ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Краснодон Луганської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, із вищою освітою, не працюючого, не судимого, засуджено за ч.7 ст.111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років, з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна, та з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк 15 (п`ятнадцять) років.

На підставі ст.54 КК України ОСОБА_8 позбавлено спеціального звання - «лейтенант міліції».

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту його фактичного затримання, а строк покарання у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах, - з моменту відбуття основного покарання.

Обраний у порядку ч.6 ст.193 КПК України щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено попередній до набрання вироком законної сили.

Так, вироком суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за те, що він будучи, проросійськи налаштованою особою, яка за порушення дисципліни в 2014 році звільнена з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Краснодонського міського відділу ГУМВС України у Луганській області, не пізніше жовтня 2023 року більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлена, перебуваючи на тимчасово окупованій території міста Старобільськ Старобільської міської територіальної громади Старобільського району Луганської області, прийняв пропозицію від невстановлених під час досудового розслідування осіб із числа представників окупаційної адміністрації держави-агресора російської федерації та надав добровільну згоду на зайняття посади у незаконному правоохоронному органі, мовою оригіналу: «Отдел министерства внутренних дел российской федерации «Старобельский», створеному на тимчасово окупованій території Старобільської міської територіальної громади Старобільського району Луганської області.

Починаючи не пізніше жовтня 2023 року ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, добровільно та ініціативно зайняв посаду, мовою оригіналу «врио начальника ОМВД россии «Старобельский», із місцем фактичного розташування: Луганська область, м.Старобільськ, вул.Айдарська (раніше Фрунзе), буд.20, колишнє приміщення Старобільського РУП ГУНП України у Луганській області, при цьому розуміючи, що вказаний незаконний правоохоронний орган фактично узурпував виконання повноважень підрозділів Національної поліції України.

Відповідно до займаної ОСОБА_8 посади, останній наділений повноваженнями діяти від імені незаконно створеного правоохоронного органу, що функціонує в інтересах окупаційної влади за стандартами держави-агресора на тимчасово окупованій території м. Старобільськ Старобільської територіальної громади Старобільського району Луганської області, реалізація яких в свою чергу забезпечує становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення і функціонування незаконно створеного окупаційного правоохоронного органу рф на окупованій території України.

Так, ОСОБА_8 в порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина, діючи умисно, підтримуючи діяльність окупаційної адміністрації держави-агресора на території Старобільської територіальної громади Старобільського району Луганської області та реалізуючи її рішення, будучи мовою оригіналу «врио начальника ОМВД россии «Старобельский» у незаконному правоохоронному органі - мовою оригіналу «Отдел министерства внутренних дел российской федерации «Старобельский», на виконання наданих йому владних повноважень у вказаному органі, забезпечував впровадження та реалізацію положень кримінального та адміністративного законодавства рф на тимчасово окупованій території Старобільської територіальної громади Старобільського району Луганської області, шляхом застосування норм кримінального та адміністративного кодексів держави-агресора до осіб, які вчинили правопорушення виходячи із економічних і політичних реалій російського суспільства, чим порушував конституційні гарантії особи на справедливий і неупереджений суд на окупованій території України.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.7 ст.111-1 КК України як добровільне зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 оскаржив його з мотивів незаконності, необґрунтованості та невмотивованості.

Апелянт зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду були істотно порушені права ОСОБА_8 на участь у слідчих діях та відповідно у судовому засіданні, під час яких він мав право наводити свої доводи і подавати докази. Так, хоча і були зроблені публікації в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора про виклик ОСОБА_8 до слідчого та суду, а також постановлена ухвала про проведення спеціального досудового розслідування, однак доказів про те, що обвинувачений був обізнаний про такі публікації, в матеріалах кримінального провадження, - немає. Відсутні також і докази про те, що ОСОБА_8 був обізнаний про кримінальне переслідування. Тому захисник вважає, що судом першої інстанції було порушено принцип змагальності сторін та свободи у поданні до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконань.

Зазначає також про те, що при розгляді кримінального провадження стороною обвинувачення не було надано доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення - ч.7 ст.111-1 КК України.

