УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000041 від 19 листопада 2021 року за апеляційною скаргою представника АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 , на ухвалу Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, українки, громадянки України, з професійно-технічною освітою, одруженої, працюючої в КП "Добробут", проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , в силу вимог ст. 89 КК України вважається такою, що раніше не судима,

якою кримінальне провадження №0000041 в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.1,3 ст. 191 КК України, закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч.1 ст. 362 КК України закрито, за ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності.

Учасники судового провадження

прокурор ОСОБА_7

представник АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 ,

(в режимі відеоконференції за допомогою сервісу EASYCON)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник АТ «Ощадбанк» просить ухвалу суду скасувати. Призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду кримінальне провадження №0000041 в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 191 КК України, за епізодами 06.04.2015 року, 03.06.2015 року, 30.12.2015 року та 06.04.2017 року закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. Кримінальне провадження №0000041 в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч.1 ст. 362 КК України закрито, звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що суд першої інстанції не вірно застосував Закон України №3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», так як він не підлягає застосуванню щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , неправильно тлумачив закон, який суперечить його точному змісту, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки підстави для закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів за епізодами привласнення майна відсутні, а тому висновки суду, викладені в ухвалі не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Звертає увагу, що Законом № 3886-ІХ не внесено зміни до КК України, а отже Закон № 3886-ІХ не можна застосовувати у даному кримінальному провадженні, адже висновки Конституційного Суду України не надають жодних підстав сприймати Закон № 3886-ІХ - новим законом України про кримінальну відповідальність, відповідно, до нього не застосовуються ч. 1 ст. 58 Конституції України та ч. 1 ст. 5 КК України, а тому, на думку апелянта, відсутні підстави для закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 191 КК України та за ч.3 ст. 191 КК України за епізодами 18.12.2014, 06.04.2015, 03.06.2015, 30.12.2015 та 06.04.2017.

Вказує, що з обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_6 вчинила привласнення грошових коштів, які були ввірені їй як матеріально-відповідальній особі, несанкціоновану зміну інформації, яка оброблюється в автоматизованих системах, маючи до неї доступ, підробку офіційних документів та використала завідомо підроблені офіційні документи. Натомість диспозиція ст. 51 КУпАП визначає об`єктивну сторону правопорушення, як викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати. Отже, адміністративне правопорушення, передбачене ст. 51 КУпАП не передбачає відповідальності за дрібне заволодіння чужого майна, яке було ввірене матеріально-відповідальній особі. З огляду на вищезазначене, діяння ОСОБА_6 за епізодом привласнення коштів АТ «Ощадбанк» 18.12.2014, 06.04.2015, 03.06.2015, 30.12.2015, 06.04.2017 не можуть бути кваліфіковані як адміністративні правопорушення.

Зазначає, що в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суд прийшов до висновку закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за епізодами привласнення коштів державного банку 18.12.2014, 06.04.2015, 03.06.2015, 30.12.2015 та 06.04.2017, а резолютивною частиною ухвали місцевого суду вирішено закрити кримінальне провадження за епізодами 06.04.2015, 03.06.2015, 30.12.2015 та 06.04.2017.

Звертає увагу, що АТ «Ощадбанк» є потерпілим у даному кримінальному провадженні, так як Банку заподіяно збитки від злочинних дій ОСОБА_6 , в т. ч. й за епізодами, за якими оскаржуваною ухвалою закрите кримінальне провадження. У Банку виник обов`язок по відновленню рахунків клієнтів (неправомірне використання карток) та повернення депозитних вкладів, які Банк безумовно має зробити, з огляду на вказане суми коштів з неналежних банківських операцій клієнтів вчинених працівником, з урахуванням вимог ст. 22, 1060 ЦКУ є реальними збитками Банку. Зауважує, що звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності унеможливить стягнення із обвинуваченої збитків, які нею заподіяні Банку у заявленому останнім, згідно цивільного позову, поданого до Баштанського районного суду Миколаївської області, розмірі, а отже заподіяння збитків Державі Україна, так як згідно Статуту АТ «Ощадбанк», розміщеного у вільному доступі в мережі Інтернет, єдиним акціонером Банку є Кабінет Міністрів України, що є неприпустимим в умовах війни, та необхідністю наповнення бюджету України задля відбиття збройної агресії російської федерації та відновлення зруйнованої агресором економіки.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

