Справа № 308/4623/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , у присутності: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 1-кп/308/384/23 (справа № 308/4623/23), внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000205 від 25.01.2023 року, про обвинувачення, -

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого, за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2023 року до Ужгородського міськрайонного суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 1-кп/308/384/23 (справа № 308/4623/23), внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000205 від 25.01.2023 року, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями у від 27.03.2023 року справу було розподілено на суддю ОСОБА_5 .

За ухвалою від 27.03.2023 року судом було призначено кримінальне провадження до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до наказу голови Ужгородського міськрайонного суду від 23.10.2024 року №41/02-06 «Про внесення змін до облікових документів» визначено суддю Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_5 вважати ОСОБА_1 .

У подальшому судом вживалися заходи щодо встановлення місцезнаходження обвинуваченого, а за ухвалою від 09.11.2023 року обвинуваченого оголошено у розшук та зупинене кримінальне провадження до його розшуку і приводу.

За ухвалою від 16.09.2025 року судом було поновлене провадження у зв`язку із з`явленням обвинуваченого до суду.

За ухвалою від 16.09.2025 року судом було призначено обвинувальний акт до судового розгляду.

В судовому засіданні 16.09.2025 року обвинувачений ОСОБА_4 після роз`яснення права на захист пояснив суду, що він бажає захищатися самостійно і йому не потрібно залучення безоплатного захисника.

Судом було роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_4 право на закриття кримінального провадження в частині двох епізодів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, оскільки сума завданої шкоди складає 635,02 грн. та 725,10 грн. відповідно.

Обвинувачений надав згоду на закриття кримінального провадження в частині цих епізодів кримінальних правопорушень.

Прокурор не заперечив щодо закриття кримінального провадження в частині цих епізодів, оскільки за розміром шкоди вони не підпадають під ознаки кримінального правопорушення.

Потерпілі до суду не прибули, раніше подали заяви про розгляд кримінального провадження за їх відсутності.

Заслухавши думку сторін, дослідивши докази та інші матеріали кримінального провадження, суд прийшов до висновку, що клопотання обґрунтоване та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом: з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.

Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За ч. 7 ст. 284 КПК України, ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої статті 284 КПК України, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 КПК України.

При цьому, із ст. 479-2 КПК України вбачається, що суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому КПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 41 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 12 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Частиною 1 ст. 44 КК України встановлено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим кодексом.

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України № 3886-IX Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів. Законом змінено поняття «вартості вкраденого майна» для визначення кримінальної караності крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, як ознаки складу злочинів, передбачених ст. 185, 190, 191 КК України, що призвело до часткової декриміналізації умисних діянь, які виражені в дрібному викраденні чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати. До набрання чинності вказаним Законом, кримінально караною вважалися крадіжка, шахрайство, виходячи з розміру понад 0,2 неоподатковуваного мінімуму, який за нормами адміністративного та кримінального законодавства для кваліфікації злочинів чи правопорушень, встановлювався з суми неоподатковуваного мінімуму на рівні податкової соціальної пільги.

Податкова соціальна пільга визначена підпунктами 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПКУ для відповідного року.

Так, підпунктом 169.1.1 статті 169 визначено, що податкова соціальна пільга дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

У 2023 році податкова соціальна пільга становила 1342 грн. (2 684 грн. х 50 %).

Згідно обвинувального акту, 24.01.2023 о 13 годині 27 хвилин у ОСОБА_4 виник протиправний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, а саме грошових коштів з банківської картки AT КБ «Приват банк» за № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_6 , за допомогою банківських терміналів для оплати покупок, шляхом використання банківської карти AT КБ «Приват банк» за № НОМЕР_1 таємно заволодів грошовими коштами, шляхом здійснення розрахунків за продовольчі товари на суму 216 гривень в магазині «Зіна», що за адресою: м. Ужгород, вул. Тельмана, 2-г та 25.01.2023 о 13 годині 12 хвилин шляхом здійснення розрахунків за продовольчі товари на суму 419 гривень 02 копійки в магазині «Кантрі» за адресою: м. Ужгород, вул. Українська, буд. №37, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 635,02 грн.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_4 були кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Крім цього, 24.01.2023 близько 17:40 години ОСОБА_4 знаходився в приміщенні магазину «Зіна», що розташований за адресою в м. Ужгород, вул. Тельмана 2-г, де умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи що скористатись банківською карткою відкритою AT КБ «Приват банк» за номером № НОМЕР_1 виданою на ім`я ОСОБА_6 , для безготівкових розрахунків за придбаний товар магазину, немає можливості із-за відсутності у нього відомостей про захисний пароль доступу до рахунку картки, приховав даний факт від продавця даного магазину, ОСОБА_7 .П та повідомивши їй неправдиві відомості про те, що дана банківська картка належить його матері, зв`язку з якою на даний час у нього немає, і інформація про захисний код доступу до балансу картки у нього немає, переконав продавця магазину ОСОБА_7 в достовірності повідомленої ним інформації, та спонукав продавця до укладення усного договору купівлі продажу продуктів при цьому із-за відсутності готівки та доступу до балансу картки, запропонував вказану картку залишити в магазині як гарантію подальшої оплати товару після виходу на зв`язок власниці картки, його матері, яка надасть інформацію про захисний код банківської картки для можливості оплати вартості придбаного товару.

