ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2983/24 Номер провадження 11-кп/814/1383/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 вересня 2024 року за №0000567, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Карлівського районного суду Полтавської області від 25 березня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тишенкове Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ст.336 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71, ст.72 КК України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутого покарання за вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2021 року призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 22 жовтня 2024 року й до набрання вироком законної сили продовжено йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення ним кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_8 , перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) як військовозобов`язаний, будучи обізнаним про введення на всій території України воєнного стану, плану оборони України та Зведеного плану територіальної оборони України, пройшов огляд на ступінь придатності до військової служби військово-лікарською комісією КНП «Карлівська лікарня ім. Л.В. Радевича» й рішенням указаної ВЛК визнаний придатним до проходження військової служби.

02 вересня 2024 року о 16 годині 35 хвилин у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 по АДРЕСА_2 групою оповіщення цього відділу ТЦК та СП на виконання вимог чинного законодавства військовозобов`язаному ОСОБА_8 особисто під підпис була вручена повістка на відправку (бойова), де було зазначено, що він призваний до складу команди № НОМЕР_1 та наказано прибути 05 вересня 2024 року о 17 годині, до ІНФОРМАЦІЯ_4 за названою вище адресою для відправки на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією.

Проте ОСОБА_8 , будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками вказаного вище ТЦК та СП про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації, в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.ст.1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, діючи з прямим умислом, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи згідно зі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки або непридатності для несення служби, ухилився від призову за мобілізацією, прибув 05 вересня 2024 року до пункту збору за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки у команді до військової частини № НОМЕР_1 із метою проходження військової служби за мобілізацією, але від проходження військової служби відмовився, документів, що свідчать про наявність поважних причин не надав.

В апеляційних скаргах:

прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Карлівського районного суду Полтавської області від 25 березня 2025 року в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ст.336 КК України у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі, вирок Карлівського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2021 року виконувати самостійно, в іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд під час призначення покарання безпідставно застосував приписи ст.71 КК України, не врахувавши те, що: в іншому об`єднаному кримінальному провадженні, яке перебуває на розгляді Карлівського районного суду Полтавської області (справа №531/2450/22), ОСОБА_8 інкриміновано вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.126, ч.2 ст.309 КК України, під час іспитового строку за вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2021 року, в той час як у кримінальному провадженні, що є предметом апеляційного розгляду, судом першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, 05 вересня 2024 року, тобто не в період іспитового строку за вказаним вище вироком від 20 грудня 2021 року;

обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Карлівського районного суду Полтавської області від 25 березня 2025 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Такі вимоги обгрунтовує тим, що місцевим судом не враховано те, що він не придатний до несення військової служби за станом здоров`я, що також було встановлено за призовом у 2012 році, раніше не проходив військову службу, але йому були безпідставно направлені військові повістки, на які він не реагував, його силою доставили до ТЦК та СП, де він підписав надані йому документи під тиском, та відправили проходити ВЛК, після чого внесли щодо нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за ст.336 КК України.

У запереченні обвинувачений ОСОБА_8 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення в частині апеляційних вимог про ухвалення щодо нього нового вироку за ст.336 КК України, посилаючись на безпідставність доводів прокурора в означеній частині.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення та про необхідність залишення апеляційної скарги сторони захисту без задоволення, позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_8 і заперечили проти вимог апеляційної скарги прокурора про ухвалення щодо обвинуваченого нового вироку за ст.336 КК України, дослідила й перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апелянтів та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи обвинуваченого, які зводяться до його невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, позбавлені підстав.

Натомість, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, за встановлених у вироку обставин, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Диспозицією ст.336 КК України передбачено відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єктом цього кримінального правопорушення в широкому розумінні є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а Збройних Сил України, інших воєнізованих формувань - на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні - це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.

Додатковий обов`язковий об`єкт становить установлений законом порядок комплектування Збройних Сил України (інших формувань). Шкода, що спричиняється вказаному вище об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав Збройних Сил України, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування Збройних Сил України та інших формувань на рівні забезпечення національної безпеки країни та її населення.

Об`єктивна сторона виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер свого діяння, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії, бездіяльності. Бажання полягає в прагненні досягти чітко визначеної мети й спрямованості волі на її досягнення.

За Указом Президента України №64/2022 з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан в Україні, який наразі продовжено.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за результатами проведеного військово-лікарською комісією медичного огляду з наданням уповноваженими лікарями оцінки стану здоров`я ОСОБА_8 його визнано здоровим і придатним до військової служби, що підтверджується даними довідки ВЛК №1186 від 02 вересня 2024 року, картки обстеження та медичного огляду обвинуваченого від 02 вересня 2024 року (а.п.72-73).

Згідно з довідкою КНП «Карлівський центр первинної медико-санітарної допомоги» №409/01-18 від 09 вересня 2024 року ОСОБА_8 у період часу з 02 до 09 вересня 2024 року за медичною допомогою не звертався (а.п.63).

У даних же корінця до військової повістки зафіксовано відомості, за змістом яких ОСОБА_8 було вручено 02 вересня 2024 року о 16 годині 35 хвилин військову повістку про його призов на військову службу до військової частини № НОМЕР_1 і виклик до ТЦК та СП на 05 вересня 2024 року о 17 годині (а.п.70-71).

Сам факт ухилення обвинуваченого від призову на військову службу під час мобілізації підтверджується показаннями свідка ОСОБА_10 (військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_4 ) про те, що він направляв обвинуваченого для проходження військової служби за мобілізацією. 05 вересня 2024 року після вручення повістки ОСОБА_8 з`явився до вказаного вище відділу РТЦК та СП у АДРЕСА_2 та в присутності свідків відмовився від проходження військової служби за мобілізацією. Таку позицію обвинувачений мотивував своїми політичними поглядами, повідомляв, що такої країни як Україна не існує.

Свідок ОСОБА_11 (військовослужбовець ІНФОРМАЦІЯ_4 ), надавши аналогічні показання, підтвердив наведені вище показання свідка ОСОБА_10 й те, що рішення ВЛК щодо ОСОБА_8 не було оскаржене.

Показання зазначених вище свідків узгоджуються з даними протоколу огляду технічного носія інформації з відеозаписами від 13 вересня 2024 року з додатком, відповідно до яких працівник ІНФОРМАЦІЯ_4 у приміщенні цього відділу РТЦК та СП повідомив ОСОБА_8 про його військовий обов`язок, зміст наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №768 від 05 вересня 2024 року про призвов і напралення для проходження військової служби під час мобілізації 05 вересня 2024 року військовозобов`язаного ОСОБА_8 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_3 та відправленого в складі команди № НОМЕР_1 , роз`яснив, що спочатку обвинуваченого буде направлено в навчальний центр. Проте ОСОБА_8 відмовився від проходження військової служби, посилався на те, що в країні не війна, а військове положення, він не проходив строкову службу, його «списали» в 2012 році у зв`язку зі станом здоров`я («за кардіограмою») та з цього моменту його стан здоров`я не змінився. Відмова обвинуваченого була усвідомленою, добровільною та категоричною, що він підкреслив при висловленні відмови словом - звісно (а.п.53-56).

При цьому, перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції не надано будь-яких даних, які би свідчили про: оскарження та скасування вказаного вище висновку ВЛК у встановленому законом порядку (ВЛК вищого рівня чи судом у порядку адміністративного судочиства); непридатність ОСОБА_8 до військової служби в підрозділі ТЦК та СП; оскарження дій працівників ТЦК та СП у передбаченому законом порядку чи звернення до правоохоронних органів із заявою/повідомленням щодо дій працівників ТЦК та СП. Окрім того, загальні й неконкретизовані (щодо обставин подій) твердження ОСОБА_8 про застосування до нього неправомірних дій в ТЦК та СП і під час доставлення до нього не є небезпідставною заявою в аспекті практики застосування ЄСПЛ положень ст.ст.3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

До того ж, аналіз викладених вище доказів свідчить те, що ОСОБА_8 , будучи в установленому законом порядку призваним на військову службу в умовах воєнного стану, визнаним військово-лікарською комісією здоровим і придатним для несення військової служби, діючи з прямим умислом, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації. Відмова ОСОБА_8 від призову на військову службу була добровільною та категоричною, при її висловленні обвинувачений у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 посилався на те, що в країні не війна, а військове положення, він не проходив строкову службу, його «списали» в 2012 році у зв`язку зі станом здоров`я («за кардіограмою») та з цього моменту його стан здоров`я не змінився.

Під час провадження в судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_8 відмову від проходження військової служби також мотивував незадовільним станом його здоров`я, тим, що в 2012 році його було визнано непридатним для несення військової служби та він раніше не проходив військову службу.

Таким чином, за повідомленими обвинуваченим протягом усього часу обставинами, його позиція щодо відмови від призову на військову службу була незмінною, добровільною, категоричною та пов`язувалась саме з викладеними вище факторами, а не з фактом його примушування до такої відмови чи тим, що вона була результатом застосування інших неправомірних дій до нього.

При цьому, в місцевому суді обвинувачений підтвердив, що 05 вересня 2024 року він сам прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_4 за врученою йому військовою повісткою.

Тому додатково слід зазначити, що наведені ОСОБА_8 неконкретизовані твердження в апеляційній скарзі про застосування до нього сили й тиску, враховуючи зазначені вище особливості й суть складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, не вказують на неправильність установлених судом першої інстанції обставин об`єктивної сторони вчиненого обвинуваченим цього кримінального правопорушення і не пов`язані з недопустимістю викладених вище доказів у кримінальному провадженні, а, отже, позбавлені підстав і не свідчать про неправильність висновків першої судової інстанції за результатами судового розгляду.

Ураховуючи викладене вище, посилання обвинуваченого як на підставу для скасування вироку на вказане вище й те, що він не придатний до несення військової служби за станом здоров`я, що також було встановлено за призовом у 2012 році, раніше не проходив військову службу, але йому були безпідставно направлені військові повістки, не знайшли свого підтвердження перевіркою матеріалів провадження та є безпідставними.

Окрім того, сам обвинувачений ОСОБА_8 , хоча й не визнав винуватість у пред`явленому йому обвинуваченні, разом з тим, у ході допиту у місцевому суді підтвердив те, що за результатами огляду військово-лікарською комісією його було визнано придатним до військової служби (в 2024 році), у вересні 2024 року йому вручили військову повістку, на підставі якої він прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але відмовився від проходження військової сліжби.

Однак показання ОСОБА_8 про помилковість вказаного вище висновку військово-лікарської комісії, те, що він не підлягає мобілізації через незадовільний стан здоров`я і визнання його в 2012 році непридатним до військової служби, підлягають критичній оцінці та є способом його захисту від пред`явленого йому обвинувачення, оскільки повністю спростовуються сукупністю зазначених вище взаємоузгоджених, підтверджуючих зміст один одного доказів і встановлених на підставі їх аналізу обставин.

На переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, надавши доказам оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 336 КК України. Підстави для висновку про неналежність, недопустимість чи недостовірність наданих стороною обвинувачення доказів, на підставі яких місцевим судом зроблено висновок про винуватість ОСОБА_8 є відсутніми.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.

Разом з тим, доводи прокурора про безпідставне застосування місцевим судом положень ст.71 КК України під час призначення ОСОБА_8 покарання є обгрунтованими.

Виходячи з ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.408 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції апеляційний суд змінює вирок у разі, якщо це не погіршує становища обвинуваченого.

За змістом п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України якщо засуджений після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частинами 1, 3 ст.78 КК України унормовано, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання.

У разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст.ст.71, 72 КК України.

Іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду (ч.1 ст.165 КВК України).

У силу ч.1 ст.89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються: особи, засуджені відповідно до ст.75 КК України, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

За змістом п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 у випадках вчинення особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, нового кримінального правопорушення після закінчення іспитового строку суди повинні долучати до справи копію судового рішення про звільнення засудженого від призначеного покарання або про направлення його для відбування останнього. Якщо таке рішення не ухвалювалося, суд при розгляді справи про нове кримінальне правопорушення не вправі призначати покарання за сукупністю вироків.

