Справа № 308/3017/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/332/22 за апеляційними скаргами: прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця Донецької області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. ч. 1, 2 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання терміном на 3 (три) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; не наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_9 та її самої, а також не спілкуватися із цією особою.

Ухвалено визнати невинуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 1, 2 ст. 263 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судової трасологічної експертизи у сумі 1 256,08 грн. (одна тисяча двісті п`ятдесят шість гривень 08 копійок).

Ухвалено цивільний позов задовольнити частково, стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 7 584,72 грн. та моральну (немайнову) шкоду у розмірі 300 000,00 грн., а всього 307 584,72 грн. (триста сім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири гривні 72 копійки).

В задоволенні решти вимог за цивільним позовом відмовлено за необґрунтованістю.

Речові докази: предмет схожий на пістолет з нанесеним маркуванням № НОМЕР_1 ; предмет, схожий на ніж з чорною рукояткою із піхвами (кортик армійського зразка 1935 року (Німеччина)), предмет схожий на кастет, - ухвалено знищити; дозвіл на зброю № НОМЕР_2 ; предмет схожий на ніж з чорною рукояткою; предмет схожий на ніж з білою рукояткою та в чохлі; предмет схожий на тесак з чорною рукояткою; предмет, схожий на розкладний ніж; куртка коричневого кольору, спортивні штани синього кольору та кофта сірого кольору, кросівки, які були визнані речовими доказами за постановою від 17.01.2020 року, - ухвалено повернути їх власнику (законному володільцю) ОСОБА_6 ; DVD диск з відеозаписами камер зовнішнього спостереження магазину «Зіна» та будівлі № 15 по вул. Гагаріна за 17.01.2020, які були визнані речовими доказами за постановою від 27.01.2020, - ухвалено залишити при матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання; пальто бежевого кольору, кофту білого кольору, юбку сірого кольору та жіночі колготки чорного кольору, які були визнані речовими доказами за постановою від 16.03.2020, - ухвалено повернути їх власнику (законному володільцю) ОСОБА_9 ; флеш накопичував Kingston 32 Gb без номеру із відеозаписом, дублікат ключа, чорну металеву заглушку до пістолету «ROHM RG 88» калібру 9 мм Р.А. з номерним позначенням « НОМЕР_1 », які були надані стороною захисту, - ухвалено повернути їх власнику (законному володільцю) ОСОБА_6 .

Вироком ухвалено скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, вжиті за ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.01.2020 у справі № 308/554/20, а саме: скасувати арешт на вилучене 17.01.2020 під час проведення огляду квартири АДРЕСА_2 , майно, а саме: предмет схожий на пістолет з нанесеним маркуванням № НОМЕР_1 , який упаковано в спец пакет НПУ № INZ 2032207; дозвіл на зброю № НОМЕР_2 який упаковано в паперовий конверт; предмет схожий на ніж з чорною рукояткою, який упаковано у паперовий конверт; предмет схожий на ніж з білою рукояткою та в чохлі, який упаковано у паперовий конверт; предмет схожий на тесак з чорною рукояткою, який упаковано в паперовий конверт; предмет схожий на кастет, який упаковано в спец пакет INZ 2032208; предмет, схожий на розкладний ніж, який упаковано в спец пакет № INZ 2032209; куртка коричневого кольору, спортивні штани синього кольору, та кофта сірого кольору, що упаковано в спец пакет № 7258840; кросівки, які упаковано в спец пакет № 7258861.

Згідно з вироком, - органом досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

Так, 17.01.2020, о 07 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 , на тротуарі АДРЕСА_3 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, які постійно виникають та тривають між ним та потерпілою ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх караність, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наздогнав потерпілу ОСОБА_9 , яка йшла пішки тротуаром, схопив її за верхній одяг, почав наносити удари руками в різні частини її тіла та рукою дістав з кишені своєї куртки армійський кортик зразка 1935 року, який відноситься до холодної зброї, що носив біля себе, наніс ним удар у ділянку нижньої частини живота потерпілої ОСОБА_9 , усвідомлюючи що наносить його у життєво важливий орган, внаслідок чого спричинив потерпілій ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження. Згідно з висновком судово-медичної експертизи №56 від 20.02.2020, на тілі ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: синця на шкірних покривах передньої лівої поверхні грудної клітини під молочною залозою, наслідки надання медичної допомоги у вигляді рубців передньої стінки живота. Відповідно до медичної документації, у потерпілої встановлено проникаюче поранення живота, гематома кореня брижі, позаочеревного простору, десорозація дванадцятипалої кишки.

За таких обставин ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Окрім того, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_6 у невстановлений слідством час придбав у своє володіння армійський кортик зразка 1935 року та діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність і те, що носіння холодної зброї є кримінально-караним злочином, 17.01.2020 носив вказаний армійський кортик при собі в одязі та о 07 годині 30 хвилин переніс кортик на місце скоєння злочину на АДРЕСА_3 , де спричинив ним тяжкі тілесні ушкодження громадянці ОСОБА_9 , після чого зазначений кортик носив біля себе без передбаченого законом дозволу, відніс його у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у його власності, а 17.01.2020, о 12 годині 25 хвилин, при проведенні огляду вказаної квартири вищевказаний армійський кортик вилучено. Згідно з висновком судової експертизи холодної зброї № 1/30 від 04.02.2020 предмет, схожий на ніж з чорною рукояткою, вилучений 17.01.2020 у квартирі АДРЕСА_2 , є кортиком армійського зразка 1935 року (Німеччина), та відноситься до категорії холодної зброї. За таких обставин ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

