КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представника: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 зі змінами на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0001802 від 07 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: приміщення №187 площею 258,9 м2 (реєстраційний номер майна 000) за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_8 , із забороною відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Не погоджуючись з указаною ухвалою адвокат ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна.

Уважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для накладення арешту на майно не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та при постановленні ухвали судом істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону.

У зміненій апеляційній скарзі зазначає, що слідчий суддя на підставі наданої на запит прокурора відповіді Гребінківського районного суду Полтавської області від 05 червня 2025 року дійшов необґрунтованого висновку про те, що ухвала Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2009 року не виносилась та що невідомі особи шахрайським шляхом на підставі підроблених документів заволоділи правом власності на житлове приміщення АДРЕСА_2 , оскільки вказана відповідь не свідчить про факт підробки зазначеної ухвали, адже згідно змісту відповіді в архіві суду відсутня копія вказаної ухвали, але не зазначено, що дана ухвала не виносилась.

Вказує, що стороною обвинувачення не допитано суддю ОСОБА_10 , що виносив зазначену ухвалу, секретаря судового засідання ОСОБА_11 , секретаря суду ОСОБА_12 , а також учасників судового провадження: ОСОБА_8 та ОСОБА_13 з приводу обставин винесення ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2009 року.

На переконання сторони захисту, висновок слідчого судді щодо існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, є передчасним та не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зауважує, що дійшовши висновку про підроблення ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2009 року слідчий суддя повинен був накласти арешт на 163,1 кв.м приміщення АДРЕСА_3 , оскільки право власності на іншу частину вказаного приміщення набуто ОСОБА_8 на підставі договору №110/2 від 10 липня 2007 року та додаткової угоди до нього №1 від 13 квітня 2016 року, після чого виготовлено технічний паспорт та зареєстровано право власності ОСОБА_8 на всю площу вказаного приміщення - 258,9 кв.м.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 , який вимоги апеляційної скарги підтримав, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом Дарницького УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001802 від 07 травня 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що Головним управлінням житлового забезпечення ВО КМР (КМДА) видано свідоцтво про право власності, згідно якого нежиле приміщення №187 площею 163,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 належить в рівних частинах на праві приватної власності ОСОБА_13 та ОСОБА_8 .

Також установлено, що підставою реєстрації права власності на нежиле приміщення №187 площею 163,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 слугувала ухвала Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2009 року у справі №2-980/09р.

У подальшому, 02 березня 2023 року ОСОБА_8 реєструє за собою право власності на нежитлове приміщення №187 площею 258,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, документами, що подавалися для реєстрації є, зокрема: технічний паспорт, ухвала Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2008 року у справі №2-980/09, свідоцтво про право власності.

При цьому, згідно відповіді Гребінківського районного суду Полтавської області від 05 червня 2025 року №ЕП-114/2025-Вих зазначене рішення суду не ухвалювалося.

Таким чином, невідомі особи шахрайським шляхом на підставі підроблених документів заволоділи правом власності на нежитлове приміщення №187 площею 258,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою прокурора від 06 червня 2025 року приміщення №187 площею 258,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , яке відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать ОСОБА_8 , визнано речовим доказом.

09 червня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001802 від 07 травня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України.

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: приміщення №187 площею 258,9 м2 (реєстраційний номер майна 000) за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_8 , із забороною відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом частини шостої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно вимог статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач, де повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора та наклав арешт на нерухоме майно, а саме: приміщення №187 площею 258,9 м2 (реєстраційний номер майна 000) за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_8 , із забороною відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном, оскільки вказане приміщення може бути об`єктом кримінально протиправних дій, а отже відповідає критеріям речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України, а також з метою об`єктивного всебічного досудового розслідування та необхідності встановлення обставин скоєння злочину.

Матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для виконання завдань арешту майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника майна та інших осіб, а також забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Таким чином, посилання адвоката на те, що слідчий суддя на підставі наданої на запит прокурора відповіді Гребінківського районного суду Полтавської області від 05 червня 2025 року дійшов необґрунтованого висновку про те, що ухвала Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2009 року не виносилась та що невідомі особи шахрайським шляхом на підставі підроблених документів заволоділи правом власності на житлове приміщення АДРЕСА_2 , оскільки вказана відповідь не свідчить про факт підробки зазначеної ухвали, адже згідно змісту відповіді в архіві суду відсутня копія вказаної ухвали, але не зазначено, що дана ухвала не виносилась; стороною обвинувачення не допитано суддю ОСОБА_10 , що виносив зазначену ухвалу, секретаря судового засідання ОСОБА_11 , секретаря суду ОСОБА_12 , а також учасників судового провадження: ОСОБА_8 та ОСОБА_13 з приводу обставин винесення ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2009 року; дійшовши висновку про підроблення ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2009 року слідчий суддя повинен був накласти арешт на 163,1 кв.м приміщення АДРЕСА_3 , оскільки право власності на іншу частину вказаного приміщення набуто ОСОБА_8 на підставі договору №110/2 від 10 липня 2007 року та додаткової угоди до нього №1 від 13 квітня 2016 року, після чого виготовлено технічний паспорт та зареєстровано право власності ОСОБА_8 на всю площу вказаного приміщення - 258,9 кв.м, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що питання законності набуття права власності на приміщення №187 площею 258,9 м2 (реєстраційний номер майна 000) за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_8 , підлягає встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Перевірка наведених апелянтом обставин, збір доказів на їх підтвердження або спростування і є метою проведення подальшого досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001802 від 07 травня 2025 року.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 зі змінами - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4