ОСОБА_7 будучи повністю переконана в достовірності інформації, отриманої від ОСОБА_4 і таким чином будучи ним введена в оману, добровільно погодилась відпустити йому товар, перелік якого він назвав, а саме: «Пельмені мукачівські» в кількості 2 шт., сосиски «Родинна ковбаска дитячі», ковбасу «Світ м`яса» індичка із м`яса та птиці в кількості 2 пгг., напій «Рево», хліб полонинський вищого ґатунку, різаний, та як гарантію подальшої оплати вартості товару, прийняла від нього на тимчасове зберігання банківську картку відкриту АТ КБ «Приват банк» за номером № НОМЕР_1 видану на ім`я ОСОБА_6 , яку, будучи введеною в оману ОСОБА_7 помилково вважала як власність його матері.

Отримавши таким чином вищезазначені продукти харчування, не маючи намір в подальшому оплатити вказаний товар, вже в момент його отримання, забравши їх, покинув магазин, заволодівши таким чином товарно - матеріальними цінностями на загальну суму 725 гривень 10 копійок, які належать ФОП ОСОБА_8 , чим спричинив останній матеріальній збитки на вказану суму.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_4 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК України, як: шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене повторно.

Проте, станом на дату події 24.01.2023 року, з урахуванням вимог вищенаведеного законодавства, мінімальна сума вартості викраденого майна та шахрайства, як ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України, повинна становити не менше 2 684 грн.

Після роз`яснення обвинуваченому ОСОБА_4 суті обвинувачення та положень ст. 63 Конституції України і ст. 18 КПК України, свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України, він визнав повністю за обставин зазначених у обвинувальному акті. Надав згоду на закриття кримінального провадження в частині цих епізодів у зв`язку із декриміналізацією.

Як зазначено у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24) відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За частиною 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип неявно гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

Об`єднана палата зазначає, що відповідь на запитання, чи мають зміни, яких зазнали статті 185, 190, 191 КК внаслідок зміни редакції ст. 51 КУпАП, зворотну дію в часі, залежить від відповіді на запитання, чи є Закон № 3886-IX «законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи» у значенні ст. 5 КК.

Законом № 3886-IX у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 НМ.

Об`єднана палата виходить з того, що статті 185, 190, 191 фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 НМ безпосередньо вплинула на суть таких кримінально караних діянь, як крадіжка, шахрайство, привласнення та розтрата, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено і він указаний законодавцем у ст. 51 КУпАП.

Отже, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого перевищує 2 НМ. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

Як наслідок, Об`єднана палата вважає, що для діянь, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення за статтями 185, 190 або 191 КК, але в яких вартість предмета кримінального правопорушення не перевищувала 2 НМ, обговорювана зміна «скасовує кримінальну протиправність діяння» у значенні ст. 5 КК.

Колегія суддів, яка передала провадження на розгляд Об`єднаної палати ККС, на обґрунтування своєї позиції спиралася на Рішення Конституційного Суду України (далі КСУ) від 19 квітня 2000 року, в якому розглядалося питання про вплив змін, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, до яких відсилає бланкетна диспозиція кримінального закону. КСУ розглядав ситуацію щодо впливу зміни мінімального розміру заробітної плати на диспозиції ряду статей чинного на той час КК, де цей показник впливав на застосування кваліфікуючої ознаки «у великих чи особливо великих розмірах».

КСУ дійшов висновку, серед іншого:

«Положення статті 58 Конституції України з урахуванням вимог пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України треба розуміти так, що виключно законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється кримінальна відповідальність за їх вчинення. Такі закони мають зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують кримінальну відповідальність особи…

Встановлення нормативно-правовими актами іншого мінімального розміру заробітної плати не тягне за собою зміни кваліфікуючих ознак злочинів, передбачених частинами четвертими статей 81, 82, 84, частиною третьою статті 83, частиною другою статті 86 та статтею 86-1 цього Кодексу. Положення частини другої статті 6 Кримінального кодексу України щодо зворотної дії закону в часі на ці випадки не поширюється…».

Об`єднана палата вважає, що висновки КСУ в цьому рішенні не можуть бути застосовані до ситуації, яка виникла у зв`язку з обговорюваною зміною до ст. 51 КУпАП.