До Баштанського районного суду Миколаївської області з Миколаївського апеляційного суду на новий розгляд надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 за ч.1, 3 ст. 191, ч.1, 3, 4 ст. 358, ч.1, 3 ст. 362 КК України. Апеляційний суд вказав на необхідність при новому розгляді врахування того, що набули чинності зміни до законодавства України в частині визначення розміру вартості викраденого майна, за яке передбачено адміністративну відповідальність, що вплинуло на розмір матеріальної шкоди, у разі заподіяння якої настає кримінальна відповідальність. Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_6 , серед іншого, обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України 18.12.2014 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1000 грн, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191 КК України 06.04.2015 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1170 грн, 03.06.2015 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1020 грн, 30.12.2015 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1200 грн та 06.04.2017 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1440 грн. При цьому 09.08.2024 року набрав чинності Закон України №3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», згідно з яким були внесені зміни до ст. 51 КУпАП України, якими посилена відповідальність за вчинення дрібного викрадення чужого майна, в тому числі шляхом привласнення майна. Отже вказані в обвинувальному акті дії обвинуваченої ОСОБА_6 щодо привласнення нею грошових коштів за епізодами 18.12.2014 року, 06.04.2015 року, 03.06.2015 року, 30.12.2015 року, 06.04.2017 року стосувались грошових коштів в меншому розмірі, аніж той, який відповідно до Закону № 3886-ІХ та положень Податкового кодексу України передбачав кримінальну відповідальність, і такі дії містять ознаки адміністративних правопорушень, за які передбачена адміністративна відповідальність, проте станом на час судового провадження не тягнуть за собою кримінальної відповідальності.

Крім того, відповідно до обвинувального акта, обвинуваченій інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358 КК України 18.12.2014 року, ч.3 ст. 358 КК України 06.04.2015 року, 03.06.2015 року, 30.12.2015 року, 06.07.2016 року, 06.04.2017 року, ч.4 ст. 358 КК України - 18.12.2014 року, 06.04.2015 року, 03.06.2015 року, 30.12.2015 року, 06.07.2016 року, 06.04.2017 року, ч. 1 ст. 362 КК України 18.12.2014 року, при цьому з того моменту щодо вказаних діянь спливли передбачені ст. 49 КК України строки давності.

Ухвалою суду кримінальне провадження №0000041 в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 191 КК України, за епізодами 06.04.2015 року, 03.06.2015 року, 30.12.2015 року та 06.04.2017 року закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. Кримінальне провадження №0000041 в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч.1 ст. 362 КК України закрито, звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 , на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з обвинувального акта ОСОБА_6 , серед іншого, обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України 18.12.2014 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1000 грн, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191 КК України 06.04.2015 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1170 грн, 03.06.2015 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1020 грн, 30.12.2015 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1200 грн та 06.04.2017 року щодо привласнення грошових коштів АТ «Ощадбанк» в сумі 1440 грн.

09.08.2024 набув чинності Закон України від 18.07.2024 № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких, інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі - Закон № 3886-ІХ), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна). Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-ІХ) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-ІХ) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно із ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України, ОСОБА_6 вчинила 18.12.2014, 06.04.2015, 03.06.2015, 30.12.2015, 06.07.2016, 06.04.2017.

Станом на 01.01.2014 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становили 1218 грн, на 01.01.2015 - 1218 грн, на 01.01.2016 - 1378 грн., на 01.01.2017 - 1600 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-ІХ на момент учинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень розмір вартості привласненого майна, з якого наставала кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України, становив1218 грн (у 2014 році), 1218 грн (у 2015 році), 1378 грн (у 2016 році), 1600 грн (у 2017 році). Діями ОСОБА_6 було заподіяно матеріальну шкоду потерпілим ОСОБА_8 в розмірі 1000 грн (за епізодом від 18.12.2014), ОСОБА_9 - у розмірі 1170 грн (за епізодом від 06.04.2015), ОСОБА_10 - у розмірі 1020 грн (за епізодом від 03.06.2015), ОСОБА_9 - у розмірі 1200 грн (за епізодом від 30.12.2015), їй же - у розмірі 1440 грн (за епізодом від 06.04.2017).

Враховуючи, що вартість привласненого ОСОБА_6 майна за епізодами 18.12.2014, 06.04.2015, 03.06.2015, 30.12.2015, 06.04.2017 була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-ІХ та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, та зважаючи на передбачений ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі, засудження за скоєння обвинуваченою 18.12.2014, 06.04.2015, 03.06.2015, 30.12.2015, 06.04.2017 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України, є незаконним, оскільки дії ОСОБА_6 за цими епізодами не підпадали під кримінально карані діяння, передбачені Особливою частиною КК України.

В ході підготовчого судового засідання в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 погодилася на закриття кримінального провадження з вказаних підстав. За такого, суд першої інстанції цілком вірно дійшов висновку про закриття кримінального провадження №0000041 в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 191 КК України, за епізодами 06.04.2015 року, 03.06.2015 року, 30.12.2015 року та 06.04.2017 року на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Посилання апелянта на те, що судом не вірно застосовано Закон про звільнення від кримінальної відповідальності до ОСОБА_6 , так як вона заволоділа коштами АТ «Ощадбанк» шляхом привласнення ввіреного їй майна, є неприйнятними. Оскільки, в статті 51 КУпАП прямо зазначено, що дрібним викраденням чужого є викрадення майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_6 в судому засіданні суду першої інстанції заявила клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до обвинувального акта, обвинуваченій ОСОБА_6 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358 КК України 18.12.2014 року, ч.3 ст. 358 КК України 06.04.2015 року, 03.06.2015 року, 30.12.2015 року, 06.07.2016 року, 06.04.2017 року, ч.4 ст. 358 КК України - 18.12.2014 року, 06.04.2015 року, 03.06.2015 року, 30.12.2015 року, 06.07.2016 року, 06.04.2017 року, ч. 1 ст. 362 КК України 18.12.2014 року.

Відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Згідно зі ст. 12 КК України інкриміновані обвинуваченій кримінальні правопорушення, передбачені ч.1, 4 ст. 358 КК України є кримінальним проступком, а ч. 3 ст. 358, ч.1 ст. 362 КК України нетяжким злочином.

Зазначене відповідно до ст. 49 КК України було підставою для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч.1 ст. 362 КК України.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ст. 49 КК України за наявності зазначених вище підстав та згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності саме із підстав закінчення строків давності є обов`язком суду. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що перелік підстав та умова для звільнення особи від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ст. 49 КК України є вичерпним.

Наведене указує на те, що доводи, які наведені апелянтом не можуть бути підставою для скасування ухвали про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

Так, не відшкодування обвинуваченою завданої матеріальної шкоди не може бути підставою для відмови у звільненні обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки факт відшкодування шкоди не є умовою для звільнення від кримінальної відповідальності із зазначених вище підстав.

Для звільнення особи від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ст.49 КК України не вимагається щирого каяття обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, законом передбачається лише необхідність згоди обвинуваченого на звільнення від кримінальної відповідальності із зазначеної підстави.

Відповідно до положень ч.1 ст. 129 КПК України при ухваленні рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ст. 49 КК України цивільний позов судом не вирішується.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілі не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки постановлене згідно норм матеріального права з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження апелянта не містять правових підстав для зміни або скасування ухвали суду в порядку ст. 409 КПК України, в зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції приходить до остаточного висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвалу Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2025 року, стосовно ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді