ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 553/516/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1580/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 а ОСОБА_8 на ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 у кримінальному провадженні № 0001815 від 02.12.2021,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» по 10.08.2025 року включно.

Також цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 про зміну розміру застави та зміну запобіжного заходу.

Поряд з цим, цією ухвалою залишено раніше визначений розмір застави, визначений обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою обрати йому більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, обґрунтовуючи це тим, що суд першої інстанції постановив незаконне та необґрунтоване рішення. Вважав, що стосовно нього належить змінити запобіжний захід на більш м`який, оскільки вже три роки а шість місяців триває судовий розгляд і весь цей час він перебуває під вартою. Посилався також на практику ЄСПЛ. Вказував на те що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України втратили свою актуальність. Вважав, що у цьому кримінальному провадженні на цьому етапі відсутні підстави для продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім цьго, з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_8 , який просив судову ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити йому запобіжний західне пов`язаний з триманням під вартою. В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не надав оцінку всім обставинам цього провадження та необґрунтовано задовольнив клопотання прокурора. Вказував, що існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України стороною обвинувачення не доведено.

Належить врахувати, що обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник не звертались з апеляційною скаргою, а тому колегія суддів не переглядає оскаржувану ухвалу в цій частині.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Крім того, відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 5,ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченими переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачені вчинили, згідно обвинувального акту, особливо тяжкий злочин і знаходячись на свободі можуть негативно вплинути на хід встановлення істини у справі. Перебуваючи на свободі, обвинувачені, усвідомлюючи, що ними скоєно особливо тяжкий злочин, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі до 12 років із конфіскацією майна, а також у зв`язку з тим, що вони раніше притягувалися до кримінальної відповідальності, офіційно не працевлаштовані, а отже не мають постійного джерела доходів, з метою уникнення кримінальної відповідальності можуть переховуватись від суду на території України або за її межами.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому кримінальному провадженні або знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України.

Відповідно до ст. 12 КК України цей злочини є особливо тяжкими, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_11 та ОСОБА_8 раніше притягались до кримінальної відповідальності, однак в силу ст. 89 КК України судимостей не мають, офіційно не працевлаштовані, що свідчить про відсутність постійного джерела доходу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо продовження існування раніше встановлених ризиків, а саме того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 можуть переховуватись від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_13 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу, а також на час апеляційного розгляду.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченим, а саме проти власності поєднаний з насиллям, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема права власності громадян, яке, відповідно до ст.41 Конституції України є непорушним.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинувачених під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання та продовження цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинувачених та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень обвинувачених щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах судового провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду, можливість вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому підозрюється.

Поряд з цим, продовжуючи дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд не оцінює доказів винуватості або не винуватості обвинувачених, а тому такі твердження обвинувачених про відсутність доказів їх винуватості у вчиненні злочину є передчасними.

Отже, доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо необґрунтованості ухвали суду першої інстанції є безпідставними, оскільки судом було належним чином перевірено та досліджено докази, надані прокурором та стороною захисту, а також відомості, які характеризують особу обвинувачених. При цьому, висновки суду належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та відсутності на цей час жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг обвинувачених.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Слобідського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року- залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України стосовно строків судового розгляду.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :