УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2025 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання заступника начальника СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001449 від 04.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 362 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001449 від 04.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 362 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 09.10.2019 року державний реєстратор виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області ОСОБА_5 , маючи право доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, розглянувши заяву ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 09.10.2019 о 14:07 за реєстраційним номером 36343284 та додані до неї документи (оформлені в простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 0812 від 08.11.2001 та акт приймання-передачі від 08.11.2001 до зазначеного договору між ТОВ «Инвестиционный дом «ГазЭнергоСтрой» та ОСОБА_6 ), маючи доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діючи всупереч вимогам законодавства України, з порушенням норм законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, за відсутності вичерпних правових підстав, прийняла рішення № 49135264 від 11.10.2019 та не санкціоновано змінила інформацію, яка обробляється в автоматизованій системі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно:

-відкрила розділ та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна

з реєстраційним номером 101;

-провела державну реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальної площею 76,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, у той же день, розглянувши заяву ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту о 14:10 за реєстраційним номером 36343395 та додані до неї документи (оформлені в простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 0811 від 08.11.2001 та акт приймання-передачі від 08.11.2001 до зазначеного договору між ТОВ «Инвестиционный дом «ГазЭнергоСтрой» та ОСОБА_6 ), маючи доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діючи всупереч вимогам законодавства України, з порушенням норм законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, за відсутності вичерпних правових підстав, прийняла рішення № 49134515 від 11.10.2019 та не санкціоновано змінила інформацію, яка обробляється в автоматизованій системі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно:

-відкрила розділ та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна

з реєстраційним номером 101;

-провела державну реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальної площею 134,4 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правовідносини щодо укладення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень № 0811 та № 0812 від 08.11.2001 виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому для їх врегулювання застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Згідно з ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст. 42 цього Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Зокрема відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу (усні угоди), та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно з ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Статтею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

У відповідності ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Додані до заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вищевказані договори купівлі-продажу нежитлових приміщень за № 0811 та № 0812 від 08.11.2001 укладені в простій письмовій формі між організацією та громадянином (ТОВ «Инвестиционный дом «ГазЭнергоСтрой» та ОСОБА_6 ), при цьому ОСОБА_6 були продані нежитлові будівлі. Відтак, з огляду на вищевказані норми ЦК УРСР в їх сукупності, щодо дотримання простої письмової форми її укладення, обов`язкове її нотаріальне посвідчення законом прямо не передбачалося.

З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України 2003 року.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року (із наступними мінами та доповненнями), який набрав чинності з 03.08.2004 року, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ст. 4 цього Закону право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації. Пунктом 5 Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

До прийняття вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, на момент укладення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень № 0811 та № 0812 від 08.11.2001, а також актів передачі майна за вказаними договорами була чинною Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839, яка втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв`язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Пунктами 1.4, 1.5, 1.6, 1.7, 1.8 цієї Інструкції передбачалося, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тими бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (із змінами і доповненнями), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року № 157/6445, який втратив чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року № 1844/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року № 2102/22414 «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна», повноваження щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно також були закріплені за бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до пунктів 1.9, 1.10 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839, до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться зокрема нежитлові будинки. У державній реєстрації об`єкта нерухомості може бути відмовлено якщо зокрема правовстановлювальний документ не передбачений цією Інструкцією.

Згідно з Переліком правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, який є додатком 1 до вказаної Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, чинної на час укладення між ТОВ «Инвестиционный дом «ГазЭнергоСтрой» та ОСОБА_6 договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень за № 0811 та № 0812 від 08.11.2001 та актів приймання-передачі до вказаних договорів, правовстановлювальними документами є зокрема договори купівлі-продажу, посвідчені державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами, або зареєстровані біржею, а також рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна. Тобто договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений відповідно до закону в простій письмовій формі не був передбачений вказаною Інструкцією, як правовстановлювальний документ на підставі якого провадиться державна реєстрація права власності.

Таким чином, державний реєстратор виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області ОСОБА_5 , не маючи правових підстав, у зв`язку з невідповідністю поданих документів вимогам діючого на час їх укладення законодавства, а саме недотримання нотаріальної форми укладених між ТОВ «Инвестиционный дом «ГазЭнергоСтрой» та ОСОБА_6 договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень за № 0811 та № 0812 від 08.11.2001, незаконно здійснила реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_6 прав власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які належать селекційно-генетичному інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення Національної академії аграрних наук України, чим заподіяла значну шкоду.

