печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань - ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:

захисників підозрюваного - адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві провадження за скаргою адвоката ОСОБА_4 про скасування повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 23.01.2025 року, у кримінальному провадженні №0000080 від 22.01.2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року до слідчого судді надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 про скасування повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 23.01.2025 року, у кримінальному провадженні №0000080 від 22.01.2025 року.

Так, скарга мотивована тим, що 23 січня 2025 року, ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ст. 429 КК України, а саме у пособництві, шляхом усунення перешкод, у самовільному залишенні поля бою.

Разом з цим, підозрюваний та сторона захисту не погоджується з доводами підозри та вказує, що аналізуючи зміст підозри і наявних у захисту матеріалів, було встановлено, що деякі твердження сторони обвинувачення про порушення Генералом ОСОБА_6 своїх обов`язків, з кваліфікацією їх в кримінальній площині, є передчасним.

Так, адвокат стверджує, що вагомість доказів на підтвердження підозри є низькою, а діяння, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , може вчинятися лише з необережністю, оскільки воно сформульовано у формі бездіяльності, а саме невиконання певного обов`язку, який особа повинна і могла виконати в силу своїх посадових обов`язків.

Тобто дії, які описано в повідомленні про підозру від 23.01.2025 характеризують саме недбале ставлення до військової служби, а тому точно не можуть описувати об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ст. 429 КК України, без доказів умисної форми поведінки підозрюваної особи.

Окрім цього, сторона захисту посилається на позитивні характеристики підозрюваного, його належну оргназацію та виконання своїх обов`язків.

Також, захисник зазначає, що захистом встановлено, що генерал ОСОБА_6 не вступав в змову з будь - якими іншими військовослужбовцями з метою створення умов для них в самовільному залишенні полі бою. Навпаки, представлені стороною обвинувачення матеріали свідчать про його активну участь в управлінні військами під час оборонного бою.

Щоб інкримінувати пособництво у самовільному залишенні поля бою, необхідно довести, що ОСОБА_6 умисно сприяв вчиненню цього діяння.

Водночас накази підозрюваного були спрямовані на організацію оборони, а не на полегшення відходу військ, він не мав інформації про реальний стан справ через викривлені бойові донесення, фактів, що підтверджують змову чи попередню домовленість з особами, які залишили позиції, не існує.

Таким чином, сторона захисту вважає, що ОСОБА_6 не вчиняв пособництва, шляхом усунення перешкод, у самовільному залишенні поля бою під час бою, оскільки: не мав об`єктивної можливості усунути перешкоди для цього діяння, не отримував достовірної інформації про втрату позицій через приховування даних командуванням 1 прикз, не мав умислу сприяти залишенню поля бою під час бою, а навпаки, виконував обов`язки щодо організації оборони.

Також захист вказує про відсутність прямового умислу, що не відповідає ст. 429 КК України та посилається на те, що при необережній формі вини співучасть неможлива.

Окрім цього, на думку сторони захисту, підозра будується на припущенні сторони обвинувачення, що ОСОБА_6 сприяв цьому шляхом усунення перешкод. Однак акт службового розслідування від 22.06.2024 прямо вказує, що командування 1 прикз приховувало реальну ситуацію на полі бою, не доповідаючи про втрату позицій.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.429 КК України, полягає в самовільному залишенні поля бою під час бою або у відмові під час бою діяти зброєю. Залишення поля бою - це вихід військовослужбовця з бойової позиції, яку займає підрозділ. Воно охоплює і випадки, коли військовослужбовець залишається на колишній позиції, в той час як весь підрозділ займає нову бойову позицію.

Жодна із перерахованих у повідомленні про підозру від 23.01.2025 дій не можуть самостійно призвести до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.429 КК України, оскільки треба довести, що такі дії перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із діянням, передбаченим ст. 429 КК України.

Зокрема також зазначено, що в матеріалах даного кримінального провадження відсутні будь-які докази, які б вказували на вчинення/невчинення певних дій ОСОБА_6 , що можна вважати усуненням перешкод для самовільного залишення поля бою під час бою. Даних фактів не встановлено жодним службовим розслідуванням.

З врахуванням зазначеного, адвокат вказує, що оскаржуване повідомлення про підозру є завідомо необгрунтованим через відсутність будь - яких доказів на підтвердження дій або ж бездіяльності ОСОБА_6 , спрямованих на самовільне залишення поля бою певними військовими підрозділами.

