печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про скасування арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження №0001195,

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в порядку ст. 174 КПК України, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 19.07.2021 у справі №463/710/21, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером: :20:001:0001, що на праві власності належить ОСОБА_4 , земельну ділянку з кадастровим номером: :20:001:0002, що на праві власності належить ОСОБА_5 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0003, що на праві власності належить ОСОБА_6 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0001, що на праві власності належить ОСОБА_7 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0002, що на праві власності належить ОСОБА_8 .

В обґрунтування клопотання сторона захисту зазначає, що згідно ухвали від 19.07.2021, службові особи ГУ Держгеокадастру в Івано- Франківській області, здійснили неправомірні дії, пов`язані із незаконним розподілом земельних ділянок, частина яких відноситься до земель лісового фонду. Водночас, в ухвалі не зазначено на підставі яких доказів вказані земельні ділянки входили чи входить до складу земель лісового фонду.

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок та вказані ділянки з моменту їх набуття останніми третім особам не відчужувалася.

Кримінальне провадження № 0001195 зареєстроване 06.10.2020, повідомлення про підозру ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не вручалося, останні також не є будь-якими іншими учасниками кримінального провадження № 0001195, даних, які б свідчили про те, що арештоване майно набуто заявниками протиправним шляхом, в ухвалі про накладення арешту не вказано. Таким чином арештоване майно неможливо використовувати як доказ у даному кримінальному проваджені, немає підстав для застосування ч. 2 статті 170 КПК України, не встановлено розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, власникам майна, які не є суб`єктами кримінального провадження.

З огляду на вищенаведене, представник власника майна вважає, що накладення арешту на спірні земельні ділянки є необгрунтованим. Таке обмеження права власності чинить тиск на власників майна та порушує їх права, а тому така позиція органу досудового розслідування не співмірна зі збитками, які можуть бути понесені власником.

Представник власника майна в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином, причини неявки не відомі.

Прокурор в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про розгляд клопотання за відсутності сторони обвинувачення, одночасно просив відмовити у задоволенні клопотання.

Слідчий суддя, враховуючи належність повідомлення про час та місце розгляду клопотання сторін, визнав можливим розглянути справу у відсутність сторін.

Вивчивши клопотання, дослідивши долучені матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Слідчими Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001195 від 06.10.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що колишній начальник Держгеокадастру в Івано-Франківській області ОСОБА_9 разом з колишнім заступником начальника ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, нині заступник-начальник управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_10 , колишнім заступником начальника ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, нині в.о. директора ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» ОСОБА_11 , колишнім начальником ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області ОСОБА_12 (нині не працює), колишнім заступником - начальником інспекції Держгеокадастру Івано-Франківської області ОСОБА_13 (наразі офіційно не працює), колишнім начальником відділу Держгеокадастру м. Надвірної ОСОБА_14 , колишнім кадастровим реєстратором відділу Держгеокадастру м. Івано-Франківська, нині начальник земельного відділу в Рожнятівській ОТГ ОСОБА_15 , кадастровим реєстратором відділу Держгеокадастру м. Надвірна Івано-Франківської області ОСОБА_16 , директором ТОВ «НВО «Геогруп» ОСОБА_17 , ФОП « ОСОБА_18 » ОСОБА_18 , директором ТОВ «ВААР» ОСОБА_19 , директором ТОВ «Гектар ІФ» ОСОБА_20 організували злочинну схему щодо незаконного розподілу земельних ділянок, частина з яких являється землями лісового фонду.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 19.07.2021 у справі №463/710/21, серед іншого накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :20:001:0001, що на праві власності належить ОСОБА_4 , земельну ділянку з кадастровим номером: :20:001:0002, що на праві власності належить ОСОБА_5 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0003, що на праві власності належить ОСОБА_6 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0001, що на праві власності належить ОСОБА_7 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0002, що на праві власності належить ОСОБА_8 .

Відповідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року ,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А №296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.10.2007).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції. Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», n.220.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_4 набула права власності на арештовану земельну ділянку на підставі наказу серія та номер: 9-2027/15-20-СГ, виданий 16.12.2020 ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_5 набула права власності на арештовану земельну ділянку на підставі наказу серія та номер: 9-2023/15-20-СГ, виданий 16.12.2020 ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_6 набув права власності на арештовану земельну ділянку на підставі наказу серія та номер: 9-2044/15-20-СГ, виданий 14.12.2020 ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_7 набув права власності на арештовану земельну ділянку на підставі наказу серія та номер: 9-2047/15-20-СГ, виданий 14.12.2020 ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_8 набув права власності на арештовану земельну ділянку на підставі наказу серія та номер: 9-2041/15-20-СГ, виданий 14.12.2020 ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, що свідчить про відсутність будь-яких обмежень на час їх придбання.

Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є добросовісними набувачами земельних ділянок.

Разом з тим, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001195 триває з 2020 року, повідомлення про підозру заявникам не вручалась, а відтак підстави для накладення арешту на майно останніх з метою конфіскації відсутні. Даних, які б свідчили про те, що арештоване майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, слідчому судді не надано.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, арешт на земельні ділянки був накладений у 2021 році, що свідчить про те, що в органу досудового розслідування було достатньо часу для з`ясування питання законності набуття права власності земельних ділянок, які належать заявникам.

Таким чином, органом досудового розслідування не надано слідчому судді достатніх та належних даних для висновку про наявність підстав, які б виправдали тримання майна, належного заявникам, під арештом.

За таких обставин, накладення арешту на зазначене майно є нерозумним та неспіврозмірним обмеженням права власності відносно завдань кримінального провадження.

Статтями 7, 16 КПК України, визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, прокурор та/або слідчий слідчому судді доказів, що земельна ділянка відповідають критеріям речового доказу, не надали.

За таких обставин, враховуючи, що досліджені в судовому засідання матеріали не містять достатніх фактичних даних, які б свідчили про те, що земельні ділянки, які належать заявникам, набуті в результаті вчинення злочину та/або є предметом кримінального правопорушення, що виправдовувало втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про скасування арешту майна є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 98, 170-175, 309, 392, 532, 535 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про скасування арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження №0001195- задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 19.07.2021 у справі №463/710/21, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером: :20:001:0001, площею 1.15 га, що на праві власності належить ОСОБА_4 , земельну ділянку з кадастровим номером: :20:001:0002, площею 0.98 га, що на праві власності належить ОСОБА_5 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0003, площею 0.8005 га, що на праві власності належить ОСОБА_6 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0001, площею 2 га, що на праві власності належить ОСОБА_7 , земельну ділянку з кадастровим номером: :14:001:0002, площею 1.4413 га, що на праві власності належить ОСОБА_8 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1