Окрім того, ОСОБА_6 у невстановлений слідством час придбав у своє володіння самозарядний пістолет, маючи злочинний протиправний умисел, спрямований на незаконне зберігання вогнепальної зброї, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність і те, що зазначений пістолет є вогнепальною зброєю, незаконно, без передбаченого законом дозволу, за відсутності дозвільних документів зберігав за місцем свого проживання у м. Ужгороді, з моменту придбання до моменту виявлення - 12 години 25 хвилин 17.01.2020, пістолет з нанесеним маркуванням « НОМЕР_1 », який згідно з висновком балістичної експертизи № 1/29 від 31.01.2020 є короткоствольною вогнепальною зброєю, самозарядним пістолетом «ROHM RG 88» калібру 9 мм Р.А. з номерним позначенням « НОМЕР_1 » (країна виробник Німеччина).

За таких обставин ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: зберігання вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), без передбаченого законом дозволу.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , вважає вирок незаконним, необґрунтованим, просить його скасувати. Захисник стверджує, що місцевий суд безпідставно не визнав неналежними та недопустимими ті докази, які зібрані стороною обвинувачення під час досудового розслідування за участі прокурора, який не мав повноваження у справі. Так, відсутність постанови про призначення прокурора у матеріалах справи свідчить про те, що всі докази сторони обвинувачення, зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора, який не мав на те законних повноважень, є недопустимими. Крім того, вказує і на відсутність процесуального рішення про призначення групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, що також свідчить про недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування. Адвокат ОСОБА_7 вважає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів, які би безпосередньо доводили факт нанесення ОСОБА_6 потерпілій яких небудь тілесних ушкоджень. Навпаки, на переконання сторони захисту, матеріали справи безумовно підтверджують неодноразове фальшування доказів з боку сторони обвинувачення щодо ОСОБА_6 . Самі ж показання потерпілої є непослідовними та спростовуються висновками експертів. Звертає увагу на те, що нанести ножове поранення у ділянку пупка, не розрізавши при цьому дублянку та спідницю, технічно неможливо. З переглянутих відеозаписів камер спостережень вбачається, що дублянка потерпілої була застібнута. Адвокат вважає, що висновки суду про наявність у його підзахисного складу злочину за ч. 1 ст. 121 КК України не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду. Звертає увагу також на те, що за запитом сторони захисту отримано новий доказ, а саме відповідь з Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, з якої слідує, що 17.01.2020 у період часу з 07 год. 30 хв. по 10 год. 30 хв. потерпіла зверталась до них, що суперечить її показам у суді. Просить скасувати вирок суду в частині визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок незаконним у частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1, 2 ст. 263 КК України, просить його скасувати та призначити ОСОБА_6 реальну міру покарання. Зазначає, що твердження суду про те, що враховуючи вік обвинуваченого його слід звільнити від відбування покарання, не піддається розумному обґрунтуванню. Адвокат звертає увагу на той факт, що обвинувачений у віці 64 роки умисно вчинив насильницький злочин, у вчиненому не розкаюється, під час розгляду справи у суді поводив себе зухвало, погрожував потерпілій, є небезпечним для оточуючих, зокрема осіб жіночої статі. Просить вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження у частині призначеного покарання. На думку прокурора, місцевий суд, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 покарання, не в повній мірі врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів, та особу обвинуваченого, який вчинив кілька кримінальних правопорушень, що характеризує його виключно з негативної сторони та свідчить про байдуже ставлення до норм Закону та моралі, після вчинення злочинів ОСОБА_6 завдану матеріальну шкоду не відшкодував, а заявлений потерпілою цивільний позов не визнав. Крім того, у вчиненому обвинувачений не розкаявся, вину не визнав та пояснив, що не причетний до інкримінованих йому діянь. Окрім цього, прокурор зазначає, що місцевий суд, при оцінці доказів, не дотримався завдань кримінального провадження, які закріплені у ст. 2 КК України. Так, при наявності обґрунтувань сторони обвинувачення щодо належності доказу протоколу огляду місця події від 17.01.2020, який визнаний судом як недопустимий доказ, а також похідні докази, що були здобуті під час досудового розслідування на підставі вказаного протоколу, такі безпідставно були проігноровані. При цьому, судом у вироку не вказано у чому саме полягало порушення прав обвинуваченого при проведенні слідчих дій, враховуючи те, що сам обвинувачений не заперечував, що зазначені ніж та пістолет належать саме йому. Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень: за ч. 1 ст. 121 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років; за ч. 1 ст. 263 КК України - призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки; за ч. 2 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 70 КК України, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 вважає, що доводи, викладені прокурором є безпідставними та необґрунтованими. Так, твердження сторони обвинувачення про те, що протокол огляду є належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні є суперечливими, адже такі не узгоджуються з правовими позиціями Верховного суду. Саме протиправне вилучення зброї нівелює значення заглушки, яка сама по собі не має значення для кримінального провадження. Щодо м`якості призначеного покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, адвокат зазначає, що у діях його підзахисного відсутній склад будь-якого злочину.

У запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 вважає, що вона задоволенню не підлягає. В обґрунтування цього вказує, що у діях його підзахисного відсутній склад будь-якого злочину.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити, представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , прокурора, перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Натомість, колегія суддів вважає, що достатніх і достовірних доказів винуватості особи в даному провадженні не здобуто, і можливість їх здобуття вичерпана.

Як вбачається з вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2022 року, - визнаючи ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд послався на такі досліджені в судовому засіданні докази: перш за все на впізнання його потерпілою, про що остання дала показання в суді та висновком СМЕ, який підтвердив факт наявності на її тілі тілесних ушкоджень.

Також, на думку суду першої інстанції вина ОСОБА_10 підтверджується:

- протоколом проведення слідчого експерименту від 13.03.2020 року та відеозаписом, наявним на оптичному диску з нанесеними позначеннями ARITA DVD-R 4.7 GB/120min, з яких вбачається, що свідок ОСОБА_11 пояснив та безпосередньо показав, як відбувався напад 17.01.2020 року біля 07 год. 30 хв.

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.01.2020 року, де свідок ОСОБА_11 впізнав особу на фото № 3 і це та сам особа, яка по вулиці Гагаріна 17.01.2020 року наздогнала жінку та почала їй наносити удари.

Обгрунтовуючи невинуватість ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 1, 2 ст. 263 КК України, суд першої інстанції посилався на недопустимість всіх доказів, зібраних внаслідок проведення огляду місця події від 17.01.2020 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що фактично мав місце обшук без фіксації за допомогою аудіо- та відеозапису, що у відповідності до ч. 10 ст. 236 КПК України є обов`язковим. Слідчий аудіо та відеофіксацію не здійснював, а обмежився виключно фотографуванням.

Відповідно до ч. 6 ст. 107 КПК України - незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України суд визнав істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Мали місце порушення слідчим вимог ч. 3 ст. 214 КПК України, ч. 10 ст. 236 КПК та ч. ч. 1 і 6 ст. 107 КПК під час проведення обшуку під виглядом огляду місця події з порушенням його суттєвих умов, що є безумовною підставою задля визнання протоколу огляду місця події від 17.01.2020 року недопустимим доказом у цьому кримінальному провадженні.

Судом визнано у зв`язку з цим недопустимими похідні докази, здобуті в ході обшуку внаслідок істотного порушення прав людини:

- постанову від 17.01.2020 року про визнання речовими доказами речей, які були вилучені в ході огляду місця події 17.01.2020 року;

- протокол огляду від 20.01.2020 року речей, які були вилучені в ході огляду місця події 17.01.2020 року;

- арешт на вилучене 17.01.2020 року під час проведення огляду квартири АДРЕСА_2 , майно;

- ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.01.2020 року -у справі № 308/554/20, за якою було огляд, що проводився, 17.01.2020 року в квартирі АДРЕСА_2 , постановлено вважати проведеним відповідно донаданням дозволу на обшук;

- висновок експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України від 31.01.2020 року № 1/29, за яким: наданий на дослідження предмет схожий на пістолет з нанесеним маркуванням № НОМЕР_1 був визнаний короткоствольною вогнепальною зброєю.

- висновок експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України від 04.02.2020 року № 1/30, за яким було надано оцінку вилученим в ході огляду місця події 17.01.2020 року предметам;

- протокол огляду від 05.02.2020 року, згідно якого слідчий оглядав спецпакети із предметами (ножі, кортик), вилученими в ході огляду місця події 17.01.2020 року;

- рапорт від 27.02.2020 року слідчого про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України в діях громадянина ОСОБА_6 ;

- доручення від 28.02.2020 року про проведення досудового розслідування за фактом незаконного носіння холодної зброї ОСОБА_6 ;

- кортик; кросівки чорні, куртку коричневого кольору без капюшону, штани сині, кофту сіру на ґудзиках з коротким рукавом, коробкою синє - чорного кольору під шкіру з надписом золотом: «SELBSTLADESIENALPISTOLE88» 15*20см., пістолет чорний «ROHMRG88» GermanyCal9 мм R.A. KnaflpatronePTBз номерним позначенням « НОМЕР_1 ».

- чорну металеву заглушку до пістолету «ROHMRG88» калібру 9 мм Р.А. з номерним позначенням « НОМЕР_1 » та її фотознімки, оскільки ці докази не мають жодного доказового значення у цьому кримінальному провадженні за відсутності предмету злочину.

- дозвіл № 86 Докучаєвського ГО УМВД України в Донецькій області № 378585 на ім`я ОСОБА_6 , виданий 20.04.2006 року, на право зберігання, носіння газового пістолета RG- 88, кал. 9 мм, № НОМЕР_3 .

Судом визнані неналежними та недопустимими наступні докази сторони обвинувачення:

З урахуванням висновку судово - портретної експертизи, наданого Закарпатським науково - дослідним експертно - криміналістичним центром від 28.05.2020 року № 16/37, суд не прийняв до уваги як належні докази:

- протокол перегляду відеозапису від 26.01.2020 року (том 3, а.с. 30-32).

- оптичний диск з нанесеними позначеннями ARITADVD-R 4.7 GB/120 min (том 3, а.с. 33).

- протокол перегляду відеозапису від 27.01.2020 року (том 3, а.с. 34-36).

