ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3125/25 Справа № 205/6666/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000263 за апеляційною скаргою обвинуваченого вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, освіта загально-середня, офіційно працевлаштованого на посаді водія, одруженого, на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Новокодацького районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Крім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів та цивільний позов потерпілої.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, ОСОБА_7 16 березня 2020 року, приблизно о 18 годин 55 хвилин, керуючи технічно справним автобусом «Volkswagen LT-35» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , належить ОСОБА_10 , рухався в темний час доби, з боку вул. Метробудівська в напрямку вул. Гідропаркова, по сухому асфальтному покриттю проїзної частини пр. Парусний м. Дніпро, яка освітлювалась міським електроосвітленням, рух по якій здійснюється в обох напрямках.

У подальшому, в процесі руху водій ОСОБА_7 16 березня 2020 року, приблизно о 18 годин 55 хвилин, в районі електроопори № 47, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія та грубо порушуючи вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1. Правил дорожнього руху, слідуючи із допустимою швидкістю руху у населеному пункті 18.7...20,2 км/год., не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи не обмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, не ввімкнув сигнал повороту, не надавши оточуючим можливості відреагувати на зміну свого напрямку руху, виконуючи маневр повороту ліворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в результаті чого, на проїзній частині пр. Парусний у м. Дніпро, в районі електроопори № 47, допустив наїзд лівою передньою частиною автобуса «Volkswagen LT-35» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїзну частину пр. Парусний у м. Дніпро у невідведеному для цього місці, рухаючись у зустрічному напрямку автобусу «Volkswagen LT-35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , після чого, переїхав його передньою частиною автобусу та не зупинившись, продовжив рух та здійснив переїзд пішохода ОСОБА_11 задніми колесами автобуса.

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1. Правил дорожнього руху, якими передбачено:

п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»

Порушення п. 10.1. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо - транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла (синець на обличчі праворуч з розповсюдженням на лобну ділянку праворуч (відбиток протектора), садна на голові праворуч від зовнішнього краю правої надбрівної дуги горизонтально назад до рівня тім`яних бугрів, в потиличній ділянці, на тильній поверхні правої кисті, на тильній поверхні 4 пальця лівої кисті, на задньо - зовнішній поверхні лівого стегна у нижній третині, на задньо - зовнішній поверхні в проекції лівого колінного суглобу, по передній поверхні в проекцій лівого колінного суглоба, на передній поверхні лівої гомілки у верхній, середній та нижній третинах, в проекції лівої зовнішньої лодижки, в проекції правої внутрішньої лодижки, по задньо - внутрішній поверхні в проекції правого колінного суглоба, на задній поверхні лівої гомілки у верхній половині. Рвана рана на передньо - внутрішній поверхні правої гомілки у середній третині; група саден на зовнішній поверхні правої нижньої кінцівки від проекції верхнього краю колінного суглоба до середньої третини гомілки (відбиток протектора); поперечний перелом грудини на рівні 1-го міжребер`я, розрив правого грудино-ключичного суглобу, поперечний перелом правої ключиці, поперечний перелом 4-го грудного хребця; численні поперечні переломи ребер, праворуч місцями з ушкодженням пристінкової плеври: праворуч - 1-10-го по середньо-ключичній лінії, 1-4-го по лопатковій лінії, ліворуч -1-10 по середньо-ключичній лінії, 2-5 та 10-12 по лопатковій лінії; розриви печінки, підшкірний крововилив в проекції правого плечового суглоба по задній поверхні, крововилив з кишенеподібним відшаруванням шкіряних покривів в проекції лівого ліктьового суглоба; циркулярні кишенеподібні відшарування шкіряних покривів з формуванням крововиливу та розмізченням жирової клітковини на правій нижній кінцівці від нижньої третини стегна до верхньої третини гомілки та на лівій нижній кінцівці, що охоплює усю гомілку та підколінну ямку; багатоуламковий перелом верхньої голівки лівої малогомілкової кістки, уламковий перелом правої малогомілкової кістки у верхній третині з охопленням її верхньої голівки, уламково-фрагментарний перелом правої великогомілкової кістки у середній третині, поперечний перелом верхньої гілки лівої лобкової кістки).

Смерть ОСОБА_11 настала приблизно о 19 годині 00 хвилин 16 березня 2020 року на місці дорожньо-транспортної пригоди, в районі електроопори № 47 на пр. Парусний, в м. Дніпро від сумісної тупої травми тіла у вигляді чисельних переломів кісток тулубу та нижніх кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції змінити, призначити ному покарання у виді позбавлення воді строком на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. В задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 відмовити в повному обсязі.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений, не оскаржуючи встановлені судом фактичні обставини, доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, вважає що вирок підлягає зміні в частині призначення йому покарання та вирішення цивільного позову потерпілої. Так, на переконання обвинуваченого, суд призначаючи йому покарання, не надав належної оцінки фактичним обставинам кримінального правопорушення, а саме порушенню пішоходом вимог Правил дорожнього руху, який перетинав проїжджу частину дороги у невідведеному місці, а також його особі, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений, має двох дітей доньку та сина з інвалідністю І групи, який перебуває на його утриманні, має двох онуків, офіційно працевлаштований, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, на психіатричному чи нароклогічному обліку не перебуває, внаслідок чого призначив йому занадто суворе покарання.

Крім того, обвинувачений зазначає, про те, що він усвідомив тяжкість невідворотних наслідків, які настали через його дії, щиро кається у вчиненому та повністю визнає свою провину, останнім часом, а саме близько 9 місяців він тісно спілкувався з потерпілою, піклувався про неї та надавав їй матеріальну допомогу, підтримував морально, після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , він вирішував усі матеріальні питання, пов`язанні з похованням.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисники підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, змінити вирок суду та призначене обвинуваченому покарання пом`якшити й відмовити в задоволенні цивільного позову.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок суду законним та обгрунтованим, який зміні з зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого, не підлягає.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, фактичні обставини кримінального провадження, в апеляційній скарзі не оскаржуються, тому перегляду не підлягають.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, колегія суддів зазначає таке.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано не в повній мірі.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є суспільно небезпечним та тяжким, конкретні обставини вчинення злочину, а також те, що внаслідок вчиненого злочину, через необережні дії обвинуваченого, які полягали в грубому порушенні правил дорожнього руху, загинув чоловік, єдина близька людина для потерпілої, з якою прожила все життя, що є невідворотним наслідком для неї, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей немає, одружений, офіційно працевлаштований, за місцем робити на час складання характеристики характеризувався позитивно, а також те, що він вину не визнав, не розкаявся, в ході всього судового розгляду не висловлював жалю з приводу скоєного, висновків не зробив, не відшкодував моральну шкоду потерпілій, в судових дебатах та в останньому слові обвинувачений також не переосмислив свою протиправну поведінку, що свідчить про відсутність усвідомлення наслідків своїх дій.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З урахуванням цих обставин, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке є наближеним до максимальної межі, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з його реальним відбуванням, й відсутність підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в частині того, що у цьому конкретному кримінальному провадженні відсутні підстави для застосування положень ст. 69, 75 КК України, й обвинувачений ОСОБА_7 має відбувати покарання реально, та вважає рішення суду в цій частині законним та належним чином мотивованим, однак вважає, що суд, призначаючи ОСОБА_7 основне покарання, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, оскільки в повній мірі не врахував ряд обставин, що мають значення під час призначення покарання, зокрема особу обвинуваченого та конкретні обставини вчинення злочину, та не зазначив переконливих мотивів, чому неможливо досягти мети покарання в разі призначення йому цього покарання в меншому розмірі.

