Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/514/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 185 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 червня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ялта Автономної республіки Крим, українця, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, розлученого, непрацюючого, який має інвалідність 2 групи, є ВПО, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 04 грудня 2023 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік;

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 24 червня 2025 року по 22 серпня 2025 року включно, з визначенням застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в сумі 90840 гривень 00 коп.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області, перебувають матеріали кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000781 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_6 за обвинуваченням за ч.4 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні прокурором внесено письмове клопотання про продовження дії запобіжного заходу застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, а саме: ухилення від кримінальної відповідальності шляхом переховування від суду, незаконний вплив на потерпілого, свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Зазначає, що ОСОБА_6 раніше судимий Світловодським міськрайонним судом 04.12.2023 за ч.4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Інкриміноване кримінальне правопорушення ОСОБА_6 скоєно в період іспитового строку.

Останній зареєстрований в м. Краматорську Донецької області, у м.Світловодську зареєстрований як внутрішньо переміщена особа, але за місцем реєстрації не проживає. Вважає, що вище перелічені обставини є підставою для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 червня 2025 року задоволено вищезазначене клопотання.

Продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто з 24 червня 2025 року по 22 серпня 2025 року включно.

Визначено заставу у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в сумі 90840 гривень 00 коп.

У разі внесення застави,покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

1) прибувати до прокурора у кримінальному провадженні та суду за першою вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він фактично проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні;

5) здати на зберігання до відповідного територіального органу Управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснено ОСОБА_6 , що відповідно до ч. ч. 8, 9 ст. 182 КПК України у разі, якщо підозрюваний, обвинувачений будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Інкриміноване кримінальне правопорушення вчинено в період іспитового строку, визначеного вироком Світловодським міськрайонним судом 04.12.2023.

Вказане свідчить про асоціальність поведінки обвинуваченого, негативно характеризує його особу в аспекті ст. 178 КПК України, підвищує його суспільну небезпеку в очах суспільства.

Крім того, обвинувачений зареєстрований в Донецькій області, у м.Світловодську зареєстрований як внутрішньо переміщена особа та тимчасово проживає в квартирі, власником якої не являється.

Відтак, беручи до уваги наведене вище сукупно, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , є підстави вважати про наявність ризиків ухилення обвинуваченого від суду, вчинення нового кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Тобто, процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить змінити йому міру запобіжного заходу на більш м`який ніж тримання під вартою.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявні у нього документи, які підтверджують наявність у нього психічних захворювань, а також наявності інвалідності. На його думку він повинен проходити лікування у психічній лікарні.

Також зазначає, що він проходив лікування з 04.04.2019 по 20.09.2019.

Судом першої інстанції допитані свідки, які пояснили, що вони до нього жодних претензій не мають. Зокрема, судом першої інстанції допитана ОСОБА_8 , яка повідомила, що є власницею квартири кв. АДРЕСА_2 , та вона не заперечує його спів мешкання у вказаній квартирі у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Більш того його звинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, яке він не скоював.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Про наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України свідчать, зокрема: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.11.2024; протоколом огляду місця події від 02.11.2024; протокол допиту потерпілого від 02.11.2024; протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 04.11.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 04.11.2024; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_9 від 04.11.2024; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_10 від 04.11.2024; протокол огляду місця події від 02.11.2024; висновком судово-товарознавчої експертизи №4060 від 25.11.2024; протоколом додаткового допиту потерпілого від 27.11.2024; протокол допиту свідка ОСОБА_11 від 27.11.2024; протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 27.11.2024 та іншими матеріалами.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні . кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_6 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання або продовження запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру або якій пред`явлено обвинувачення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_6 до вчинення злочину, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

А тому доводи ОСОБА_6 про те, що він не вчиняв кримінальне правопрушення, не можуть бути враховані оскільки по-перше в справі наявні докази, які підтверджують обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 , а по-друге оцінка доказів допускається під час розгляду по суті.

В даному випадку, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_6 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_13 на особисту свободу.

Доводи про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 колегією суддів не можу бити враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_6 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, вчинено під час іспитового строку за попереднім вироком, що у свою чергу у разі визнання судом першої інстанції його винуватим виключає повторне застосування вимог ст. 75 КК України.

При цьому з обвинувального акту вбачається, що у ОСОБА_6 відсутні жодні обставини, які пом`якшують йому покарання та наявна обставина, яка обтяжує покарання вчинення злочину проти особи похилого віку.

А тому, на думку колегії судді ризик переховування ОСОБА_6 від суду є реальним.

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_6 усвідомлюючи тяжкість кримінальних правопорушень та розуміючи міру покарання, яка може бути до нього застосована у разі ухвалення обвинувального вироку, може переховуватись суду з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Крім того, на території України триває військова агресія з боку російської федерації, що часто створює невизначеність на кордонах України та позбавляє насамперед прикордонну службу України можливості здійснювати належний контроль за всією ділянкою державного кордону, отже, і пропуск громадян через кордон із дотриманням відповідних порядку та правил. Зазначена обставина не виключає можливості здійснення підозрюваним спроб перетину межі військового зіткнення та залишитися на окупованій території України, що фактично виключить можливість його розшуку та притягнення до кримінальної відповідальності або взагалі надасть йому можливість залишити окуповану територію України та виїхати до російської федерації.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілого, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

За таких обставин, не будучи обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб ОСОБА_6 може здійснити вплив на свідків та потерпілого, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 добре зазнає свідків та потерпілого, які ще не допитані, а тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися підозрюваному від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Також, ОСОБА_6 може вчинити інші подібні кримінальне правопорушення, оскільки досудовим розслідуванням встановлено, що останній будучи раніше судимим, належних висновків не зробив та на шлях виправлення не став, в період іспитового строку за попереднім вироком розуміючи, що його дії можуть мати негативні наслідки для нього винив нове кримінальне правопрушення.

Про наявність вказаного ризику свідчить те, що ОСОБА_6 не працює, не одружений, не має на утриманні малолітніх та/або неповнолітніх дітей, та міцних соціальних зв`язків, які змогли гарантувати виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби переховування від суду та вчинити нові кримінальні правопорушення.

Крім того, стороною захисту не надано доказів на наявність у ОСОБА_6 достатніх стримуючих факторів в поведінці, та які гарантуватимуть його виправлення під час застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_6 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень обвинуваченого та його захисника про те, що до ОСОБА_6 можливо застосувати запобіжний захід у вигляді застави, зменшивши встановлений судом її розмір,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості. Адже суд, обрав вищезазначений розмір застави з урахуванням кількості епізодів злочинної діяльності та розміру заподіяних збитків. А отже, встановлений розмір застави є спів мірним з матеріальним становищем обвинуваченого.

А тому,у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою останній з високою імовірністю може вчинити спроби направлені як на ухилення від явки до суду, а також вчинити нові кримінальні правопорушення.

В той же час, доводи ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу зводиться до того, що у нього наявне місце проживання, а також наявність хвороби.

Однак, вказані доводи не можуть бути враховані оскільки вказане жодним чином не зможуть гарантувати поп5ередження вчинення ОСОБА_6 нових кримінальних правопорушення.

При цьому, доводи наявність психічних захворювань, жодним чином не можуть бути підставою для зміну запобіжного заходу, а навпаки свідчить про підвищену суспільну небезпеку з боку ОСОБА_6 для оточуючих.

Крім того, колегія судді погоджується з думкою судді суду першої інстанції про обвинувачений зареєстрований в Донецькій області, у м. Світловодську зареєстрований як внутрішньо переміщена особа та тимчасово проживає в квартирі, власником якої не являється.

Враховуючи, що ОСОБА_6 не працює, постійного джерела заробітку не має, є ВПО, не має сталих соціальних зв`язків в м.С вітловодськ Кіровоградської області, вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.4 ст.185 КК України повторно, в період іспитового строку, з метою уникнення від відповідальності за злочини, за вчинення яких передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі, на значний строк від 5 до 8 років, є підстави вважати, що він буде переховуватися від органів досудового розслідування, та вчинить нові кримінальні правопорушення.

Отже, у справі наявна реальна можливість ОСОБА_6 як вчинити нові кримінальні правопорушення, а також ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від суду шляхом залишення тимчасового місця проживання.

З цих же підстав, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_6 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, впливати на свідків та вчиняти нові кримінальні правопорушення.

В той же час, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою

ОСОБА_6 , суддя визначив заставу в розмірі 30 прожитковим мінімумам для працездатних осіб та узгоджується зі змістом ст. 182 КПК України.

В даному випадку, за вказаних обставин справи, застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_6 з визначенням застави в розмірі 30 прожитковим мінімумам для працездатних осіб не є надмірним.

Доказів неналежного майнового стану до суду не подано.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення, а ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 червня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 24 червня 2025 року по 22 серпня 2025 року включно, з визначенням застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в сумі 90840 гривень 00 коп., - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4