Зміна розміру мінімальної заробітної плати або неоподатковуваного мінімуму доходу громадян не має за безпосередню мету зміну кримінального закону, тому хоча і може вплинути на застосування норми кримінального закону до певного кола діянь, однак не є зміною кримінального закону, а отже, немає зворотної дії в часі.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) хоча і вважає, що при використанні техніки «бланкетної» або «відсильної» норми для криміналізації дій або бездіяльності положення, яке посилається, і положення, на яке здійснюється посилання, мають розглядатися в сукупності як кримінальний закон, однак вирішує справи виходячи з конкретних обставин. У справі Morck Jensen він розглядав ситуацію, коли законодавство передбачало кримінальну відповідальність за перебування на певній території без дозволу, але згодом режим цієї території було змінено. ЄСПЛ взяв до уваги, що законодавство, яке змінило режим відповідної території, не мало на меті переглянути застосовність відповідного положення кримінального закону, і таким чином зміна законодавства була зумовлена зовнішніми обставинами, пов`язаними зі зміною ситуації на цій території, які не стосувалися питання винуватості.

Об`єднана палата також вважає, що періодична зміна розміру НМ відповідним законодавством не тягне за собою декриміналізації тих діянь, які кваліфікувалися як кримінальні правопорушення виходячи з розміру НМ, що діяв на час вчинення злочину.

Однак Об`єднана палата вважає, що таких підхід не застосовний до змін, які внесені в ст. 51 КУпАП Законом № 3886-IX.

Частина 6 ст. 3 КК передбачає, що зміни до КК можуть вноситися, у тому числі, законами про внесення змін до законодавства України про адміністративні правопорушення, що відрізняє ситуацію, яка розглядається, від змін нормативно-правових актів інших галузей права, які розглядав КСУ у згаданому Рішенні.

У пояснювальній записці до запропонованих змін до ст. 51 КУпАП законодавець їх метою визначив саме зміну кримінального законодавства щоби досягнути домірності при застосуванні кримінальної відповідальності за правопорушення незначної тяжкості.

Тому зміну в ст. 51 КУпАП розміру коефіцієнта НМ до 2, який розмежовує адміністративну та кримінальну відповідальності за відповідні діяння, Об`єднана палата розглядає як зміну до кримінального закону, оскільки мета законодавця полягала саме у зміні диспозиції відповідних кримінальних правопорушень.

Таким чином, Об`єднана палата робить висновок, що зміна до ст. 51 КУпАП, яка стосується збільшення розміру коефіцієнта НМ для кваліфікації відповідних діянь як адміністративного правопорушення, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння для діянь, предметом посягання яких було майно на суму, що не перевищує 2 НМ.

У той же час Суд наголошує, що визначення суми, яка дорівнює 2 НМ, здійснюється виходячи з розміру НМ, що діяв на час вчинення відповідного діяння.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне закрити кримінальне провадження № 1-кп/308/384/23 (справа № 308/4623/23), внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000205 від 25.01.2023 року, про обвинувачення, - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України, - в частині пред`явленого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачення за ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України (дати події: 24.01.2023 року о 13 годині 27 хвилин та 24.01.2023 року о 17 год. 40 хв.), - на підставі п. 1-2 ч. 2, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Одночасно із закриттям кримінального провадження в частині цих епізодів кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідне, на підставі ч. 8 ст. 38 КУпАП виділити матеріали провадження та направити їх до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області для прийняття рішення про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 51 КУпАП.

Судові витраті у кримінальному провадженні відсутні.

Питання щодо речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України. Арешт на майно не накладався.

У відповідності до ч. 7 ст. 128 КПК України слід також роз`яснити потерпілим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та Фоп ОСОБА_10 , що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 100, 128, 284, 288, 369-372, 392-395, 479-2 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Закрити кримінальне провадження № 1-кп/308/384/23 (справа № 308/4623/23), внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000205 від 25.01.2023 року, про обвинувачення, - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України, - в частині пред`явленого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачення за ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України (дати події: 24.01.2023 року о 13 годині 27 хвилин та 24.01.2023 року о 17 год. 40 хв.), - на підставі п. 1-2 ч. 2, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Речові докази:

-оптичний диск «HP» DVD R 16х4.7 GВ Data, 120 min, який був визнаний речовим доказом за постановою від 12.02.2023 року, залишити при матеріалах кримінального провадження, протягом усього часу їх зберігання.

У відповідності до ч. 7 ст. 128 КПК України роз`яснити потерпілим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та Фоп ОСОБА_10 , що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Ухвалу та копію обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000205 від 25.01.2023 року, - направити до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області для вирішення питання про притягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ст. 51 КУпАП.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області ОСОБА_1