Хоча один із свідків - ОСОБА_9 повідомила суду про те, що їй відомо про роботу ОСОБА_8 в «ОМВД россии «Старобельский»» так як вона бачила його в Інтернеті на відеозаписі, де він стоїть у формі зеленого кольору російського зразка, однак на підтвердження того, на якій він там посаді перебуває і чи перебував взагалі, чи щодо обставин вступу/прийняття на посаду, свідок не повідомила.

Окрім того, суд в якості доказів винуватості ОСОБА_8 послався на протоколи впізнання та протоколи огляду відеозапису зі свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , однак на думку сторони захисту, такі протоколи не можна брати до уваги судом, оскільки такі свідки безпосередньо в судовому засіданні не допитувались, а також не підтвердили факт знайомства з ОСОБА_8 .

Протоколи огляду Інтернет ресурсів, на які суд також послався в якості доказів винуватості ОСОБА_8 , то захисник вважає, що вони жодним чином не впливають на підтвердження чи спростування винуватості його підзахисного.

Також в ході розгляду кримінального провадження були досліджені інші письмові докази, що покладені в основу обвинувального вироку, однак місцевий суд жодним чином не мотивував свого рішення чому він їх взяв до уваги в якості підтвердження винуватості ОСОБА_8 .

Захисник переконаний, що сторона обвинувачення не надала суду доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Посилаючись на вищевикладене вище, захисник обвинуваченого просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Статтею 323 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч.2 ст.297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст.297-5 КПК та на офіційному веб-сайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинуваченого ОСОБА_8 належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням вимог ч.8 ст.135, ст.323 КПК України і, зокрема шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газета «Урядовий кур`єр», а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Волинського апеляційного суду.

З урахуванням викладеного та вимог кримінального процесуального закону колегією суддів апеляційного суду прийнято рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 та у присутності його захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, захисника обвинуваченого, який підтримав подану апеляцію в повному обсязі та просив задовольнити, прокурора, який вважав скаргу безпідставною та просив залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За нормами ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Положеннями ст.84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту та матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки у ньому міститься формулювання обвинувачення та належним чином викладені і обґрунтовані висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК України.

Судовий розгляд у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 (in absentia), який показань суду не надавав, будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

Разом з тим, свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями свідка ОСОБА_9 , яка суду показала, що до 2014 року працювала на посаді слідчого відділення розслідування загально-кримінальних злочинів СВ Красноданського МВ ГУМВС України у Луганській області. Під час розслідування деяких кримінальних проваджень в ході виконання доручень слідчого перетиналась з ОСОБА_8 , який на той час, перебував на посаді оперуповноваженого. На початку бойових дій на території Луганської області у 2014 році, за наказом керівництва УМВС у Луганській області вона, разом з іншими колегами, евакуювалась до м.Сєвєродонецьк. При цьому, ОСОБА_8 продовжив працювати у так званому «мвд лнр». Також показала, що виїхати у 2014 році з окупованої території України можна було без проблем. У подальшому, після початку повномасштабного вторгнення в мережні «Інтернет» вона побачила відеозапис про прийняття присяги «працівниками ОМВД России «Старобельский», на якому й впізнала ОСОБА_8 , з яким разом працювали у Красноданському МВ УМВС України у Луганській області і, який знаходився у формі російського зразка з шевронами.

Оцінюючи показання, які надані цим свідком безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції, то колегія суддів вважає їх правдивими, оскільки вони є логічними і послідовними та не суперечать іншим встановленим судом фактичним обставинам справи.

Крім показань вищевказаного свідка, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідженими в судовому засіданні доказами, які знайшли ґрунтовну оцінку в судовому рішенні і, зокрема:

- довідкою про перебування на службі в органах міліції від 14.05.2024, з якої вбачається, що ОСОБА_8 перебував на службі в органах міліції та 29 грудня 2014 року звільнений з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Краснодонського міського відділу міліції в званні «лейтенант міліції»;

