Справа № 279/1804/25
провадження №1-кп/283/214/2025
У Х В А Л А

14 травня 2025 року Малинський районний суд Житомирської області в складі колегії: під головуванням судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з секретарем судового засідання ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 (в режимі ВКЗ),

потерпілого ОСОБА_6 ,

перекладача ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі ВКЗ),

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в період воєнного стану кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000829 від 22 грудня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Малинського районного суду надійшли матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України з затвердженим обвинувальним актом.

Заслухавши учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, суд вважає, що кримінальне провадження підлягає призначенню до судового розгляду з наступних підстав.

Угод про визнання винуватості у порядку ст.ст.468-475 КПК України до суду не надійшло. Підстав для закриття кримінального провадження не вбачається. Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону. Підстав для направлення обвинувального акту для визначення підсудності не встановлено, дане кримінальне провадження підсудне Малинському районному суду Житомирської області згідно ухвали Житомирського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року.

Таким чином, існують достатні підстави для призначення даного кримінального провадження до судового розгляду, який слід провести у відкритому судовому засіданні

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , строк якого спливає 01 червня 2025 року, оскільки ОСОБА_9 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, що підтверджується матеріалами клопотання, а також продовжують існувати ризики, передбачені п.1,2,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, просив продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб без визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_9 свою причетність до вказаної події визнав, однак не погоджується з кваліфікацією інкримінованого йому правопорушення, а також обставинами події, зокрема вказує, що не завдавав ударів ножем, заперечив щодо продовження строку тримання під вартою, зазначив, що має сім`ю: дружину, малолітню доньку, матір похилого віку, про яких повинен дбати, має постійне місце роботи.

Захисник адвокат ОСОБА_8 підтримав позицію обвинуваченого, вказав, що ОСОБА_9 визнає, що заподіяв тілесні ушкодження потерпілому, однак не мав умислу на вбивство. Зазначав, що ОСОБА_9 є несудимим, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце роботи, за яким характеризується позитивно, не має наміру ухилятися від суду та впливати на потерпілого та свідків, вважає, що ризики, передбачені ст.177 КПК України істотно знизилися, тому просив застосувати цілодобовий домашній арешт за місцем реєстрації та проживання обвинуваченого.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Розділ II КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення.

До них, згідно статті 131 КПК України, віднесені запобіжні заходи.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання передбаченим у статті 177 КПК України ризикам.

Вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 квітня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено дію вищевказаного запобіжного заходу до 01 червня 2025 року.

Підставою для обрання і надалі продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Згідно практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити злочинну діяльність.

Судом встановлена наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме ризик переховування від суду, оскільки усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, за яке може бути застосовано безальтернативне покарання у виді позбавлення волі до 15 років, з метою уникнення негативних для нього наслідків в умовах режиму воєнного стану може ухилятися від явки до суду, чим можуть бути створені перешкоди для судового розгляду справи упродовж розумного строку та недосягнення завдань кримінального провадження.

Також ризик незаконно впливати на потерпілого та свідків продовжує існувати та оцінюється судом як високий, оскільки вони проживають в одному населеному пункті, в даному кримінальному провадженні судом не допитувалися, а з огляду на принцип безпосередності дослідження доказів судом, є ризик викривлення їх показань.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення також оцінюється слідчим суддею як наявний, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні незакінченого замаху на вбивство з причин, що не залежали від нього, потерпілий побоюється за своє життя, вважаючи, що ОСОБА_9 може вчиняти дії на завершення умислу.

Доводи захисника про наявність сім`ї та утриманців у обвинуваченого, а також місця роботи та позитивну характеристику на підтвердження міцних соціальних зв`язків, не зменшують вказані ризики, оскільки з усвідомленням тяжкості покарання, яке може бути застосовано до нього у разі встановлення обвинувальним вироком його вини, обвинувачений може змінити свою поведінку, а відмова потерпілого від примирення та небажання останнього на йти на контакт - спровокувати його на вчинення інших незаконних дій.

З моменту взяття обвинуваченого ОСОБА_9 під варту, і продовження такого запобіжного заходу та до моменту вирішення вказаного клопотання не змінилися обставини, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити і більш м`який запобіжний захід.

Даних, які б вказували на неможливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою не встановлено.

Ризики, що існували на час обрання і продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, що виправдовує тримання обвинуваченого під вартою.

Застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, за даних обставин суд вважає недоцільним, оскільки більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти зазначеним ризикам та забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід продовжити.

Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою продовження тримання особи під вартою. Обвинувачення прокурором не змінено.

Згідно зі статті 197 КПК України строк дії ухвали про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Згідно з ч.4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 спливає 01 червня 2025 року, поза межами наступного судового засідання, суд вважає за необхідне продовжити такий на 60 днів, тобто до 13 липня 2025 року включно, без визначення розміру застави, з наведених вище мотивів та підстав.

Керуючись ст. 183, 314, 331, 372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Призначити судовий розгляд по кримінальному провадженню по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України у відкритому судовому засіданні в приміщенні Малинського районного суду Житомирської області на 20 травня 2025 року о 15-30 годині.

Про місце та час розгляду кримінального провадження повідомити учасників кримінального провадження.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 - задовольнити.

Продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 (шістдесят) днів до 13 липня 2025 року включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику обвинуваченого, прокурору, а також направити для виконання начальнику Державної установи «Житомирська установа виконання покарань № 8».

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка утримується під вартою з дня вручення копії ухвали.

Судді