Провадження №11-сс/801/688/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7

засудженого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2025, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_8 в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2025 відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_8 в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою.

Дану ухвалу слідчий суддя мотивує тим, що ОСОБА_9 законно утримується під вартою, підстави для застосування ст. 206 КПК України відсутні, а тому права та свободи ОСОБА_8 не порушені і дотримані в повному обсязі.

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2025 та постановити нову ухвалу, якою призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2025 постановлена неповноважним складом суду, оскільки розгляд скарги відбувся слідчим суддею, тоді як заявлені вимоги не належать до його компетенції. Слідчий суддя перевищив свої повноваження, розглянувши питання, які мали вирішуватися судом у складі суддів, що порушує гарантії права на справедливий суд та принцип доступу до правосуддя, закріплені у ст. 124, 129 Конституції України.

Скаржник вказує, що його незаконне затримання, пред`явлення обвинувачення та тримання під вартою у 20022003 роках здійснювалися за нормами КПК України 1960 року, тому і розгляд законності таких дій мав би відбуватися з урахуванням положень саме цього кодексу. Проте слідчий суддя застосував норми КПК 2012 року, які тоді ще не існували, чим допустив неправильне застосування закону.

Додатково наголошується, що на момент постановлення вироку у 2013 році вже сплив максимальний десятирічний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності. Попри це судом було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, що суперечить положенням ст. 48, 49 КК України 1960 року та ч. 4 ст. 49 чинного КК України, відповідно до яких після закінчення строків давності особа не може бути піддана кримінальній відповідальності.

Апелянт зазначає, що ухвала від 10.01.2025 не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки не є законною, обґрунтованою та вмотивованою. Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам скарги, не дослідив питання законності його утримання у місцях позбавлення волі протягом понад 10 років до набрання вироком законної сили, а також фактично відмовив у праві на судовий розгляд, передбачений ст. 55 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окремо скаржник звертає увагу на те, що посилання суду на постанову Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 року є безпідставним, оскільки ця постанова не може мати вищої юридичної сили, ніж Конституція та закони України. Використання її як підстави для відмови у задоволенні скарги свідчить про ігнорування конституційних норм.

Таким чином, апелянт вважає, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2025 постановлена з істотним порушенням норм Конституції України, кримінального та кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Колегія суддів, вислухавши думки ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши та перевіривши матеріали судової справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовільнити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2025 не відповідає.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Тобто норми ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в тому числі, закріплюють право особи на розгляд справи судом, встановленим законом, який серед іншого передбачає дотримання вимог щодо призначення складу суду та визначення кількості суддів для розгляду конкретної справи.

Так, положення ст. 206 КПК України передбачають обов`язок слідчого судді реагувати на повідомлення про можливе незаконне тримання особи під вартою. Проте межі цього судового контролю стосуються саме стадії досудового розслідування та перевірки наявності правових підстав для тримання під вартою в межах кримінального провадження.

Натомість доводи скарги ОСОБА_8 стосувалися питань, що виникли після постановлення вироку, зокрема законності його тримання у 20022003 роках та впливу строків давності на призначене покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 537 КПК України, усі сумніви, що виникають при виконанні вироку, вирішує суд, який ухвалив вирок, або суд за місцем його виконання. Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, саме цей суд уповноважений перевіряти питання, пов`язані з виконанням вироків, у тому числі щодо наявності або відсутності правових підстав для подальшого позбавлення особи свободи.

Колегія суддів наголошує, що звернення заявника поєднувало як доводи щодо законності позбавлення волі, так і питання, які за своєю природою виникають на стадії виконання вироку. За таких умов суд першої інстанції мав чітко визначити належний процесуальний режим їх розгляду:

?або в порядку судового контролю за дотриманням прав особи, яка перебуває під вартою (ст. 206 КПК України);

?або як питання, що виникають під час виконання вироку (глава 33 КПК України, ст. ст. 537539 КПК України).

Якщо ж суд дійшов висновку про належність розгляду даної скарги саме слідчим суддею, то він був зобов`язаний мотивовано це обґрунтувати, або ж роз`яснити заявнику порядок звернення до суду у належній процесуальній формі. Проте цього зроблено не було, що призвело до того, що скарга фактично залишилася без відповіді по суті.

За таких обставин розгляд скарги одноособово слідчим суддею виходив за межі його компетенції. Належним процесуальним шляхом вирішення цих питань мав бути розгляд у порядку, передбаченому главою 33 КПК України.

Крім того, колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги, обмежився лише формальним твердженням про відсутність підстав для застосування ст. 206 КПК України. Водночас, не було здійснено ретельної перевірки доводів заявника, зокрема щодо строків давності, правильності застосування кримінального закону в часі та належних процесуальних рішень, якими обґрунтовувалося його тримання під вартою у спірні періоди.

Неповний судовий розгляд має місце тоді, коли суд першої інстанції обмежується лише формальними процесуальними аспектами та не перевіряє доводи скаржника по суті.

Відмова у задоволенні скарги без аналізу наведених заявником обставин фактично дорівнює залишенню його доводів без розгляду, що несумісно з принципом справедливого судового розгляду.

Суд зобов`язаний не лише формально зафіксувати наявність чи відсутність строку, а й дати належну правову оцінку суті заявлених вимог, оскільки інакше рішення не відповідає вимогам повноти, обґрунтованості та вмотивованості, визначеним ст. 370 КПК України.

Більше того, неповнота судового розгляду, коли суд першої інстанції відмовляє у задоволенні скарги, не перевіривши доводи заявника по суті, порушує не лише вимоги національного кримінального процесуального закону, а й гарантії, закріплені у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Право на справедливий суд передбачає обов`язок суду розглянути доводи особи належним чином, дати їм оцінку та надати мотивовану відповідь.

Ігнорування цих доводів фактично позбавляє скаржника ефективного засобу юридичного захисту, що також суперечить ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції при постановленні рішення мав би з`ясувати наявність та зміст належного процесуального рішення, яке обмежувало свободу у спірні періоди засудженого ОСОБА_8 .

Сутність доводів заявника полягала в оскарженні правових підстав позбавлення свободи у 20022003 роках. За таких обставин суд був зобов`язаний: витребувати та дослідити оригінали/копії процесуальних рішень, що могли правомірно обмежувати свободу (ухвали про тримання під вартою, вирок, інші судові акти), із зазначенням строків їх дії та меж застосування.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитися з доводами апелянта у тій частині, де він стверджує про безумовне звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності.

Таке питання потребує додаткової перевірки судом першої інстанції із застосуванням положень кримінального законодавства та встановленням фактичних даних щодо початку, перебігу та можливого зупинення строків давності.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2025 постановлена з порушенням вимог процесуального закону, є незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з направленням матеріалів для нового судового розгляду до суду першої інстанції у складі, визначеному законом.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 задовільнити.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2025, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_8 в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою, - скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

т ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4