Так, судом першої інстанцій належним чином не враховано даних про особу ОСОБА_13 , який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху раніше не притягувався, вчинив кримінальне правопорушення з необережності у віці 53 років, й на даний час йому виповнилося 59 років, працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції загиблий ОСОБА_14 перетинав проїжджу частину в невідведеному місці, тобто порушуючи ПДР України, що є пом`якшуючою обставиною, однак судом першої інстанції одночасно з цим не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 66 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, колегія суддів вважає, за можливе визнати вищезазначену обставину, як таку що пом`якшує покарання обвинуваченому.

Додатково колегія суддів також враховує і те, що хоча до ухвалення оскаржуваного вироку обвинувачений і не намагався відшкодувати шкоду потерпілій, однак усвідомивши наслідки своїх дій намагався допомогти потерпілій, та після її смерті надавав допомогу з її поховання.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для визнання в якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому щире каяття та добровільне відшкодування шкоди, на чому наголошує сторона захисту, з огляду на те, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Тому, враховуючи поведінку обвинуваченого, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, який заперечував свою провину, не висловлював каяття на протязі 5 років після події, й почав надавати допомогу потерпілій, виключно, після того, як зрозумів невідворотність покарання, тобто після ухвалення оскаржуваного вироку, колегія суддів, при визначенні розміру покарання хоч і приймає до уваги ті обставини, що на стадії апеляційного перегляду обвинувачений визнає свою провину та кається у вчиненому, однак вважає, що цього не достатньо для визнання цих обставин, відповідно до ст. 66 КК України, як таких що пом`якшують його.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо того, що він має на утриманні сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який має встановлену інвалідність І групи, то колегія суддів зазначає, що обвинуваченим не надано доказів того, що його син знаходиться саме на його утриманні та проживає разом з ним.

Відтак колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_7 покарання хоча і в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, однак на строк наближений до його максимальної межі не відповідає принципам індивідуалізації покарання, справедливості та домірності та невідповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що відповідно до вимог ст.ст. 408, 409, 414 КПК України, є підставою для зміни судового рішення в частині призначення покарання.

Вирішуючи питання достатності виду та розміру та покарання, а також порядку його відбування, з тим щоб особа зазначала певного виховного впливу та обмеження її права на свободу не було свавільним та не становила непомірний тягар, суд апеляційної інстанції, виходить з наступного.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину (абзац п`ятий підпункту 4.1);„ правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям (абзац четвертий підпункту 4.2).

За таких обставин, враховуючи усі зазначені обставини у їх сукупності, колегія суддів вбачає підстави для пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та визначення його в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки з додатковим покаранням у виді та розмірі визначеному вироком суду першої інстанції.

Саме таке покарання колегія суддів вважає за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження нових кримінальних правопорушень, воно буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу цивільного позову потерпілої, колегія суддів зазначає таке.

За ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Так, з матеріалів провадження видно, що судом першої інстанції цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково та стягнути зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 600 000 грн.

Водночас, під час апеляційного перегляду кримінального провадження встановлено, що потерпіла ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується також свідоцтвом про поховання серія НОМЕР_3 та відповідним свідоцтвом про смерть.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 ЦПК України.

Колегія суддів зазначає, що оскільки вирок щодо ОСОБА_7 на час смерті ОСОБА_12 не набрав законної сили, тому відсутні підстави стверджувати, що сума моральної шкоди є присудженою.

Враховуючи наведене, а також встановивши, що під час апеляційного розгляду позивач ОСОБА_12 померла, а відповідно до ст. 1230 ЦК України право на відшкодування моральної шкоди за правонаступництвом у цьому випадку не допускається, колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження в частині цивільного позову вказаного потерпілої, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06.12.2022 року справа № 155/98/19.

З огляду на викладене колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого обгрунтованою та такою, що підлягає частковому задволенню, а вирок суду зміні в частині призначеного покарання та скасуванню в частині вирішення цивільного позову.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 408, 409, 414, 419 КПК України, 255, 377 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири), з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Вирок Новокодацького районного суду м. Дніпра від 05 серпня 2025 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 - скасувати в частині вирішення цивільного позову, а провадження в цій частині закрити.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4