- протоколом огляду від 24.11.2023 із оптичним диском CD-R, де об`єктом огляду була інформація на сайті «ZOV ЛНР» за посиланням «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 27 жовтня 2023 року під назвою «Сотрудники внутренней службы» ОМВД России «Старобельский» приняли Присягу сотрудника органов внутренних дер Российской Федерации», та де розміщена публікація (мовою оригіналу) наступного змісту: «Сегодня в нашем ОМВД состоялось очень важное и знаковое событие. Сотрудники, в количестве 43 человека приняли присягу рф. Етого дня все с нетерпением ждали. Готовились тщательно, сотрудники подходили, интересовались, как будет проходить торжественное мероприятие» - рассказал ОСОБА_13 , врио начальника ОМВД «Старобельський». Присягу приймав у тому числі ОСОБА_8 ;

- протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.08.2024, 11.10.2024 та від 30.11.2024, з яких вбачається, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 упізнали на фотознімках №2 та №3 ОСОБА_8 щодо якого попередньо надавали покази;

- протоколами огляду Інтернет сторінки за посиланням «ІНФОРМАЦІЯ_3» від 14.08.2024, 11.10.2024 та від 30.11.2023 із оптичним диском CD-R, за участю свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , в ході яких останні за ознаками зовнішності, формою та виразом обличчя, статурою, упізнали під час «урочистих заходів зі складання присяги» - ОСОБА_8 ;

- протоколом огляду Інтернет сторінки «Rusprofile» (мовою оригіналу) від 17.06.2024 із оптичним диском CD-R, якими зафіксовано створення, реєстрацію та присвоєння коду юридичної особи 09 березня 2023 року, так званому «псевдодержавному органу» мовою оригіналу: «Отдел министерства внутренних дел российской федерации «Старобельский», який знаходиться за адресою: «луганська народна республіка», Старобельський р-н, м.Старобельськ, вул.Фрунзе, буд. 20;

- протоколом огляду від 17.06.2024 та долученими до нього скріншотами та оптичним диском CD-R, де об`єктом огляду був Інтернет-сайт «Миротворець», яким було встановлено анкетні дані ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також те, що він колишній працівник органах внутрішніх справ.

- протоколом огляду інтернет сторінки «Народный совет лнр «Закон о полиции»» (мовою оригіналу) від 25 липня 2024 року із оптичним диском CD-R, яким передбачено так звані «правові підстави» закріплені у ст.2, 6, 8 указаного псевдо «закону» діяти від імені незаконно створеного правоохоронного органу, що функціонує в інтересах окупаційної влади за стандартами держави-агресора на тимчасово окупованій території м.Старобельський Луганської області, реалізація яких в свою чергу забезпечує становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення і функціонування незаконно створеного окупаційного правоохоронного органу рф на окупованій території України;

- протоколом огляду Інтернет сторінки «Народный совет лнр «Закон о полиции»» (мовою оригіналу) від 23 липня 2024 року із оптичним диском CD-R, в ході якого було виявлено документ т.зв. «Указ Главы Луганской народной республики об упразднении Министерства внутренних дел Луганской Народной Республики 26.04.2023»;

- протоколом огляду від 15.10.2024, інформації в пошуковій системі «Google» за запитом «Старобільський РВ ГУНП України у Луганській області», яким встановлено, що Старобільський РУП ГУНП в Луганській області знаходився за адресою: Луганська область, м.Старобільськ, вул.Айдарська, 20;

- лист-відповідь ЦПМУ ДМС щодо документування громадянина України ОСОБА_8 паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ;

- листом Міністерства закордонних справ України від 28.06.2024 року, з якого вбачається, що ОСОБА_8 з клопотаннями про вихід з громадянства України та з питанням оформлення подання про втрату ним громадянства України, не звертався, а тому продовжує перебувати громадянином України.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, та не викликають будь-яких сумнівів у їх достовірності. Об`єктивні підстави не довіряти показанням вказаного вище свідка та відомостям, які містяться у вказаних письмових доказах, як у суду першої інстанції, так і в суду апеляційної інстанції відсутні.

На переконання колегії суддів, сукупність наведених вище доказів безсумнівно доводять, що ОСОБА_8 дійсно будучи громадянином України, свідомо та добровільно зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. Важливо акцентувати увагу, що добровільно зайнявши посаду у незаконному судовому органі, створеному на тимчасово окупованій території, обвинувачений також усвідомлював, що цим він допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади та приймає участь в реалізації та підтримці рішень, дій держави-агресора.