Питання щодо наявності чи відсутності підстав для призначення покарання за сукупності вироків, переривання судимості слід вирішувати з огляду на те, чи продовжує на момент ухвалення нового вироку діяти звільнення особи від відбування покарання з випробуванням та чи немає відомостей про скасування такого звільнення з направленням особи для відбування покарання, призначеного за попереднім вироком.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 20 грудня 2021 року Карлівським районним судом Полтавської області ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.309 КК України на 2 роки обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнено його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України (а.п.64-66, 90-91).

Таким чином, зазначений вище іспитовий строк розпочав свій відлік з 20 грудня 2021 року (з моменту проголошення вироку) та закінчився 20 грудня 2022 року. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судове рішення про скасування звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з направленням обвинуваченого для відбування покарання, призначеного за вказаним вище вироком, не ухвалювалось, що підтверджується і даними повідомлення Полтавського районного сектору №3 Філії ДУ «Центр пробації». Також є відсутнім і вирок суду в іншому кримінальному провадженні, в якому було би встановлено факт учинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення в період іспитового строку (а.п.89).

У кримінальному провадженні, що є предметом апеляційного розгляду, ОСОБА_8 учинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України, в період часу з 02 до 05 вересня 2024 року, тобто після закінчення іспитового строку за попереднім вироком.

Проте місцевий суд не врахував наведене вище та, призначаючи обвинуваченому покарання, безпідставно застосував приписи ст.71 КК України, які не підлягали застосуванню, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Також, ураховуючи положення ч.1 ст.89 КК України, сплив іспитового строку, відсутність судового рішення про його скасування в передбаченому законом порядку чи вироку суду про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення в період іспитового строку, немає підстав стверджувати в кримінальному провадженні, що є предметом апеляційного розгляду, про судимість ОСОБА_8 20 грудня 2021 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч.1 ст.309 КК України та для ухвалення рішення про окреме виконання цього вироку.

При цьому, допущену місцевим судом помилку можливо усунути шляхом зміни оскаржуваного вироку, виключивши з нього рішення про призначення обвинуваченому покарання на підставі ст.71 КК України та посилання на судимість ОСОБА_8 20 грудня 2021 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч.1 ст.309 КК України, оскільки таке судове рішення апеляційного суду покращує становище обвинуваченого, через це колегія суддів не вбачає підстав для ухвалення нового строку, про що порушується питання стороною обвинувачення.

Що стосується тверджень в апеляційній скарзі прокурора про перебування на розгляді Карлівського районного суду Полтавської області обвинувальних актів у об`єднаних кримінальних провадженнях, унесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 жовтня 2022 року за №0000434, 11 листопада 2022 року за №0000463, 24 квітня 2023 року за №0000247 (справа №531/2450/22), із посиланням на те, що частина кримінальних правопорушень у цих кримінальних провадженнях вчинена ОСОБА_8 у період іспитового строку за вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2021 року, то вказані обставини не є передбаченою законом підставою для переривання судимості та встановленим фактом учинення кримінальних правопорушень, оскільки вони мають бути встановлені у вироку суду. Судовий розгляд у зазначених вище об`єднаних кримінальних провадженнях триває, за висунутим ОСОБА_8 обвинуваченням він може бути як засудженим, так і виправданим або щодо нього буде закрито кримінальне провадження.

У світлі викладеного вище колегія суддів наголошує на принципі презумпції невинуватості, закріпленому в ратифікованих Верховною Радою України міжнародно-правових актах, зокрема, в ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини та в п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Також згідно з п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Наведене вище положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві. Так, ч.1 ст.62 Конституції України унормовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Цей конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч.2 ст.2 КК України), а також відображено в кримінальному процесуальному законі (ст.7 та ч.1 ст.17 КПК України).

