Справа № 166/181/25 Провадження №11-кп/802/369/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000028 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 07 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Хотешів Камінь-Каширського району Волинської області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , який на час скоєння злочину фактично проживав на АДРЕСА_2 , громадянин України, з повною вищою освітою, одружений, непрацюючий, є особою з інвалідністю ІІ групи, учасник бойових дій, не судимий,

засуджений за ч.2 ст.332 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком вирішено питання речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він був обізнаний про те, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України № 740/2024 від 28.10.2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 4024-ІХ від 29.10.2024, продовжено на 90 діб. Крім цього, останньому, в силу введення воєнного стану, відомо про оголошення мобілізації в державі та запровадження обмеження виїзду за межі України громадян чоловічої статі віком від 18 до 60 років.

ОСОБА_8 , діючи умисно, в умовах правового режиму воєнного стану в Україні, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді незаконного переправлення військовозобов`язаних осіб через державний кордон України та розуміючи порядок перетину державного кордону України, всупереч вимог Закону України «Про Державний кордон України», Закону України «Про прикордонний контроль», Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, без корисливої мети, вступив в злочинну змову з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадженню, вирішив сприяти незаконному переправленню двох громадян України через державний кордон України шляхом надання засобів, порад, вказівок щодо перетину державного кордону України за таких обставин.

Так, ОСОБА_8 30 грудня 2024 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, дізнавшись від невстановленої особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, про наміри ОСОБА_11 та ОСОБА_12 незаконно перетнути державний кордон України, погодився надати їм засоби, поради, вказівки щодо незаконного перетину державного кордону України поза офіційним пунктом пропуску до Республіки Білорусь.

Надалі ОСОБА_8 за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, 30 грудня 2024 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, зустрів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у м. Львові, більш точне місце досудовим розслідуванням не встановлено, та в подальшому використовуючи власний автомобіль марки «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , прибув до околиці села Жиричі Ковельського району Волинської області, де здійснив висадку пасажирів та вказав їм напрямок, в якому необхідно рухатися задля незаконного перетину кордону України.

У подальшому 01 січня 2025 року, точний час досудовим розслідування не встановлено, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у районні прикордонних знаків 0255-0256 у межах ділянки відповідальності 6-ої прикордонної застави (н.м.д.н.п. Тур) здійснили незаконний перетин державного кордону України поза встановленими пунктами пропуску на територію Республіки Білорусь.

Крім того, ОСОБА_8 у середині січня 2025 року, точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено, діючи повторно, дізнавшись від невстановленої особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, про наміри ОСОБА_13 та ОСОБА_14 незаконно перетнути державний кордон України, вирішив сприяти їм засобами, порадами, вказівками щодо незаконного перетину державного кордону України поза офіційним пунктом пропуску до Республіки Білорусь.

Так, ОСОБА_8 за вказівкою невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, 18 січня 2025 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, поїхав забирати ОСОБА_14 з м. Дніпра та ОСОБА_13 з м. Кропивницького, де вони проживали.

Під час зустрічі з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надав їм вказівку сісти на заднє сидіння салону його автомобіля марки «Mercedes-Benz» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , після чого вирушив в напрямку Волинської області, плануючи доставити пасажирів у село Жиричі Ковельського району. Також ОСОБА_8 порадив Сілант`єву 0.0 та ОСОБА_14 у разі зупинки автомобіля по дорозі до кордону правоохоронними органами повідомляти, що вони є раніше знайомими особами, будівельниками та їдуть святкувати «Водохреще» у с. Хотешів Камінь-Каширського району Волинської області за місцем проживанням ОСОБА_8 .

У подальшому 19 січня 2025 року близько 21 години автомобіль ОСОБА_8 , марки «Mercedes-Benz» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зупинили на контрольно-прикордонному посту «Ратне», що неподалік сел. Ратне Ковельського району Волинської області, працівники ДПС України, де на задньому сидінні салону вказаного автомобіля виявили пасажирів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які мали намір незаконно перетнути державний кордон України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання. Посилається на те, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, за попередньою змовою групою осіб дії, що сприяють ухиленню особами від мобілізації та сприяють де мотивації суспільства. Зазначає на те, що судом першої інстанції не призначено ОСОБА_8 обов`язкового, передбаченого санкцією даної статті, додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Вказує на те, що суд вийшов за межі обвинувачення, в порушення ст.ст. 337, 349 КПК України та безпідставно відніс до обтяжуючих покарання обставин - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, погіршивши становище обвинуваченого, що є недопустимим. Також посилається на те, що автомобіль марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 був знаряддям вчинення інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а тому підлягає спеціальній конфіскації, а не поверненню обвинуваченому. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі 4 роки 8 місяців з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з перевезенням пасажирів та обіймати посади пов`язані із здійсненням охорони державного кордону України строком на 3 роки. Виключити з мотивувальної частини вироку з обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого вчинення злочину з використанням умов воєнного стану. На підставі ст.ст.96-1, 96-2 КК України конфіскувати у власність держави автомобіль марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , у решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду та доводи апеляційної скарги прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала і просила скасувати вирок та ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Що стосується доводів прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, то апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Після викладення фактичних обставин конкретного кримінального правопорушення, які суд визнає доведеними, повинна даватись правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону статті або частини статті Кримінального кодексу України.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні 2 епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України.

Згідно обвинувального акту органом досудового розслідування встановлено, відповідно до ст.66 КК України, наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , органом досудового розслідування обвинуваченому не інкримінувалось.

Також, у місцевому суді обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та дав показання, які повністю узгоджуються з описовою частиною даного вироку.

Суд першої інстанції встановив, що ніхто з учасників судового провадження не оспорює фактичні обставини справи та за їх згодою, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України,визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Однак, місцевий суд вийшов за межі обвинувачення та в порушення ст.337 КПК України безпідставно відніс до обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , вчинення злочину з використанням умов воєнного стану та погіршив становище обвинуваченого.

А тому апеляційний суд погоджується із доводами прокурора про те, що потрібно виключити з мотивувальної частини вироку з обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_8 , місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Відповідно до вимог ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України свою вину визнав повністю, даних про те, що обвинувачений вчиненим злочином завдав шкоди не вбачаються.

До обставини, які згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого є: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, які згідно ст.67 КК України обтяжують його покарання, відсутні.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтовані доводи прокурора в апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції безпідставно призначаючи покарання ОСОБА_8 не застосував вимоги ст.69-1 КК України, а тому в цій частині вирок підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що до обвинуваченого безпідставно застосовано положення ст.75 КК України є голослівними з огляду на таке.

Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , а також звільняючи його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував те, що останній вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, учасником бойових дій, на спостереженні в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, вину визнав повністю, також його ставлення до скоєного, зокрема критична оцінка своєї протиправної поведінки, її осуд та готовність понести заслужене покарання й запевнення у неприпустимості скоєння подібних дій у майбутньому.

На підставі вказаних обставин місцевий суд прийшов до висновку про можливість застосувати щодо основного покарання, призначеного обвинуваченому, положення ст.75 КК України.

Врахувавши наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , з урахуванням вищенаведених даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку, ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування призначеного основного покарання з випробуванням та про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, та покладення на нього обов`язків в межах однорічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.

Однак, є обґрунтованими доводи прокурора про те, що місцевий суд необґрунтовано не застосував до ОСОБА_8 обов`язкового, передбаченого санкцією даної статті, додаткового покарання у виді позбавлення обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Так, санкцією ч.2 ст.332 КК України передбачено основне покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до семи років. Додатковим безальтернативним покаранням є позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до трьох років.

Однак, суд першої інстанції у порушення закону України про кримінальну відповідальність належної оцінки суспільній небезпеці вчиненого ОСОБА_8 не надав, та відповідних заходів для упередження вчинення ним правопорушень аналогічної категорії не вжив: обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю не призначив.

Мотиви суду першої інстанції про те, що таке рішення відповідає п. 17 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суперечать висновкам щодо застосування норм права, викладеним у постановах Верховного Суду, які відповідно до ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі №404/2081/22 викладено правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ст.55 КК України (застосування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю). При розгляді вказаної справи судом зазначено, що зміст ст.55 КК не містить законодавчих заборон чи обмежень щодо призначення такого додаткового покарання в залежності від того, чи обіймав обвинувачений певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягає застосуванню (ст.55 КК України), не призначив засудженій особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, чим невірно визначив покарання, передбачене санкцією частини відповідної статті кримінального закону.

Враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання не відповідає вимогам закону.

Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих обставин, враховуючи особу винного, який вину визнав повністю, апеляційний суд з урахуванням приписів ст.69-1 КК України призначає обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.2 ст.332 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з перевезенням пасажирів строком на 2 (два) роки та на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільняє ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення як ним так і іншими особами кримінальних правопорушень.

На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що автомобіль марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а тому підлягає конфіскації є слушними.

Відповідно до п.1 ч.9 ст.100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Вилучений у обвинуваченого ОСОБА_8 , автомобіль марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_8 , безпосереднього використовувався ним як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, зокрема для перевезення осіб до ділянки державного кордону України, з метою незаконного їх переправлення через державний кордон України.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що вказаний автомобіль був знаряддям вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, а тому вирок місцевого суду і в частині вирішення питання речових доказів підлягає скасуванню, а автомобіль марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , який є знаряддям вчинення злочину конфіскації у дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 07 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання та вирішення долі речових доказів скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.332 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з перевезенням пасажирів строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ст.100 КПК України конфіскувати у власність держави автомобіль марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 .

Виключити з мотивувальної частини вироку з обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: