Дата документу 23.06.2025 Справа № 334/4059/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4059/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/695/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 23 червня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 22 травня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Запоріжжя, громадянки України, яка не працює, не заміжня, має середньо-спеціальну освіту, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України,

за участю захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачена ОСОБА_6 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 22 травня 2025 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останньої у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 20 липня 2025 року включно, з раніше визначеним розміром застави у розмірі 242 240 грн.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченої.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо неї запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, які є підставою для зміни запобіжного заходу.

Зауважує, що прокурор не надав доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував її вік, те, що вона є особою раніше не судимою, має постійне місце проживання, її перебування в слідчому ізоляторі негативно впливає на її життя, моральний та психологічний стан.

Вказує про те, що вона не має наміру створювати перешкоди для судового слідства, не має контактів з учасниками провадження, ніколи не намагалась чинити будь-який тиск на учасників, оскільки сама стала жертвою обставин.

Згідно з ухвалою суду, 20 травня 2025 року в провадження Дніпровського районного суду м. Запоріжжя надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000130 від 18 січня 2025 року за звинуваченням ОСОБА_8 за ознаками ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, ОСОБА_6 за ознаками ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, ОСОБА_9 за ознаками ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України.

22 травня 2025 року до суду звернувся Начальник Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_10 з клопотанням про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , в якому посилався на те, що на даний час виникла необхідність у продовженні строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , оскільки встановлені ризики, визначені ст.177 КПК України, які вказують на те, що застосування менш суворого запобіжного заходу не забезпечить її належну процесуальну поведінку та надасть можливість уникнути кримінальної відповідальності, а саме:

- переховуватися від суду: враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, відповідальність за який передбачено покарання у вигляді позбавлені волі від трьох до десяти років, існує ризик, що остання, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду;

- незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні: ОСОБА_6 в подальшому може впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки їй відомо місце їх мешкання та контактні номери телефонів. Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідка залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно положень ст.23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно ч.4 ст.95 КПК України. Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом;

3) вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки остання вчиняючи злочин, в умовах воєнного стану, усвідомлювала небезпечність своїх дій, на аморальність та прямий умисел дій ОСОБА_6 вказує той факт, що злочин вчинений у період введеного на території України Указом Президента України воєнного стану, коли Українська держава перебуває у стані війни з російською федерацією та громадяни України гинуть та дістають шкоду здоров`ю, потерпаючи від дій агресора, що вказує на аморальність та жадання отримати гроші більшими, ніж повага до суспільства.

З огляду на це, а також те, що їй загрожує покарання до 10 років позбавлення волі, з метою ухилення від покарання у разі визнання її винною або від кримінального переслідування існує реальна можливість продовження вчинення останньою злочинів проти власності.

Також, у ході розслідування даного кримінального провадження встановлено, що організація та фінансування злочину, який умисно направлений на пошкодження автівок військових (ЗСУ, військових озброєних формувань, автомобілів з українською символікою тощо) здійснюється з використанням Інтернет ресурсів, зокрема месенджеру «Telegram», з метою порушення роботи та дестабілізації обороноздатності України, що вказує на аморальність підозрюваної.

Також, злочин вчинений за попередньою змовою групою осіб, які спільно його вчинили, які заздалегідь домовилися про спільне його вчинення.

Прохав продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого до ОСОБА_6 , строком на 60 днів.

22 травня 2025 року в підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 підтримав своє клопотання про зміну запобіжного заходу, просив змінити обвинуваченій запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, або зменшити розмір застави. Обвинувачена підтримала позицію свого захисника.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; аргументи обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , доводи її захисника, інших обвинувачених та їх захисників, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, яке є тяжким злочином.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на цей час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні; ризик вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, відомості про особу обвинуваченої, яка хоч і є раніше не судимою особою, проте наразі обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, за який передбачено суворе покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років. Окрім того, обвинувачена ОСОБА_6 не працює, не має законного джерела доходу, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченої міцних соціальних зв`язків. Окрім того, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки, окрім іншого також врахував те, що злочини вчинені у період введеного на території України Указом Президента України воєнного стану, а тому для забезпечення розгляду кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_6 останній необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, що гарантуватиме виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що викладене в сукупності свідчить про наявність ризиків, на які посилається прокурор, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останньої вказаного запобіжного заходу, не зменшились, з огляду на фактичні обставини, характер та ступінь тяжкості інкримінованого останній кримінального правопорушення, суворість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вищевказаному правопорушенні, відомості про особу обвинуваченої.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченої ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені стороною захисту в т.ч. самою обвинуваченою ОСОБА_6 при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, які є підставою для зміни запобіжного заходу, на думку колегії суддів є безпідставними, з огляду на те, що зі змісту оскаржуваної ухвали убачається, що судом з`ясовані всі обставини, що мають значення при вирішенні питання щодо застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченої під вартою суд належним чином вмотивував.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що прокурор не надав доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, також не є слушними з підстав, наведених вище.

Колегія суддів вважає, що прокурором доведено, що вказані ризики на цей час існують та не зменшились, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.

В своєму клопотанні прокурор послався на обставини, які на його думку, доводять існування вищевказаних ризиків та вказують на неможливість цим ризикам запобігти шляхом застосування до обвинуваченої іншого ніж тримання під вартою запобіжного заходу.

За змістом клопотання, прокурор обґрунтовував наявність ризиків характером та фактичними обставинами інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, ступенем його тяжкості та суворістю покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні вищевказаного правопорушення, відомостями про особу обвинуваченої.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.

В свою чергу, надані сторонами докази суд має досліджувати у встановленому законом порядку та оцінювати у їх сукупності.

Обставини, на які, посилається обвинувачена ОСОБА_6 , а саме те, що суд першої інстанції не врахував її вік, те, що вона є особою раніше не судимою, має постійне місце проживання, її перебування в слідчому ізоляторі негативно впливає на її життя, моральний та психологічний стан, та те, що вона не має наміру створювати перешкоди для судового слідства, не має контактів з учасниками провадження та ніколи не намагалась чинити будь-який тиск на учасників, оскільки сама стала жертвою обставин, на думку колегії суддів, не свідчить про відсутність вищевказаних ризиків та не зменшують їх, з підстав, наведених вище, серед іншого через характер та фактичні обставини інкримінованого останній кримінального правопорушення, суворість покарання, що їй загрожує у разі визнання її винуватою у вищевказаному правопорушенні, всі відомості про особу обвинуваченої у сукупності.

Не спростовують такого висновку і відомості з наданих стороною захисту документів, а саме свідоцтва про народження ОСОБА_6 від 25 червня 2014 року, свідоцтва про народження ОСОБА_11 від 23 червня 2005 року, свідоцтва про шлюб від 12 жовтня 2013 року, свідоцтва про народження від ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтва про шлюб від 03 вересня 1983 року, пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 17 травня 2023 року, трудової книжки, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2008 року, заява від 14 квітня 2014 року, рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 червня 2014 року та довідки про доходи.

Колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченої, характеру та тяжкості діяння, яке їй інкримінується.

Відомостей про те, що обвинувачена ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 22 травня 2025 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останньої у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 20 липня 2025 року включно, з раніше визначеним розміром застави у розмірі 242 240 грн, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4