Так, 18.06.2025 ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 362 КК України за кваліфікуючими ознаками: несанкціонована зміна інформації, яка оброблюється в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах, вчинена особою, яка має право доступу до неї, що заподіяло значну шкоду.

На підставі вищевказаного, у зв`язку з тим, що на зазначене нерухоме майно було безпосередньо спрямоване злочинне посягання, вказане майно є об`єктом кримінально протиправних дій, у органу досудового розслідування виникла необхідність у збереженні речових доказів у кримінальному провадженні, з метою запобігання переоформлення права власності на нерухоме майно особами, які заволоділи ним у противоправний спосіб.

Отже, на теперішній час у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що об`єкт нерухомого майна, а саме: приміщення АДРЕСА_3 є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, а тому сторона обвинувачення з метою його збереження в якості речового доказу звертається до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на нього.

Прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 подав до суду заяву, в якій просив розглянути клопотання без його участі та задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Враховуючи положення ст. 172 КПК України, слідчий суддя приходить до переконання про можливість розгляду клопотання про арешт майна за відсутності власниці майна ОСОБА_6 з метою забезпечення арешту майна, в цілях запобігання його відчуження.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.

Дослідивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Слідчим суддею встановлено, що органом досудового розслідування на теперішній час обґрунтовано здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0001449 від 04.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 362 КК України.

Так, слідчим суддею на підставі долучених до клопотання матеріалів встановлено, що на теперішній час в органу досудового розслідування існують обґрунтовані підстави вважати, що об`єкт нерухомого майна, а саме: приміщення АДРЕСА_3 є предметом вчинення кримінального правопорушення та може бути використаний, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, з метою забезпечення недопущення його відчуження та перетворення доцільно застосувати захід забезпечення в даному кримінальному провадженні у вигляді накладення арешту на майно.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 437005677 від 25.07.2025 року вбачається, що власницею приміщення АДРЕСА_3 є ОСОБА_6 .

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя вважає встановленим в судовому засіданні те, що відносно об`єкту нерухомого майна існує сукупність достатніх підстав вважати, що він є об`єктом кримінально-протиправних дій, а також може бути використаний, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України.

Вказане підтверджується також постановою заступника начальника СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 від 23.07.2025 року про визнання приміщення № 1-А, розташованого у будинку № 5 по вул. Овідіопольська дорога, 3 у м. Одеса речовим доказом в рамках кримінального провадження № 0001449 від 04.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 362 КК України.

Отже, слідчим суддею встановлено, що вказаний об`єкт нерухомості може бути об`єктом кримінально-протиправних дій.

Таким чином, є підстави вважати, що вказане майно має істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, оскільки воно імовірно є об`єктом кримінально-протиправних дій, а тому, з метою забезпечення недопущення його відчуження та перереєстрації доцільно застосувати захід забезпечення в даному кримінальному провадженні у вигляді накладення арешту на майно.

Крім того, на теперішній час існує реальна загроза щодо вчинення невстановленими особами протиправних дій відносно зазначеного об`єкту нерухомого майна, а тому існує необхідність у його збереженні.

Критерії розумності та співмірності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Beyeler проти Італії (Рішення Великої Палати від 5 січня 2000 року, заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (серед інших, James та інші проти Сполученого Королівства (Рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 8793/79, параграф 50).

Слідчий суддя приходить до висновку, що арешт майна у цьому випадку необхідний для забезпечення збереження предмету кримінального правопорушення з метою недопущення його відчуження та перетворення, а таке втручання у право на власність є пропорційним, оскільки підлягає оскарженню, відповідно до норм процесуального законодавства щодо оскарження рішень слідчого судді та скасуванню у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 174 КПК України.

На підставі викладеного, беручи до уваги розумність та співмірність арешту майна, а також його наслідки, слідчий суддя приходить до переконання, що подане клопотання є обґрунтованим, належним чином вмотивованим, а відтак, таке клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 170-173, 309, 376, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання заступника начальника СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001449 від 04.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 362 КК України задовольнити.

Накласти арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на приміщення АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_6 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, загальною площею 134,4 кв.м.

Заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, нотаріусам, реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, поділу, зміни адреси, інших даних, щодо приміщення № 1-А, розташованого у будинку АДРЕСА_4 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_6 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, загальною площею 134,4 кв.м.

Виконання ухвали покласти на заступника начальника СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1