Отже, винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Тобто для висновку про переривання судимості особи є не факт обвинувачення її у вчиненні злочину (без ухвалення обвинувального вироку), а саме факт ухвалення щодо неї обвинувального вироку в іншому кримінальному провадженні.

Так, у випадку, коли на момент правової оцінки судом певного діяння особи в обвинувальному вироку інше діяння цієї ж особи не одержало з боку іншого суду правової оцінки, яка б дозволяла розглядати його як установлене у вироку вчинене особою кримінальне правопорушення, він не може вбачати переривання судимості на підставі лише перебування обвинувачення на розгляді іншого суду без ухвалення обвинувального вироку, оскільки особу може бути як засуджено, так і виправдано або закрито щодо неї кримінальне провадження.

Ця неможливість викликана тим, що в протилежному випадку суд спростовував би презумпцію невинуватості особи щодо діянь, які не були предметом судового розгляду, що було б явним порушенням цього фундаментального права людини, оскільки презумпція невинуватості передбачає з-поміж іншого те, що «сторона обвинувачення має повідомити зацікавленій особі, у чому її обвинувачують, аби надати можливість підготувати і згодом представити свій захист, а також надати докази, достатні для обґрунтування обвинувального акту» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain»).

Оскільки суд не може давати правову оцінку діянням особи, що не є предметом кримінального провадження, в якому він здійснює судовий розгляд, він, відповідно, позбавлений можливості давати діянню, щодо якого він здійснює судовий розгляд, таку правову оцінку, яка б ґрунтувалася на оцінці інших діянь, щодо яких судовий розгляд не здійснюється.

Таким чином, суд повинен утримуватися в провадженні, де він здійснює судовий розгляд, від висновку про факт вчинення кримінального правопорушення в іншому провадженні, якщо діяння особи в іншому провадженні ще не одержало з боку іншого суду правової оцінки, яка дозволяла б розглядати його як установлений факт вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У питанні призначення покарання апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до закріпленої в ст.12 КК України класифікації є нетяжким злочином, але, виходячи з обставин його вчинення має високий ступінь суспільної небезпеки в умовах воєнного стану, особу обвинуваченого, який у силу ст.89 КК України не має судимостей (а.п.64-66, 89-91), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.62), за місцем проживання характеризується негативно як особа, яка неодноразово порушувала порядок в адміністративних приміщеннях громади, зловживає алкогольними напоями, провокує бійки, вступає в них та жителі громади скаржаться на його поведінку (а.п.61), відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Висока ж суспільна небезпека вчиненого обвинуваченим злочину в умовах воєнного стану полягає у відмові ОСОБА_8 від захисту Батьківщини, що створює підґрунтя для підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави та в умовах воєнного стану є неприпустимим. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення, а тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, про що зазначено в ч.1 ст.1 та ч.2 ст.50 КК України. Тобто ухилення обвинуваченого від виконання зазначеного вище обов`язку завдає значної шкоди інтересам суспільства.

У постанові від 09 грудня 2024 року (справа №146/1811/23) Касаційний кримінальний суд Верховного Суду наголосив, що відсутність належного реагування держави, зокрема, суду під час призначення покарання за вчинення військовозобов`язаними кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення ЗС РФ на територію України, нівелює визначену ст.ст.50, 65 КК України мету покарання і може призвести до збільшення кількості аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, а також неспроможності забезпечення належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призведе до порушення прав та інтересів суспільства й держави в цілому.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та про необхідність призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, але розмірі, наближеному до мінімальної межі, передбаченої санкцією ст.336 КК України.

Призначене обвинуваченому покарання за ст.336 КК України з визначеним способом його виконання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга прокурора задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Карлівського районного суду Полтавської області від 25 березня 2025 року в частині призначення ОСОБА_8 покарання змінити.

Виключити з оскаржуваного вироку:

рішення про призначення ОСОБА_8 покарання на підставі ст.71 КК України;

посилання на судимість ОСОБА_8 20 грудня 2021 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч.1 ст.309 КК України на 2 роки обмеження волі зі звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Уважати ОСОБА_8 засудженим за ст.336 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції, у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців із дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4