При цьому, будь-яких даних, які би свідчили про те, що ОСОБА_8 був вимушений зайняти посаду в незаконному судовому органі чи діяв під психічним, фізичним примусом або внаслідок крайньої необхідності, у даному кримінальному провадженні не встановлено і стороною захисту не надано.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у висунутому йому обвинуваченні за ч.7 ст.111-1 КК України, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення є конкретним і зрозумілим, не має недоліків, які б могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

При цьому, на думку колегії суддів, покликання захисника обвинуваченого у поданій апеляційній скарзі про те, що покази свідка ОСОБА_9 не можуть братись до уваги в якості належного доказу винуватості ОСОБА_8 із посиланням на те, що вона бачачи останнього в Інтернеті на відеозаписі, де він стоїть у формі зеленого кольору російського зразка, але водночас не повідомила суду на якій він посаді перебуває і чи перебував взагалі, чи щодо обставин вступу/прийняття на посаду, є повністю неспроможними, оскільки, як показала цей свідок, вона з ним працювала в одному правоохоронному органі, в 2014 році за наказом керівництва вона з іншими колегами евакуювалась до м.Сєвєродонецьк, а ОСОБА_8 продовжив проходити службу в так званому «мвд лнр» і це при тому, що у той час надавалась можливість залишити окуповану територію. Вже пізніше вона бачила в Інтернеті на відеозаписі ОСОБА_8 , який перебуваючи у формі російського зразка приймав присягу як «працівник ОМВД России «Старобельский»».

Також не беруться до уваги покликання апелянта на те, що суд протоколи впізнання та протоколи огляду відеозаписів зі свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не можуть бути покладені в основу винуватості ОСОБА_8 з посилання на те, що вони безпосередньо в судовому засіданні не допитувались, а також не підтвердили факт знайомства з ОСОБА_8 , оскільки такі письмові докази є окремим джерелом доказування, які оцінюються у відповідності до ст.94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому, вказані свідки вказували, що впізнають на фотознімках ОСОБА_8 , який в період військового стану добровільно зайняв посаду «Врио начальника ОМВД России «Старобельский»», що входить до органів окупаційної влади рф.

Окрім того, твердження захисники про невмотивованість судового рішення в тій частині, чого саме взято до уваги в якості належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_8 є безпідставними, оскільки з цього приводу судове рішення належним чином є мотивованим.

Таким чином, повністю неспроможними являються твердження про те, що сторона обвинувачення не надала суду доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.7 ст.111-1 КК України.

Також є такими, що не заслуговують на увагу, доводи захисника з приводу того, що стороною обвинувачення та судом порушено принцип змагальності сторін та свободи, оскільки обвинувачений був позбавлений можливості на власний захист, можливості надавати показання, подавати докази, враховуючи, що жодного доказу на підтвердження ознайомлення ОСОБА_8 із публікаціями про його виклики та наявність щодо нього кримінального провадження не надано.

Перевіряючи такі твердження сторони захисту апеляційний суд виходить з того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 було здійснено в порядку спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження, тобто яке не передбачає участі обвинуваченого.

При цьому законодавець з метою дотримання права на захист осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження, у ст.52 КПК України закріпив вимогу про обов`язкову участь захисника у такій категорії справ.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 було здійснено за участю захисника. При цьому, суд першої інстанції створив захиснику необхідні умови для реалізації його процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що усі доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду справи щодо не доведення винуватості обвинуваченого, не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження, як про це просить сторона захисту, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Слід також зазначити, що місцевий суд з урахуванням положень ст.50, 65 КК України призначив обвинуваченому покарання, яке повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення, попередження вчинення як ним так і іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Правильно також при призначенні покарання застосовано положення ст.54 КК України щодо позбавлення спеціального звання.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Таким чином, вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.370, 374 КПК України, а тому підстави для його скасування відсутні. Переконливих аргументів на спростування висновків суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі не навів, у зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

З огляду на наведене, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді