ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2629/25 Справа № 202/6069/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 16 липня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 16 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 14 вересня 2025 року з визначенням застави у розмірі 121 120 грн.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції посилається на те, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 5 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 з огляду на те, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого переховуватись від суду продовжує існувати, оскільки він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, тому є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованому злочині, Щербина може переховуватися від суду.

Зазначає, що ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, продовжує існувати з огляду на те, що обвинувачений, раніше судимий за злочини проти особи та власності.

Вказує, що відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України та забезпечити його належну поведінку. З урахуванням вищезазначеного достатньо підстав вважати, що ОСОБА_9 , у разі зміни йому запобіжного заходу, може переховуватись від суду, перешкоджати розгляду справи по суті.

Також зазначає, з урахуванням майнового та сімейного стану обвинуваченого, всіх обставин кримінального правопорушення, необхідним є визначити обвинуваченому заставу в межах, визначених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, та в раніше визначеному слідчим суддею розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в сумі 121 120грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід на домашній арешт або зменшити розмір застави до 20 ПМ.

В обґрунтування свої вимог посилається на те, що ОСОБА_8 має зареєстроване місце проживання, до затримання проживав в м. Дніпро, має сім`ю.

Зазначає, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України є недоведеними, застава є непомірною.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Мотиви апеляційного суду.

Перевіривши матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів, а також наявність, передбачених п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані обставини справи свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать його належної процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст. 197,199 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 . На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК та підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому злочинів, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, колегія суддів вважає, що аргументи захисника та її посилання на наявність у обвинуваченого місця проживання та сім`ї, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки це не спростовує висновку суду про те, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інший злочин.

Визначення обвинуваченому ОСОБА_10 застави в сумі 121 120 гривень, з огляду на обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та наявних ризиків, в повній мірі відповідає нормам кримінального процесуального закону та завданням кримінального провадження і є достатнім та необхідним для запобігання визначених судом ризиків та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого ОСОБА_8 не вбачається, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання перешкоджати встановленню істини у провадженні.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала суду є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 16 липня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4