Справа № 526/458/24
Провадження № 1-кп/526/81/2025

В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року Гадяцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Гадяч кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000006 від 02.01.2024 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лютенька, Гадяцького району, Полтавської області, громадянин України, освіта неповна середня, одружений, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, в силу ст. 89 КК України не судимий

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

в с т а н о в и в:

08 грудня 2023 року ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби згідно довідки військово-лікарської комісії № 9/3/1851 від 01.04.2022, перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виконання розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 8/1/1683 від 21.11.2023, щодо організації призову та поставок військовозобов`язаних у складі команди до військової частини НОМЕР_1 , був викликаний для відправки до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, 08.12.2023 о 10 год. 00 хв. особисто, відповідно до ч. 9 ст. 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_4 відмовився від отримання повістки та актом про відмову від отримання повістки був належним чином повідомлений про необхідність прибуття 11 грудня 2023 року о 21 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , з метою відправки до військової частини НОМЕР_1 , за мобілізацією згідно Указу Президента України № 735/2023 від 06.11.2023.

Проте, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, тобто у повній мірі усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи належним чином попередженим про відповідальність за ухилення від мобілізації, за відсутності поважних причин, маючи об`єктивну можливість прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 , 11 грудня 2023 року не прибув та про причини своєї неявки не повідомив, тим самим, як військовозобов`язаний, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період введення воєнного стану у державі.

Суд визнає винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України і кваліфікує його дії як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив, що пройшов медкомісію, але для відправки не з`явився через сімейні обставини та хворобу ревматизм ніг, яку має з дитинства, пояснивши, що проживають удвох з дружиною, ніде не працюють, ведуть домашнє господарство та мають двох дітей, які здобувають вищу освіту. Через хворобу він обмежений у пересуванні, тому в силу цих обставин він не може проходити військову службу.

Свідок ОСОБА_5 показав суду, що ОСОБА_4 перебуває на обліку як військовозобов`язаний. Через судимість він не був призваний до військової служби. Облікові документи попереднього старого зразка в нього були вилучені і видане нове посвідчення. За висновком ЛКК він є придатним до військової служби.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показали суду, що в грудні 2023 року вручали в с. Лютенька повістку ОСОБА_4 , однак він відмовився її отримувати, про що вони склали акт та оповістили його про необхідність явки до РТЦК, але у призначений час він не з`явився.

Свідок ОСОБА_9 показала суду, що вони проживають удвох з чоловіком, двоє дітей навчаються, вони ведуть домашнє господарство, їх батьки померли і допомогти їм нікому.

Окрім вказаних показів, вина ОСОБА_4 підтверджується наступними доказами.

Згідно повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 від 12.12.2023 останній повідомив ВП №1 Миргородського РВП про скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України

Відомості про дану подію внесено до ЄРДР під №0000006 від 02.01.2024.

Даними розподілу планового навантаження для ІНФОРМАЦІЯ_5 на грудень 2023 року.

Довідкою військово-лікарської комісії № 9/3/1851 від 01.04.2022, за якою ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним є здоровим та придатним до військової служби.

Повідомленням від 08.12.2023 за яким ОСОБА_4 особисто повідомлено про необхідність явки на 21 год 11.12.2023 за відповідною адресою для мобілізації в ЗСУ.

Актом про відмову в отриманні повістки від 08.12.2023, за якою ОСОБА_4 відмовився отримувати повістку та при цьому заявив, що не бажає проходити військову службу, який складений в присутності свідків. У даному акті зазначено про оповіщення ОСОБА_4 про необхідність прибуття 11 грудня 2023 року о 21 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , з метою відправки до військової частини.

Іменним списком військовозобов`язаних, які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_6 до військової частини НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виконання розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 9/3/5117 від 11.12.2023, щодо організації призову та поставок військовозобов`язаних у складі команди до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ).

Посвідченням військовозобов`язаного № 6/22/151 від 01.04.2022, виданого ОСОБА_4 , за яким ОСОБА_4 за станом здоров`я 01.04.2022 рішенням ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_5 визнаний придатним до в/служби, гр. ІІ(Н-з МОУ № 402-2008р.) Призовною комісією ІНФОРМАЦІЯ_7 зарахований у запас 06.09.2002 згідно ст. 15 п.5 ЗУ « Про військовий облік і військову службу», підлягає повторному пересвідченню 01.04.2027р.

Карткою обстеження та медичного огляду № 259/22, за якою ОСОБА_4 є здоровим та придатним до в/служби.

Суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки всі вони відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст. 85,87, 99 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, як-то обставини вчинення кримінального правопорушення та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів.

За наведених обставин, суд визнає доведеною поза розумним сумнівом вину ОСОБА_4 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Будь яких належних та допустимих доказів на спростування обвинувачення, ОСОБА_4 суду не надано.

Судом забезпечено дотримання положень ст.22 КПК України щодо створення умов для реалізації сторонами їх процесуальних прав та обов`язків, змагальність як основу кримінального провадження.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення , які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, надано не було.

Суд, на підставі ст.94 КПК України, аналізуючи наведені вище докази, надані прокурором у провадженні, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та в сукупності - достатності і взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З досудової доповіді органу пробації вбачається, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства щодо ОСОБА_4 оцінюються як середній.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує вимоги ст. 65 - 67 КК України, а також позиції та роз`яснення Верховного Суду України.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно роз`яснень п.п.1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Принцип гуманізму у кримінальному праві - це не лише гуманне ставлення до особи, яка вчинила злочин, але і до встановлених суспільством непорушних правил суспільних відносин. Тому, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, та взяти до уваги інтереси потерпілих, які зазнали шкоди.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином та особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, має двох дітей, які здобувають вищу освіту, здійснив донати для потреб ЗСУ, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, тому вважає, що йому слід призначити покарання по нижній межі санкції статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403,405,407,408,429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст.65КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Іспитовий строк - це певний проміжок часу, протягом якого здійснюється контроль за засудженим і останній під загрозою реального відбування призначеного покарання зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та інші умови випробування. Значення іспитового строку полягає і в тому, що тільки протягом цього строку особа визнається судимою і за нею здійснюється контроль та соціально-виховна робота.

Іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до дотримання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля - звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд відповідно до ст. 76 КК України покладає на засудженого відповідні обов`язки.

Повною мірою врахувавши встановлені судом обставини, а також зваживши на роль кари як мети покарання, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення. Такий висновок суд обґрунтовує, виходячи з щирого каяття обвинуваченого, який в силу збігу сімейних обставин та стану здоров`я не зміг прибути для відправки для служби в ЗСУ. Так, в ході розгляду справи було встановлено, що подружжя ОСОБА_11 має двох дітей, які навчаються у вищих навчальних закладах, інших родичів немає, їх батьки давно померли, обоє не працюють, проте ведуть велике домашнє господарство, яке є єдиним джерелом їх існування та джерелом для здобуття освіти їх дітей і яке ОСОБА_4 не міг залишити одномоментно, поклавши всі обов`язки на дружину. Крім того встановлено, що ОСОБА_4 з дитинства хворіє на ревматизм ніг через що не зміг здобути середню освіту. На даний час має позитивні орієнтири, донатить на потреби ЗСУ, усвідомив неправомірність своєї поведінки, з приводу чого висловив щирий жаль, тому суд приходить до висновку, що призначивши покарання по нижній межі санкції статті, яке буде необхідним та достатнім для його виправлення та для попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_4 слід встановити іспитовий строк з метою випробування, так як його виправлення можливе в умовах без ізоляції від суспільства та покласти на нього відповідні обов`язки.

Цивільний позов по справі не заявлено, речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

з а с у д и в:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік 6 місяців.

На підставі п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

На підставі п.6 ч.3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 здійснювати щомісячно донати на потреби ЗСУ.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду через Гадяцький районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуюча: ОСОБА_1