Оптичний диск з нанесеними позначеннями ARITADVD-R 4.7 GB/120 min (том 3, а.с. 37) в частині ідентифікації ОСОБА_6 суд приймає до уваги як належний та допустимий доказ того факту, що потерпіла ОСОБА_9 була на місці події у визначений день і час, оскільки вона впізнала себе під час дослідження цих доказів судом, а також в частині ідентифікації свідком ОСОБА_12 учасників подій, оскільки він був єдиним безпосереднім свідком події злочину.

Суд 1-ї інстанції, за результатами дослідження доказів сторін, також правомірно визнав ряд доказів сторони обвинувачення недопустимими:

- протокол огляду помешкання ОСОБА_10 , яке розташоване в АДРЕСА_1 , що проводився ст. слідчим ОСОБА_13 (том 3, арк. 2-17), так як при здійсненні останнього порушено ч. 10 ст. 236 КПК України.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд при йшов до такого, оскільки статтею 236 КПК встановлена вимога обов`язкової фіксації за допомогою аудіо- та відеозапису особистого обшуку та обшуку житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді.

Відповідно до ч. 10 ст. 236 КПК України, обшук житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді в обов`язковому порядку фіксується за допомогою аудіо- та відеозапису.

Згідно ч. 6 ст. 107 КПК України незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів.

Суд 1-ї інстанції, з вищевказаних підстав, обгрунтовано визнав цей доказ недопустимим.

Також, судом, у відповідності до частин 1 - 3 ст. 87 КПК, вірно вирішено визнати недопустимими похідні докази, які були здобуті в ході досудового розслідування на підставі доказів, здобутих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини та які були отримані під час проведення незаконного обшуку 17.01.2020 року в квартирі обвинуваченого, а саме:

- постанову від 17.01.2020 року про визнання речовими доказами речей, які були вилучені в ході огляду місця події 17.01.2020 року (том 3, а.с. 23-25);

- протокол огляду від 20.01.2020 року речей, які були вилучені в ході огляду місця події 17.01.2020 року (том 3, а.с. 45-47);

- арешт на вилучене 17.01.2020 року під час проведення огляду квартири АДРЕСА_2 , майно;

- ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.01.2020 року у справі № 308/554/20 (том 3, а.с. 42-44), за якою було огляд, що проводився, 17.01.2020 року в квартирі АДРЕСА_2 , постановлено вважати проведеним відповідно до наданням дозволу на обшук;

- висновок експерта Закарпатського науково - дослідного експертно криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 31.01.2020 року № 1/29 (том 3, а.с. 72-80), за яким: наданий на дослідження предмет схожий на пістолет з нанесеним маркуванням № НОМЕР_1 був визнаний короткоствольною вогнепальною зброєю.

- висновок експерта Закарпатського науково - дослідного експертно - криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 04.02.2020 року № 1/30 (том 3, а.с. 51-70), за яким було надано оцінку вилученим в ході огляду місця події 17.01.2020 року предметам;

- протокол огляду від 05.02.2020 року, згідно якого слідчий оглядав спецпакети із предметами (ножі, кортик), вилученими в ході огляду місця події 17.01.2020 року;

- рапорт від 27.02.2020 року слідчого про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України в діях громадянина ОСОБА_6 (том 4, а.с. 20);

- доручення від 28.02.2020 року про проведення досудового розслідування за фактом незаконного носіння холодної зброї ОСОБА_6 (том 4, а.с. 19);

- кортик; кросівки чорні, куртку коричневого кольору без капюшону, штани сині, кофту сіру на ґудзиках з коротким рукавом, коробкою синє - чорного кольору під шкіру з надписом золотом: «SELBSTLADESIENALPISTOLE 88» 15*20см., пістолет чорний «ROHMRG 88» GermanyCal 9 мм R.A. KnaflpatronePTB з номерним позначенням « НОМЕР_1 ».

- заяву ОСОБА_9 від 22.01.2020 року про долучення до матеріалів справи роздруківки з сайту: htpp//www.mukachevo.net/ua/news/view/830087, за якою вона впізнала кинджал як той, яким ОСОБА_6 наніс їй ножове поранення живота, оскільки така заява є неналежним доказом у розумінні КПК України, а сам речових доказ був недопустимим, що виключає посилання на нього.

Правові висновки Верховного Суду та ЄСПЛ, з яких вбачається правомірність визнання судом протоколу огляду та похідних від нього доказів недопустимими:

Статтею 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено право кожного мирно володіти своїм майном.

Статтею 8 вищевказаної Конвенції гарантовано кожній людині право на повагу до приватного та сімейного життя що включає гарантії недоторканості житла.

Частиною 2 ст. 30 Конституції України заборонено проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Відповідно до ст. 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Як виняток ч. 3 ст. 30 Конституції України передбачає, що у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має прана проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків установлених частиною третьою цієї статті.

Тобто законодавцем окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

Разом із тим, зі змісту ст. 237 КПК України вбачається, що огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами КПК України, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Вказані вище законодавчі гарантії узгоджуються із висновками Верховного Суду:

Постанова ВС ККС по справі № 755/6685/17 від 13.02.2020 року.

Постанова ВС ККС по справі №662/1113/15 від 22.05.2018 року.

Постанова ВС ККС по справі №640/2449/16-к від 22.05.2019 року.

Постанова ВС ККС но справі № 740/5066/15-к від 07.06.2018 року.

Постанова ВС ККС по справі №266/4000/14-к від 26.02.2019 року.

Постанова ВС ККС по справі №380/157/14-к від 19.03.2019 року.

Ухвала ВССУ по справі № 5-1944км15 від 21.10.2015 року.

Постанова Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 569/3708/15-к

Отже, аналізуючи норми Кримінального процесуального кодексу України та практику Верховного Суду можна зробити висновок, що відшукання та збирання слідчими доказів у приміщенні, яке знаходиться у володінні особи за допомогою огляду місця події, а не через проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді, такі докази визнаються неналежними та недопустимими. Що в свою чергу, такий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуального рішення.

У ситуації, що є предметом цього судового розгляду, вбачаються незаконні дії працівників поліції, адже було достатньо часу, щоб отримати ухвалу слідчого судді на проведення обшуку у квартирі ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_6 вже був фактично затриманий.

Невідкладні випадки, передбачені Конституціє України, а саме: а) дії пов`язані із врятуванням життя людей та майна; б) чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, - у даній ситуації відсутні, оскільки працівники поліції цілеспрямовано чекали на сходах, які ведуть до квартири ОСОБА_6 , коли він піднімався з підвальної авто-парковки будинку.

Судом також визнані неналежними та недопустимими наступні докази сторони обвинувачення:

- речовий доказ - бежеве пальто потерпілої ОСОБА_9 , оскільки в ході судового розгляду та безпосереднього дослідження судом документальних та речових доказів, а також пояснень потерпілої ОСОБА_9 та показів свідків було встановлено, що: Слідчим у протоколі огляду від 18.01.2020 року не було встановлено забруднень пальто жіночого бежевого кольору з капюшоном, яке застібається на замок - блискавку, має два бокові кармани, які закриваються на замок - блискавку.

Показами потерпілої ОСОБА_9 , наданими суду безпосередньо під час допиту, зазначене також не спростовується.

При дослідженні судом речових доказів були виявлені ознаки перепакування спецпакету № 7258948, а саме: він був заклеєний скотчем.

За матеріалами кримінального провадження судом встановлено, що речові докази були упаковані 03.03.2020 року у спецпакет № 7258948 слідчим, після проведення їх огляду, про що був складений протокол огляду від 03.03.2020 року. При цьому експертизи проводилися 04.02.2020 року, 31.01.2020 року, 20.01.2020 року, 28.02.2020 року, тобто після 03.03.2020 року жодна експертиза у цьому кримінальному провадженні проведена не була, відомості про перепакування спецпакету № 7258948 у наданих суду доказах відсутні.

Проте, в ході дослідження безпосередньо судом речових доказів було встановлено, що пальто бежевого кольору містить на передній поличці, в районі живота, біля блискавки, надріз та розмиті плями бурого кольору, що суперечить вищезазначеним доказам та висновку і поясненням експерта.

Суд правильно вирішив, що скільки речові докази, які повернулися з експертизи, були перепаковані слідчим, а потім невстановленою судом особою та у невстановлений час, -неможливо достовірно встановити час виникнення ушкоджень на бежевому пальто: у день події, чи у подальшому після 03.03.2020 року, тобто після проведення експертизи та огляду цих речей слідчим.

Тому суд не знайшов підстав задля проведення повторно трасологічної експертизи за клопотанням представника потерпілої, оскільки орієнтовний перелік не містить таких запитань, тобто експерт не зможе надати на них відповіді.

Так, судом вірно встановлено, що невідомі особи, після проведення 28.02.2020 року трасологічної експертизи № 2/91 здійснили перепакування дублянки в інший пакет та штучно нанесли дірку на дублянку, для підтвердження показів потерпілої, що удар ножем нанесено їй на вулиці, через дублянку.

Суд, при цьому, не надав оцінки при огляді юбки потерпілої, та тому факту, що на ній також з`явився поріз ножем, якого ні при огляді 18.01.2020 року слідчим, ні при проведенні трасологічної експертизи не було, пакування було проведено аналогічно дублянці.

Покази потерпілої суд першої інстанції мав оцінити критично, так як, по-перше, на вилученій слідчим 18.01.2020 року юбці, тканина не містила порізів, а без здійснення таких проникаюче поранення ножем заподіяти не можна. По-друге, з відеозапису камери спостереження вбачається, що потерпіла носила в той час дублянку, застібнутою на замок, і технічно неможливо нанести їй проникаюче поранення в область живота, не пробивши ножем тканину дублянки.

З наведеного вбачається, що поранення в область живота потерпіла отримала в той час, коли на ній не було вдягнуто ні дублянки, ні юбки.

Судово-медичному експертові не ставилось питання чи могла потерпіла сама собі нанести вищевказане ушкодження ножем.

Суд критично оцінив докази сторони захисту щодо факту крадіжки потерпілою коштів і речей від ОСОБА_10 , таємного виготовлення потерпілою дублікату ключів від його квартири.

Ці висновки також не відповідають фактичним обставинам справи, так як допитана 14.04.2021 року в суді потерпіла сама визнала той факт, що всупереч волі власника житла-обвинуваченого, водила до його помешкання свого сина, таємно виготовивши дублікати ключів, вивозила речі. В ході допиту потерпіла відмітила, що до сварки, обвинуваченого любила, він для неї був як БОГ.

Наведене, на думку колегії, дає мотив для оговорення ОСОБА_6 .

Крім того, потерпіла визнала той факт, що слідчий знайшов фото ножа в інтернеті, надрукував для неї заяву, де вказано, що ніби-то потерпіла сама в інтернеті цей ніж та куртку виявила, зробила роздруківки, та подала заяву такого роду слідчому.

Малоймовірним є той факт, що у січні 2020 року, зранку о 7:00 в м.Ужгород, єдиним свідком нанесення ударів жінці з м.Докучаєвська, Донецької обл. є також мешканець ОСОБА_14 , якого остання ніколи до цього не бачила, і який не з`являвся 2 роки до суду для допиту.

Показання потерпілої про те, що вона з проникаючим пораненням, стікаючи кров`ю просиділа в міськвідділі поліції 20 хв. і ніхто їй не надав допомоги, не викликав швидку та не зареєстрував злочин спростовуються відповіддю на запит адвоката, наданому в судове засідання апеляційного суду.

Кожного дня зранку з 7:30 до 8:30 у відділку перебуває велика кількість поліцейських, прямий обов`язок яких негайно реагувати на такі ситуації.

Згідно показів потерпілої (арк. 3, абз. 4 Вироку) ОСОБА_15 тримав її правою рукою, а лівою бив.

Враховуючи той факт, що підсудний правша, такі показання не виглядають достовірними.

Вищевказані факти судом досліджені неповно, оцінка їм надана невірна.

Що стосується висновку експерта Ужгородського міжрайонного відділення судово - медичної експертизи від 20.01.2020 року № 56, за яким на тілі гр. ОСОБА_9 виявлено тілесне ушкодження у вигляді синця на шкірних покривах передньо-лівої поверхні грудної клітини під молочною залозою, яке могло виникнути внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, якими могли бути затиснуті в кулак руки та обуті ноги сторонньої людини та кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності. Тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення живота з гематомою кореня брижі, позаочеревного простору, десерозацією дванадцятипалої кишки, які виникли внаслідок ударної дії колюче-ріжучого предмета по типу клинка ножа та були небезпечними для життя в момент їх спричинення і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. По давності виникнення вищевказані тілесні ушкодження, згідно даних медичної документації, вкладаються в час події, яка мала місце 17.01.2020 року. По тілу гр. ОСОБА_9 було нанесено не менше одного удару. В момент отримання вищеописаних тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_9 могла знаходитися як в вертикальному чи близькому до нього положенні так і в горизонтальному чи близькому до нього положенні.

Цей висновок жодним чином не підтверджує вину ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України, такі бачення не відповідають фактичним обставинам справи. Даний висновок не доводить, що саме ОСОБА_15 наніс удар ножем в область живота, і що саме вилученим у нього ножем цей удар нанесено. При таких обставинах висновок є незрозумілим, не встановлено, чи не могла сама собі потерпіла такого характеру поріз нанести, і чи технічно можливим є при умові застібнутої дублянки і вдягнутої на талії юбки нанести проникаюче ушкодження ножем в живіт, не пошкодивши при цьому матерію дублянки та юбки.

Протокол перегляду відеозапису від 26.01.2020 року, оптичний диск з нанесеними позначеннями ARITADVD-R 4.7 GB/120min, протокол перегляду відеозапису від 27.01.2020 року, оптичний диск з нанесеними позначеннями ARITADVD-R 4.7 GB/120min; в частині ідентифікації ОСОБА_6 - ці докази не прийняті як допустимі, проте суд першої інстанції приймає до уваги їх як належний та допустимий доказ того факту, що потерпіла ОСОБА_9 була на місці події у визначений день і час, оскільки вона впізнала себе під час дослідження цих доказів судом, а також в частині ідентифікації свідком ОСОБА_12 учасників подій, оскільки він був єдиним безпосереднім свідком події злочину.

В порушення вимог ст. 87 КПК України суд визнав цей доказ недопустимим в частині ідентифікації ОСОБА_10 на місці події, і одночасно допустимим щодо ідентифікації учасників події з боку свідка ОСОБА_16 . Дані формулювання є взаємовиключними, так як обвинувачення виходить з того, що ОСОБА_15 є прямим учасником подій.

Чинним КПК України не передбачено статусу доказу і як допустимого, і як недопустимого одночасно. Таке порушення вимог КПК України є суттєвим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Протокол проведення слідчого експерименту від 13.03.2020 року та відеодоказ, наявний на оптичному диску з нанесеними позначеннями ARITADVD-R 4.7 GB/120min, з яких вбачається, що свідок ОСОБА_11 пояснив та безпосередньо показав, як 17.01.2020 року біля 07 год. 30 хв. коли він йшов тротуаром зі сторони магазину «Зіна», перед ним рухалася жінка, а коли пройшов Ужгородський ВП, його раптом обігнав якийсь чоловік, який наздогнав ту жінку, яка йшла попереду, схопив її за одяг, почав наносити їй удари, він почав вгамовувати нападника, відтягнув його від жінки, у відповідь нападник викрикнув на адресу свідка, що ця жінка його обікрала і тут же знову накинувся на ту жінку, при цьому в правій руці у нього блиснуло лезо, яким і наніс удар в область низу живота тієї жінки. Яка після цього почала кричати що той чоловік щойно поранив її ножем. Того чоловіка, нападника він запам`ятав і відразу впізнав його безсумнівно під час проведення слідчої дії у вигляді пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам.

Даний доказ є недопустимим, так як слідчий експеримент за участю свідка проводився не в ідентичних погодних умовах та освітленні, які були під час події, в різний час, а стороною обвинувачення в ході судового розгляду протилежного доведено не було. При проведенні слідчого експерименту стороні захисту не надали можливості приймати участь у його проведенні, не повідомивши про дату, місце та час його проведення.

Це позбавило сторону захисту можливості ставити учасникам свої запитання з метою уточнення та перевірки показів свідка при слідчому експерименті, у тому числі перевірити чи проведена ця слідча дія за ідентичних погодних умов та освітлення, які були під час події.

За аналогічних обставин, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду розглянув справу № 628/2370/17 та встановив, що при цих умовах протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом.

Свідок ОСОБА_17 не з`явився в суд для допиту, тому до цього доказу (показів ОСОБА_11 ) суд 1-ї інстанції мав поставитись критично, а не ставити такий в основу доведення вини, без проведення його належної перевірки.

Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.01.2020 року, згідно якого свідок ОСОБА_11 впізнав особу на фото № 3 і це та сам особа, яка по вулиці Гагаріна 17.01.2020 року наздогнала жінку та почала їй наносити удари та яку свідок почав стримувати, рятуючи жінку, і саме цей чоловік в той момент наніс жінці ушкодження. Особу він впізнав за зачіскою та загальними рисами обличчя. Не зважаючи на той факт, що впізнання проводилося по фотознімкам та суду не надано довідки цього протоколу про ідентифікацію осіб, суд вважає, що ці порушення не вплинули на суть - ідентифікувати особу як ОСОБА_6 .

Даний доказ суд апеляційної інстанції вважає недопустимим, так як при пред`явленні свідку ОСОБА_11 для впізнання по фотографії ОСОБА_10 , захисник останнього присутній не був, дані про повідомлення захисника про час та місце проведення цієї слідчої дії, а також про причини його неявки в матеріалах провадження відсутні.

Сторона захисту наполягала на порушенні права на захист при проведенні цієї слідчої дії, тому цей доказ є недопустимим.

Обрані статисти не схожі на ОСОБА_10 , в порушення вимог ст. 228 КПК України наявні різкі відмінності у віці, зовнішності та одязі.

Слідчий також не вмотивував необхідність проведення впізнання за фотознімками, ОСОБА_15 на той час перебував під вартою, і особиста участь у впізнанні легко могла бути забезпечена.

Даний доказ позбавлений інформативності, так як прізвище особи, яка впізнавала в одному місці зазначена як ОСОБА_18 , в іншому - ОСОБА_18 .

Відсутня довідка хто з осіб-статистів з яким номером, на якій фотокартці зображені. Такий протокол не може вважатись належним і допустимим доказом.

З огляду на те, що матеріали провадження не містять даних, якими було б спростовано твердження сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу пред`явлення особи для впізнання свідком, а навпаки опосередковано їх підтверджують, вказаний протокол слід визнати недопустимим доказом та виключити посилання на нього як на доказ із оскарженого вироку.

Аналогічна правова позиція відображена у Постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 607/12579/17-к (провадження № 51-10151км18).

Варто також зазначити, що в самому протоколі впізнання свідок чи то ОСОБА_11 , чи то ОСОБА_11 вказує, що впізнав підсудного, який 17.01.2020 року наздогнав жінку та наносив їй удари, свідок її рятував. Про наявність у підсудного ножа, чи про сам удар ножем в протоколі впізнання від 20.01.2020 року не вказується.

Висновок експерта Закарпатського науково - дослідного експертно - криміналістичного центру від 28.02.2020 року № 2/91 (том. 3, арк. 87-98), згідно якого на одязі потерпілої ОСОБА_9 - кофті білого кольору, юбці сірого кольору, жіночих колготках чорного кольору, були виявлені пошкодження та плями бурого кольору, які за локалізацією відповідають поясненням потерпілої ОСОБА_9 та висновкам лікарів.

Цей висновок не підтверджує вину ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України, такі бачення не відповідають фактичним обставинам справи.

Даний висновок не доводить, що саме ОСОБА_15 наніс удар ножем в область живота, і що саме вилученим у нього ножем цей удар нанесено.

Навпаки, експерт дав заключення, що на дублянці та юбці відсутні розрізи. При умові застібнутої дублянки і вдягнутої на талії юбки неможливо нанести проникаюче ушкодження ножем в живіт, не пошкодивши при цьому матерію дублянки та юбки. Таким чином, висновки суду по даному висновку є неповними, суперечать фактичним обставинам справи.)

Суд першої інстанції не визнав недопустимими доказами такі, які зібрані стороною обвинувачення в ході досудового розслідування за участі прокурора, який не мав повноважень в справі. Тому, висновки суду не підтверджуються допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Що стосується процесуальних порушень з-боку прокуратури.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 22.02.2021 у справі № 754/7061/15, сформулювала правову позицію наступного змісту:

Постанова керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, має відповідати вимогам ст. 110 КПК, у тому числі, постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

При цьому, витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу про призначення (визначення) слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть повноваження з досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні.

За змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

У кримінально-процесуальній доктрині загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело; належний суб`єкт; належна процесуальна форма; належна фіксація; належна процедура; належний вид способу формування доказової основи. В аспекті належного суб`єкта, у тому числі, слід розглядати і прокурора.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК).

У випадку здійснення прокурором, який не визначений керівником органу прокуратури як такий, що здійснюватиме процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні, дій, передбачених ст. 36 КПК, то вони здійснюються неналежним суб`єктом.

Виходячи з наведеного, відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Така постанова не зазначена ні в описі матеріалів кримінального провадження, відсутня у реєстрі, наданому до обвинувального акту. В порядку ст. 290 КПК України таке рішення (постанова) стороні захисту не відкривалась.

Відсутність постанови про призначення прокурора у матеріалах справи згідно з вищенаведеною практикою ВС/ККС також свідчить про наступне:

1) Повідомлення про підозру ОСОБА_15 від 18.01.2020 року, про зміну підозри від 06.03.2020 року, складені слідчим за погодженням з прокурором, який на час складання повідомлення про підозру, не мав повноважень прокурора у кримінальному провадженні.

2) Обвинувальний акт від 24.03.2020 року підписано і затверджено прокурором, який не мав на це повноважень.

3) Всі докази сторони обвинувачення, зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), які не мали на те законних повноважень є недопустимими, а саме всі подані докази прокурором в суд, перераховані в клопотанні від 14.04.2021 року (том 3, арк 1).

Таким чином, ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто, без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури та за відсутності належних даних про повноваження прокурора у кримінальному провадженні, який затвердив обвинувальний акт.

Наведена ситуація, у свою чергу та з огляду правові позиції ККС/ВС, обумовлює недопустимість усіх доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що отримані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурорів, які також не мали на те повноважень.

За таких обставин, кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати (що з узгоджується з вищезазначеною практикою ККС/ВС).

Всупереч вищевказаній правовій позиції, судом першої інстанції не визнано недопустимими всі докази, зібрані на досудовому розслідуванні, також з підстав відсутності у процесуального прокурора повноважень.

Недопустимість зібраних стороною обвинувачення доказів внаслідок здійснення досудового розслідування неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій.

Об`єднана палата ККС ВС у постанові від 04.10.2021 року (справа № 724/86/20, провадження № 51-1353кмо21) висловила наступну правову позицію в контексті застосування приписів ст. 110 КПК.

Суд виходить з того, що зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної у процесуальному рішенні інформації про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні з огляду на приписи зазначеної статті кримінального процесуального закону.

Отже, процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам ст. 110 КПК. При цьому, враховуючи вимоги ч. 6 вказаної статті, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла.

При цьому витяг з ЄРДР не може замінити процесуального рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні. Таким чином, витяг з ЄРДР не є процесуальним рішенням, а отже, не породжує правових наслідків щодо визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування.

За приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування.

У разі використання слідчим повноважень з проведення досудового розслідування без винесення процесуального рішення про визначення групи слідчих, до складу якої він входить на підставі такого процесуального рішення, він є неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.

В даному кримінальному провадженні ситуація аналогічна. В матеріалах справи (том. 1, арк. 101-102) міститься витяг з ЄРДР під № 0000191, де слідчими, які здійснюють досудове розслідування визначено наступних 8 осіб ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_13 .

З опису матеріалів кримінального провадження (том. 4, акр. 22-24), складеного ст. слідчим ОСОБА_19 вбачається, що будь-яких постанов про призначення (визначення) групи слідчих не виносилось, в матеріалах такої нема. Разом з тим, 8 слідчих, які зазначені у витягу з ЄРДР це однозначно група. В порядку ст. 290 КПК України та в суді 1-ї інстанції така постанова також не надавалась.

Таким чином, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснено неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій ст. слідчим ОСОБА_26 , що зумовлює недопустимість всіх зібраних ним доказів.

У відповідності до ст. 409, 411 КПК України, підставою для скасування вироку в даному випадку є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_10 не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Суд не взяв до уваги ті докази, які могли істотно вплинути на його висновки. За наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Самі ж висновки суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності. Наведені порушення детально описані вище у пунктах 1-4.

Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

При цьому обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б безпосередньо доводили факт нанесення ОСОБА_27 потерпілій яких-небудь тілесних ушкоджень.

Навпаки ж, матеріали справи вказують неодноразове фальшування доказів щодо ОСОБА_6 .

Самі ж показання потерпілої є непослідовними та спростовуються висновками експертів.

Нанести ножове поранення в область живота, не розрізавши при цьому дудлянки і юбки технічно неможливо. З оглянутих відеозаписів камер спостережень з вулиць Гагаріна 2б в м.Ужгород (том. 3, арк. 33) та Гагаріна, 15 (том. 3, арк. 37) вбачається, що дублянка на потерпілій була застібнута.

У відповідності до положень ст. 62 Конституції України, винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, у даному кримінальному провадженні не встановлені достатні, допустимі та беззаперечні докази для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 297 КК України поза розумним сумнівом та вичерпані можливості їх отримати.

З урахуванням викладеного, колегія суддів констатує, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 постановлений на недопустимих та недостатніх доказах, тобто з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК є підставою для скасування вироку.

Відповідно до ст. 417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Отже апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду скасуванню, із закриттям кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

Стосовно інших апеляційних скарг сторони обвинувачення та потерпілої, то колегія виходить з наступного.

Апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої зводяться до незгоди сторони обвинувачення з виправданням ОСОБА_6 за ч.1, 2 с. 263 КК України та, відповідно, призначення більш суворого покарання.

Оцінка та аналіз цих обставин, а також мотиви визнання недопустимими доказів обвинувачення надавались судом першої та апеляційної інстанції.

З врахуванням того, що суд апеляційної інстанції прийшов до переконання про закриття кримінального провадження, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - задовольнити.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2022 року в частині визнання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання - скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді