Справа № 461/8594/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/290/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року про продовження щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали становить 60 діб, тобто до 17 травня 2025 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, обвинувачена ОСОБА_9 та її захисник ОСОБА_7 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року, вказану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, без визначення розміру застави, відмовити.

В обґрунтування поважності пропуску строку адвокат посилається на те, що у судовому засіданні 19 березня 2025 року було оголошено лише скорочений текст оскарженої ухвали, повний текст цієї ухвали відсутній як в особистому кабінеті захисника, так і в Єдиному реєстрі судових рішень. Вказує, що пропущення строку оскарження є незначним (1 день), з повним текстом оскаржуваної ухвали захисник станом на дату подання апеляційної скарги не ознайомився.

Подану апеляційну скаргу захисник мотивує тим, що ухвала Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року є необгрунтованою та постановленою з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, вказує, що, згідно з вимогами ст. 177 КПК України, сторона захисту може ініціювати обрання (продовження) запобіжного заходу лише у зв`язку з необхідністю запобігання спробам особи, які мають проявлятися в реальних діях, а не через їх уявну можливість вчинення чи у припущеннях таких дій у майбутньому. Тобто для підтвердження визначених у ст. 177 КПК України ризиків недостатньо лише перелічити їх у клопотанні. Вважає, що доводи прокурора про існування ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, які стали підставою для продовження обвинуваченій строку дії запобіжного заходу, ґрунтуються лише на припущеннях самого прокурора. Водночас, Європейський суд з прав людини наголошує, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення є неправомірним. При цьому стороною обвинувачення не було надано жодних доказів на підтвердження існування ризику переховування ОСОБА_6 від суду.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року у справі №461/8594/24 та ухвалити нову, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що 22 жовтня 2024 року їй пред`явлено сфабриковане на штучних доказах обвинувачення, за неіснуючими складами злочинів. Вважає, що Львів став «хабом вибіркового правосуддя» в рамках геноциду та дискримінації за ознакою належності до російського етносу, мовною та релігійною ознаками. Вказує, що суди судять не злочинців, які будують у Львові музеї військовим злочинцям ІІ світової війни (гауптману СС «Нахтігаль» ОСОБА_10 , агенту ОСОБА_11 ), а судять представників антифашистських організацій, які викривають нащадків прославлення нацистів ІІІ Рейху. Зловживаючи правом на насилля, застосовуючи вибіркове правосуддя, влада, очолювана ОСОБА_12 , у якого закінчився строк повноважень, на підконтрольній території за допомогою так званої «судової влади» влаштували геноцид за ознаками етнічного, мовного походження та культурних традицій, релігійних або політичних переконань.

Посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Корбан проти України».

Вважає, що у справі про її обвинувачення суд не ставив на меті виконувати вимоги п. 1 ч. 1 ст. 178, ч. 2 ст. 177 КПК України щодо перевірки наявності «обґрунтованої підозри» та вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення.

Вказує, що її притягують до кримінальної відповідальності за її адвокатську діяльність. При розгляді її справи не було застосовано норми Європейської конвенції та практики ЄСПЛ, як того вимагає ч. 5 ст. 9 КПК України, мало місце порушення кримінального процесуального закону, яке перешкоджало винесенню законного та обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечила проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників процесу, перевіривши матеріали апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

З метою дотримання права обвинуваченої ОСОБА_6 на захист, суд апеляційної інстанції вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року адвокату ОСОБА_7 слід поновити.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Галицького районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження №0000290 від 20 вересня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 161, ч.ч. 1, 2 ст. 436-1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 29 лютого 2024 року до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строк дії якого неодноразово було продовжено, востаннє ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2025 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 може: ухилятися від органу досудового розслідування та суду, оскільки злочин, який інкримінується останній, є особливо тяжким та передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої. В умовах воєнного стану ОСОБА_6 може змінити місце свого проживання, у тому числі шляхом виїзду за кордон, зокрема на територію російської федерації, де має знайомих, які проживають там, політичних та громадських діячів, журналістів пропагандиських каналів рф; незаконно впливати на експертів, спеціалістів та свідків у кримінальному провадженні з метою примушування їх до дачі неправдивих показань або відмови від їх надання. Крім цього, застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, призведе до забезпечення конспірації злочинної діяльності шляхом надання порад та вказівок стосовно показань майбутніх свідків у вказаному кримінальному провадженні; продовжити злочинну діяльність, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину державної зради, який спрямований на шкоду державі, у якій на цей час запроваджено воєнний стан; вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема злочин проти основ національної безпеки України, що обґрунтовується проросійською позицією обвинуваченої.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 взяв до увагу особу обвинуваченої, яка, будучи медійною особою та сформувавши стосовно себе імідж адвоката у «політичних справах» в Україні, систематично брала участь у передачах проросійського спрямування, у яких транслювала виключно негатив щодо України, спрямований на дестабілізацію суспільно-політичної ситуації в Україні, підрив єдності народу України та формування сепаратистських настроїв; її вік та стан здоров`я.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_6 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченої не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченій ОСОБА_6 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на неї процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченою своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суду не представлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів контрольного провадження вбачається, що при обранні такого ОСОБА_6 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винною у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченої під вартою.

Безпідставними є і твердження, що суд не перевірив обґрунтованості обвинувачення адже зазначене питання, як і питання формулювання обвинувачення, винуватості обвинуваченої у вчиненні цього кримінального правопорушення вирішується судом, який здійснює розгляд кримінального провадження по суті, після видалення до нарадчої кімнати. Водночас, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 161, ч.ч. 1, 2 ст. 436-1 КК України, була перевірена слідчим суддею під час застосування до останньої запобіжного заходу.

Покликання обвинуваченої на необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини не спростовує висновків суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені обвинуваченою та її захисником у поданих до суду апеляційних скаргах, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскарженого рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

поновити адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2025 щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4