування при русі з дозволеною швидкістю руху у населеному пункті.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що в порушення вимог ч.3 ст.374 КПК суд належним чином не обґрунтував рішення про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням і не навів переконливих мотивів, з яких дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі. Зокрема суд не в повній мірі врахував тяжкість кримінального правопорушення, обставини його вчинення та особу обвинуваченого. Судом формально надано оцінку тяжкості кримінального правопорушення, яка виражається у невідворотних наслідках у вигляді смерті пішохода ОСОБА_10 , яка отримала тілесні ушкодження несумісні з життям та від яких остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 під наглядом лікарів. Фактично обвинувачений своїми діями створив реальну небезпеку іншим учасникам дорожнього руху. Судом залишено поза увагою, що ОСОБА_9 рухався зі швидкістю, яка перевищувала максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті, що свідчить про свідому поведінку обвинуваченого, направлену на ігнорування Правил дорожнього руху. Також залишилось поза увагою суду, що потерпілі були особами похилого віку. Також вказала, що позиція потерпілих щодо призначення обвинуваченому покарання не може бути вирішальною, оскільки це належить до дискреційних повноважень суду.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 просив відхилити апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; представника потерпілого, який висловив заперечення проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти доводів та вимог апеляційної скарги, вважали вирок суду законним, обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного покарання обвинуваченому у зв`язку з його звільненням на підставі ст.75 КК від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.

Так, з огляду на приписи ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 статті 65 КК встановлено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Водночас, кримінальний закон передбачає, що суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Повертаючись до матеріалів даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК і, як результат, безпідставно його звільнив від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина 1 статті 3 Конституції України).

Крім того, Правилами дорожнього руху регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки.

Так, ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, а саме те, що, керуючи технічно справним транспортним засобом мотоциклом, обвинувачений у світлий час доби грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження, від яких остання померла у лікувальному закладі, а потерпілій ОСОБА_12 спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження, і таке кримінальне правопорушення відповідно до положень ст.12 КК є тяжким.

При цьому, хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого ОСОБА_9 є необережною, проте об`єктом посягання являється життя та здоров`я іншої людини.

Наведене свідчить, що обвинувачений є небезпечним для суспільства, оскільки поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання окрім реального його відбування не забезпечить виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений жодної допомоги на поховання потерпілої ОСОБА_10 , встановлення пам`ятнику не надавав та в подальшому вказані витрати не відшкодував.

Наявність у ОСОБА_9 третьої групи інвалідності не знижують тяжкості й небезпечності злочину, вчиненого обвинуваченим, оскільки інвалідність була встановлена останньому ще у 2023 році, тобто за два роки до скоєння ним злочину.

З урахуванням наведеного, даних про особу обвинуваченого, наслідків, які настали у результаті скоєного, у колегії суддів не має підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

До того ж, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин, які були встановлені у даному кримінальному провадженні, враховуючи наслідки, що настали в результаті скоєного злочину, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Отже, на думку колегії суддів, ці обставини у сукупності свідчать про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 основне покарання із застосуванням ст.75 КК є м`яким і не буде сприяти виправленню обвинуваченого.

Також колегія суддів вважає слушними і доводи прокурора про необґрунтоване призначення судом першої інстанції обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, виходячи з такого.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Незважаючи на розподіл покарань на основні, додаткові та такі, що застосовуються як основні, так і додаткові, усі вони охоплюються загальним поняттям покарання.

Санкція ч.2 ст.286 КК окрім основного покарання, передбачає можливість призначення й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Законодавець визначив, що суд, визначаючи вид та розмір покарання (як основного, так і додаткового), керується власним розсудом (судова дискреція) залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином не врахував фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, наслідки, що настали в результаті вчиненого обвинуваченим злочину смерть потерпілої ОСОБА_10 від отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень, а також спричинення потерпілій ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Недостатньо врахував суд і характер допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху перевищення максимально дозволеної швидкості руху в населеному пункті, внаслідок чого ОСОБА_9 скоїв наїзд на пішоходів в світлий час доби, що свідчить про легковажне та самонадійне ставлення обвинуваченого до Правил дорожнього руху. Зазначені обставини безумовно свідчать про те, що обвинувачений становить небезпеку для оточуючих в якості водія транспортного засобу.

Та обставина, що потерпілі перетинали проїзну частину у невстановленому для пішохідного переходу місці, не звільняло обвинуваченого від виконання ним вимог п.п.12.4, 12.9 б) ПДР.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, а також того, що обвинувачений знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, з огляду на зміст та обсяг його протиправних дій колегія суддів вважає, що визначений районним судом розмір додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки не досягне своєї мети, визначеної ст.50 КК.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції на підставі ст.420 КПК нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 12 серпня 2025 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Початок строку відбування покарання у цій справі відраховувати з дня затримання ОСОБА_9 та приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4