Таким чином захисник просить суд скасувати повідомлення про підозру від 23 січня 2025 року, складене старшим слідчим другого відділу Управління з досудового розслідування військових правопорушень а також порушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, вчинених внаслідок ведення російською федерацією, із залученням представників інших держав, агресивної війни проти України Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000080 від 22.01.2025 стосовно ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ст. 429 КК України, а саме: у пособництві, шляхом усунення перешкод, у самовільному залишенні поля бою під час бою.

В судовому засіданні захисники підтримали скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував щодо задоволення скарги та зазначив, що підозра є обґрунтованою, оскільки з отриманих доказів підтверджується причетність особи до вчинення ним кримінального правопорушення.

Вивчивши скаргу, заслухавши захисників, прокурора, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що слідчими Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, за процесуального керівництва прокурорів Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000080 від 22.01.2025 за підозрою ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ст. 429 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора.

23.01.2025 ОСОБА_6 , в присутності захисника, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ст. 429 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2025 до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22.03.2025.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 10.03.2025 вищевказану ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2025 залишено без змін.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2025 ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою строком до 22.04.2025.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 07.04.2025 ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2025 залишено без змін.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22.04.2025 ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 20.06.2025.

Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Так, відповідно до змісту ч.ч. 1, 2 ст. 111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Так, відповідно до положень ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно ст. 277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором. Повідомлення має містити такі відомості:1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Відповідно, до ст. 278 КПК України, якою передбачено порядок вручення письмового повідомлення про підозру, вбачається, що: письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання. У разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після двадцяти чотирьох годин з моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню.

Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно доположень ст.277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором, а також визначено вимоги, яким це повідомлення має відповідати.

Згідно до вимог п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником».

Норми кримінального процесуального права не містять положень, якими були б визначені підстави для скасування повідомлення про підозру та не встановлюють будь-яких обмежень щодо предмету перевірки слідчим суддею такого повідомлення. Разом з тим, положення п. 3 ч. 1 ст. 276 і п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України в їх системному зв`язку вказують на те, що під час розгляду скарг зазначеної категорії предметом перевірки слідчого судді мають бути не лише питання дотримання процесуального порядку вручення повідомлення про підозру, а й питання дотримання стандарту «достатніх підстав (доказів)» та обґрунтованості підозри в цілому, зокрема у випадку, якщо на це покликається сторона захисту як на підставу своєї скарги.

Так, з доводів сторін у справі встановлено, що 23.01.2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ст. 429 КК України.

Статею 429 КК України передбачано, що самовільне залишення поля бою під час бою або відмова під час бою діяти зброєю, караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років.

Об`єктом злочину є порядок поводження військовослужбовців під час бою, порядок, який забезпечує виконання ними свого військового обов' язку в бою.

Об`єктивна сторона злочину виражається в: 1) самовільному залишенні поля бою; 2) відмові під час бою діяти зброєю.

Самовільне залишення поля бою - це залишення військовослужбовцем без дозволу командира простору, у межах якого він повинен вести бойові дії під час безпосереднього збройного зіткнення із супротивником, або тоді, коли є безпосередня загроза нападу супротивника, або перед початком атаки свого підрозділу. Тривалість залишення поля бою на кваліфікацію злочину не впливає.

Відмова під час бою діяти зброєю може виразитися у відкритій заяві військовослужбовця про небажання діяти зброєю в бою або у фактичному незастосуванні зброї в бою, коли була можливість і необхідність її застосувати, хоч відкрито військовослужбовець і не заявив про таке своє небажання.

Умисне пошкодження зброї чи інших засобів ведення бою з метою уникнути участі в бою слід кваліфікувати за сукупністю злочинів - за статтями 411 і 429 КК. Злочин вважається закінченим з моменту відмови діяти зброєю або з моменту фактичного припинення застосування зброї.

Із суб`єктивної сторони цей злочин характеризується тільки прямим умислом. Мотиви - боягузтво, легкодухість або інші, крім протидержавного, для кваліфікації значення не мають. У випадку вчинення таких дій з метою сприяти ворогу вони кваліфікуються як державна зрада.

Суб`єктом злочину є будь-який військовослужбовець.

Окрім цього, ч. 5 ст. 27 КК України передбачано, що пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення.

З доводів сторони прокурора та підозри вбачається, що кримінальне правопорушення інкримінується підозрюваному, який є в першу чергу військовослужбовцем.

Згідно Указу Президента України №64/2022 " Про введення воєнного стану в Україні", воєнний стан в Україні запроваджено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому продовжено по теперішній час. Таке рішення було ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

01.03.1992 ОСОБА_6 прийняв військову присягу на вірність народу України. Указом Президента України від 05.12.2020 № 541/2020 ОСОБА_6 присвоєно військове звання бригадного генерала.

Наказом Міністра оборони України від 02.03.2024 № 334 бригадного генерала ОСОБА_6 призначено на посаду заступника командувача Об`єднаних сил ЗС України.

Відповідно до наказу командира оперативно-тактичного угруповання військ (далі - ОТУ) "ІНФОРМАЦІЯ_2" від 01.04.2024 N 1/дск, оформленого на підставі оперативної директиви Головнокомандувача ЗС України від 20.02.2024 N 1892 бойового розпорядження Головнокомандувача ЗС України від 18.03.2024 № 3262, бойового розпорядження ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 19.03.2024 № 313/1908/370т, заступник командувача Об`єднаних сил ЗС України бригадний генерал ОСОБА_6 з 00.00 01.04.2024 справи та посаду командира ОТУ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою .

Відповідно до наказу командира ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 10.05.2024 N 44ск, виданого на підставі бойового розпорядження командувача ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 10.05.2024 N 313/1908/2961т/бр, бойового, а розпорядження Головнокомандувача ЗС України від 10.05.2024 № 6986, бригадний генерал ОСОБА_6 здав посаду командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Таким чином, ОСОБА_6 у період з 01.04.2024 по 10.05.2024 очолював ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2» та був військовослужбовцем Збройних Сил України.

Як військовослужбовець Збройних Сил України, згідно прийнятою присягою та вимогами ст.ст. 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України ОСОБА_6 був обізнаний із вимогами законів та інших нормативно-правових актів України, які регулюють порядок проходження військової служби, та добровільно взяв на себе передбачені ними зобов`язання, зокрема: проходити військову службу відповідно до вимог, визначених неухильно долержуватися Конституції України та законодавства, законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати вимоги військових статутів, знати та сумлінно виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, як визначаються статутами ЗС України, а також відповідними посібниками порадниками, положеннями, інструкціями; про все, що сталося і стосується виконання службових обов`язків, доповідати своєму безпосередньо начальникові. Із службових питань звертатися до свого безпосередньо начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Положення статті 28 вказаного Статуту наділяли ОСОБА_6 , як командира ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2», всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладали на нього персональну відповідальність перед державою та всі сторони життя та діяльності підпорядкованих військових частин, підрозділ кожного військовослужбовця; надавали йому яку командирові право одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпечувати виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки керуючись вимогами законів і статутів ЗС України.

Згідно та вимогами статті 36 зазначеного Статуту, командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання відповідно до положень ст.ст. Збройних Сил України, командир начальник), у тому числі командир ОТу 58, 59 Статуту внутрішньої служби посаду яку за вищевказаний періодо обіймав ОСОБА_6 , диноначальником і особисто відповідає перед державою в мирний і воєнний час за бойову та мобілізаційну готовність довірених йому укомплектованість особовим складом, успішне виконання бригадою (окремими військових частин; за батальйонами) бойових завдань; планування роботи і здійснення заходів шодо підтримання бойової готовності, встановлення у військовій частині такого знутрішнього порядку, який гарантував би неухильне виконання законів України положень статутів ЗС України Командир повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання зимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Також командир зобов`язаний знати стан справ у дорученій йому військовій частині, ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, вміло керувати військовою частиною як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань.

Згідно з пунктом 3.1.2 Настанови з оперативної роботи штабів (частина I), затвердженої наказом Генерального штабу ЗС України від 29.06.2016 № 08 (зі змінами), командир відповідальний за прийняте рішення, застосування підпорядкованих військових частин і результати виконання поставлених їм завдань.

Відповідно до положень абз. 2 п. «а» частини 1 розділу 2 Доктрини «Об`єднані операції», що затверджена наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.07.2020 № 101/дск - командувачі (командири) особисто відповідають за ефективну організацію, управління, координацію та контроль виконання завдань підпорядкованими військами (силами). Згідно з п. 2.3.1 Тимчасової доктрини «Об`єднане планування», що затверджена наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 31.03.2020 Тимчасова доктрина), органи військового управління зобов`язані № Зт (далі організовувати виконання наказів і розпоряджень командувача та вищого (старшого) органу військового управління, розроблених планів і поставлених завдань, контролювати їх виконання та здійснювати оперативний вплив на підпорядковані органи військового управління і війська у будь-яких умовах обстановки.

Робота органів військового управління повинна відповідати таким вимогам, як цілеспрямованість, передбачення та прогнозування, організованість, оперативність, творчість та ініціативність, точність і ретельність, постійний взаємозв`язок з органами військового управління та військами .

Згідно з пунктом 3.1.2 Настанови з оперативної роботи штабів (частина ІІ), затвердженої наказом Генерального штабу ЗС України від 29.06.2016 № 08 (зі змінами), командир відповідальний за прийняте рішення, застосування підпорядкованих військових частин і результати виконання поставлених їм завдань.

Відповідно до положень абз. 2 п. «а» частини 1 розділу 2 Доктрини «Об`єднані операції», що затверджена наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.07.2020 № 101/дск - командувачі (командири) особисто відповідають за ефективну організацію, управління, координацію та контроль виконання завдань підпорядкованими військами (силами).

Згідно з п. 2.3.1 Тимчасової доктрини «Об`єднане планування», що затверджена наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 31.03.2020 № 3т (далі - Тимчасова доктрина), органи військового управління зобов`язані організовувати виконання наказів і розпоряджень командувача та вищого (старшого) органу військового управління, розроблених планів і поставлених завдань, контролювати їх виконання та здійснювати оперативний вплив на підпорядковані органи військового управління і війська у будь-яких умовах обстановки.

Робота органів військового управління повинна відповідати таким вимогам, як цілеспрямованість, передбачення та прогнозування, організованість, оперативність, творчість та ініціативність, точність і ретельність, постійний взаємозв`язок з органами військового управління та військами.

Відповідно до п. 7.8.5 Тимчасової доктрини, робота органів військового управління щодо контролю готовності військ до проведення операції (бойових дій) організовується і здійснюється командувачами і органами військового управління з метою визначення стану їх готовності до операції (бойових дій). Під час цієї роботи контролюється своєчасність та якість підготовки даних для вироблення замислу, формулювання рішення та відпрацювання документів плану операції (бойових дій), доведення завдань до військ, організації управління військами, взаємодії та забезпечення бойових дій військ.

Відповідно до п. 4 Положення про управління ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2» затвердженого наказом командира ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" від 01.04.2024 № 5дск (далі - Положення про ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2"), на управління ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" покладається виконання наступних завдань (зокрема):планування застосування та безпосереднє управління підпорядкованими військовими частинами (підрозділами), у тому числі інших складових сил оборони, під час ведення операції (бойових дій), виконання завдань за призначенням;організація бойової та повсякденної діяльності, бойового чергування та чергової служби, служби військ, забезпечення безпеки військової служби;організація взаємодії сил і засобів ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" у ході проведення операції Сил оборони;організація розвідувального забезпечення під час планування, ведення операції (бойових дій) та виконання завдань за призначенням;організація та здійснення заходів всебічного забезпечення підпорядкованих військових частин (підрозділів), у тому числі сил і засобів інших складових сил оборони;організація і контроль за здійсненням заходів, спрямованих на підтримання сил і засобів ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" у готовності до виконання завдань, наказів, директив та розпоряджень;організація виконання заходів інженерної підтримки.

Необхідність реалізації вищезазначених завдань покладає на посадових осіб ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" ряд владних повноважень, необхідних і достатніх для належного виконання функцій, в частині контролю за діяльністю військових частин, які виконують службові (бойові) завдання в операційній зоні зазначеного угруповання.

Так, у розділі 5 Положення про ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" зазначено, що на ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" покладається функція контролю за виконанням завдань військовими частинами (підрозділами), які передані в оперативне підпорядкування командиру оперативно-тактичного угруповання "ІНФОРМАЦІЯ_2", а також організація розвідувального забезпечення під час планування, ведення операції (бойових дій) та виконання завдань за призначенням.

В той же час, відповідно до п. 10 Положення про ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" командир ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" зобов`язаний організовувати роботу управління ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" й щоденно керувати нею відповідно до завдань та функцій, визначених у п.п. 4. 5 цього положення.

Так, ОСОБА_6 підозрюється у тому, що він, будучи командиром ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2», діючи умисно, усвідомлюючи характер та наслідки своєї протиправної поведінки, виконуючи роль пособника, шляхом усунення перешкод до самовільного відходу із займаних позицій 10.05.2024 підрозділів НОМЕР_1 обр ТрО та 1 прикз, які залучалися до виконання бойового завдання в районі ведення бойових дій, вчинив наступні порушення зі своєї сторони, а саме:

- визначив смуги оборони ІНФОРМАЦІЯ_4 та 1 прикз (ширина, глибина), яка не відповідала їх бойовим можливостям по веденню оборонного бою;

- незважаючи на наявність в другому ешелоні ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" певної кількості бойових загальновійськових військових частин НОМЕР_2 ошбр, НОМЕР_3 омбр, НОМЕР_4 омбр, 71 оєбр, 17 отбр та враховуючи обмежені бойові можливості НОМЕР_1 обр ТрО та 1 прикз, через відсутність у їх складі відповідного озброєння (ББМ, танків), низьку укомплектованість особовим складом окремих підрозділів НОМЕР_1 обр ТрО бригади (415 об - 55%, 217 об - 66%, 215 об - 66%), специфіку підрозділів Державної прикордонної служби України не прийняв рішення на заміну ІНФОРМАЦІЯ_4 та 1 прикз на загальновійськові бригади з другого ешелону або як варіант посилення їх зведеними підрозділами (РТГр, БТГр інш.);

- не організував безпосередню роботу та належну роботу робочих груп (груп контролю) щодо перевірки бойової готовності НОМЕР_1 обр ТрО та 1 прикз та підготовки військ на місцях до проведення операції в частині виконання завдання з ведення оборонного бою;

- не вжив додаткових заходів (не віддав розпорядження) щодо підсилення оборони НОМЕР_1 обр ТрО та 1 прикз шляхом доукомплектування особовим складом та ОВТ для належного реагування на дії противника на загрозливих напрямках;

- недостатньо контролював організацію підготовки та ведення оборонних дій командирами НОМЕР_1 обр ТрО та 1 прикз, а також за виконанням відданих наказів та розпоряджень та інших документів бойового управління;

- не в повній мірі з 01.04.2024 уточнював напрямки головних ударів противника для ІНФОРМАЦІЯ_4 та 1 прикз;

- не організував контроль за виконанням бойового розпорядження ОТУ "ІНФОРМАЦІЯ_2" від 08.05.2024 № 313/3/1525ОТУХт/х командиру 42 омбр щодо передачі 7 мр 3 мб 42 омбр командиру НОМЕР_1 обр ТрО;

- з початком наступальних дій противника 10.05.2024 не здійснив своєчасно маневр силами та засобами угруповання, у тому числі за рахунок другого ешелону, з метою посилення або підтримки оборонних дій НОМЕР_1 обр ТрО та 1 прикз;

- не організував підтримку підрозділів НОМЕР_1 обр ТрО та 1 прикз засобами вогневого ураження артилерії та армійської авіації.

Зазначені вище факти умисних правопорушень зі сторони військової службової особи ОСОБА_6 , вчинені в умовах воєнного стану, створили умови та усунули перешкоди для самовільного залишення поля бою під час бою військовослужбовцями 415 осб, 215 об, 172 об та пкшр 7 прикз, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням тяжких наслідків у вигляді втрати частини території Липецької сільської територіальної громади Харківського району, втрати особового складу та озброєння НОМЕР_1 обр ТрО та 1 прикз, зриву заходів із забезпечення вказаними військовими частинами стійкої оборони державного кордону України у зоні відповідальності, підриву авторитету Збройних Сил України в цілому.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що захистом не спростовано, на даний момент доводів сторони обвинувачення, оскільки з підозри та наданих доказів вбачається достатність ознак вчинення кримінального правопорушення.

Окрім цього, обставини, які дають підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, є зібрані у ході досудового розслідування докази, а саме:

- матеріали службового розслідування (затвердженими в адміністративному управлінні ГШ ЗСУ від 10.06.2024 № 22/АКТГК/ДСК);

- матеріали службового розслідування, що проведенні на підставі наказу Головнокомандувача ЗС України від 12.05.2024 № 198;

- розвідувальними донесеннями до підпорядкованих НОМЕР_1 окремій бригаді (військовій частині НОМЕР_5 ) командирів військових частин (підрозділів), у т.ч. 415 осб (військова частина НОМЕР_6 );

- донесення НОМЕР_1 окремої бригади (військовій частині НОМЕР_5 ) до ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

- бойовими донесенням з інженерно-фортифікаційних робіт 415 осб (військова частина НОМЕР_6 ) за період березень-квітень 2024 року на час перебування в підпорядкуванні командира НОМЕР_1 окремої бригади (військова частина НОМЕР_5 );

- замислом введення оборонного бою НОМЕР_7 осб (військова частина НОМЕР_6 ), що затверджено командиром НОМЕР_1 окремої бригади (військова частина НОМЕР_5 ), а також планом оборонного бою НОМЕР_7 осб (військова частина НОМЕР_6 ) на час перебування в підпорядкуванні командира НОМЕР_1 окремої бригади (військова частина НОМЕР_5 );

- показаннями свідків, а саме ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;

- наказ про призначення на посаду, актами прийому-передачі посад командуючим ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_6 ;

- висновком судової комплексної комісійної військової експертизи - висновок №6235/24-83/6236/24-84т, підг.№3334т від 01.07.2024;

- підсумковими бойовими донесеннями підрозділів Державної прикордонної служби України, що станом на 10-11.05.2024 перебували в підпорядкуванні ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2»;

- підсумковими бойовими донесеннями військових частин, що були в підпорядкуванні підрозділів ІНФОРМАЦІЯ_3 , що станом на 10-11.05.2024 перебували в підпорядкуванні ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2»;

- донесеннями підрозділів Державної прикордонної служби України, що станом на 10-11.05.2024 перебували в підпорядкуванні ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_2»;

- іншими матеріалами досудового розслідування у своїй сукупності.

З врахуванням зазначеного, суд звертає увагу, що при постановлені ухвали, керується при цьому висновками ЄСПЛ у справі «Фокс, Кампбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», де зазначено, що «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, те, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином. І вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення» та така кількість доказів на даний час у вказаних матеріалах наведена.

Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

При цьому, слідчий суддя нагадує, що обставини здійснення підозрюваною особою конкретних дій та доведеність її вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

З огляду на вищезазначене, підозра є певним початковим етапом обвинувачення, оскільки під час підозри висувається припущення про можливого скоєння особою кримінального правопорушення, а відтак, має відповідати загальним вимогам, які характеризують зміст обвинувачення. Враховуючи, що підозра є припущенням про вчинення конкретною особою кримінального правопорушення, то існування підозри нерозривно пов`язане із наявністю підозрюваного.

Разом з цим, стандарти доказування (переконання) поступово зростають з перебігом ефективного розслідування та потребують більш глибокого обґрунтування та прийняття рішення слідчим, прокурором «поза розумним сумнівом»,

Стандарт оцінки доказів, як підстави прийняття обґрунтованого та законного рішення «поза розумним сумнівом» передбачає, зокрема, що повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри вже має ґрунтуватися не на припущення щодо можливості скоєння особою кримінального правопорушення, а на певних доказах, результатах досудового розслідування, які об`єктивно пов`язують підозрювану особу із фактом вчинення злочину.

Отже, застосування такого стандарту доказування і відповідно його перевірки слідчим суддею залежить від (1) рівня обмеження прав, свобод та інтересів людини внаслідок повідомленням її про підозру та (2) терміну здійснення ефективного розслідування.

Так, відповідно до положень ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Слідчий суддя звертає увагу, що перевірка повідомлення про підозру з точки зору обґрунтованості підозри, з врахуванням положень ст.17 КПК України, не входить до предмету судового розгляду, який здійснюється слідчим суддею відповідно до положень ст.303 ч.1 п.10 КПК України на стадії досудового розслідування, а може бути лише предметом безпосереднього судового розгляду кримінального провадження судом, оскільки на стадії досудового розслідування слідчий суддя не уповноважений вдаватись до оцінки отриманих слідством доказів та порядку їх отримання, давати оцінку зібраним доказам з точки зору їх допустимості, а без такої оцінки висновок щодо обґрунтованості повідомленої особі підозри неможливий.

Визнання доказів недопустимими належить виключно до компетенції суду під час судового розгляду, у відповідності до ст. 89 КПК України.

Так, у відповідності ч. 1 ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Посилання сторони захисту на недопустимість доказів чи їх недостатність, по-перше, не є спроможними, по-друге, спростовуються матеріалами провадження, по-третє, стануть предметом ретельного дослідження у випадку можливого судового розгляду.

Відповідний стандарт доказування для цілей повідомлення особі про підозру передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням (демонструють причетність до його вчинення) і вони є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування та можливого судового розгляду.

Оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Таким чином, слідчий суддя дослідивши матеріали скарги та долучені докази, подані в рамках розгляду, прийшов до висновку про не переконливість доводів сторони захисту, оскільки з урахуванням специфіки кримінального правопорушення, суб`єкта відносно якого здійснюється досудове розслідування, обставин, які вказують на його можливу причетність до кримінального правопорушення, яке потягнуло тяжкі наслідки в умовах воєнного стану, вказують на протилежне.

Щодо посилань на можливу невірну кваліфікацію дій підозрюваного, то суд вважає, що такі висновки є не доведеними, оскільки суб`єктивна сторона ст. 429 КК України та умислу підозрюваного є предметом перевірки в рамах досудового розслідування та в подальшому може стати предметом оцінки саме під час судового розгляду.

Таким чином, станом на день розгляду скарги стверджувати про відсутність прямого умислу, ознак ч. 5 ст. 28 КК України, формальність складу ст. 429 КК України та те, що дії підозрюваного слід кваліфікувати, як службова недбалість, є передчасним.

З врахуванням зазначеного, доводи сторони захисту, станом на день розгляду скарги спростовуються позицію сторони обвинувачення та наданими доказами, а іншого сторона захисту не довела.

Відтак, на думку слідчого судді, стороною обвинувачення наведені достатні відомості про обставини вчинення дій, кваліфікованих за вказаними вище статтею КК України, які дають підстави для висновку, що мали місце події, про які зазначається у підозрі, тобто кримінальні правопорушення могли бути вчинені за описаних обставин і відповідною особою. Докази на підтвердження цих обставин на цій стадії кримінального провадження є достатньо вагомими, у тому числі і за стандартами доказування «достатні докази» та «обгрунтована підозра».

При цьому, повнота та всебічність проведеного розслідування, правильність кваліфікації не є тими обставинами, які мають оцінюватись слідчим суддею при з`ясуванні достатності доказів, що стали підставою повідомлення особі про підозру; враховуючи стадію кримінального провадження, обставини кримінального правопорушення можуть бути не цілісними та не повними, втім достатніми для обґрунтованого припущення, що особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Крім того, у повідомленні зазначається стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, які відомі на момент здійснення повідомлення про підозру. При цьому слідчим суддею на даній стадії провадження не перевіряється наявність всіх елементів складу кримінального правопорушення, наведені у повідомленні про підозру обставини мають бути достатніми вважати, що особа могла вчинити вказане кримінальне правопорушення.

Таким чином, доводи сторони захисту, які свідчать про відсутність будь-яких підстав вважати, що підозрюваний причетний до кримінальних правопорушеннь, на думку слідчого судді, є не перконивими. Окрім цього, стороною захисту не аргументовано та не підтверджено жодним належним доказом, які б свідчили про неналежність доказів, на яких ґрунтується підозра, відсутність вини, а тому твердження адвоката є безпідставними та недоведеними.

Окрім цього, обгрунтованість підозри та причетність підозрюваного до кримінальних правопорушень, неодноразово перевірялась слідчими суддями при розгляді питання про застосування та продовження дії запобіжного заходу.

З приводу недотримання процесуального порядку повідомлення про підозру будь-які аргументи не наводилися.

Дослідивши матеріали провадження в межах своєї компетенції, слідчий суддя у висновках, які зробив орган досудового розслідування щодо підозрюваного, чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив.

Разом з цим, слідчий суддя звертає увагу, що саме повідомлення про підозру не є остаточним та може бути змінене в результаті здійснення подальшого досудового розслідування кримінального провадження з урахуванням всіх встановлених обставин.

Відтак, скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.277-278, 303, 305-307, 309, 371-372 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_4 про скасування повідомлення про підозру ОСОБА_6 від 23.01.2025 року, у кримінальному провадженні №0000080 від 22.01.2025 року - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскарження безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Слідчий суддя ОСОБА_12