ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1519/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/159/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.263 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисник адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу прокурора Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області ОСОБА_10 на вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000134 від 10 травня 2024 року

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лошнів Теребовлянського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого вчителем Звенигородської гімназії Бучацької міської ради, в силу ст. 89 КК України несудимого,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України, вчинене ОСОБА_8 .

Вирішено питання судових витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000134 від 10 травня 2024 року, реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи неправомірність своїх дій, діючи умисно, всупереч нормативним положенням Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року № 2471- XII «Про право власності на окремі види майна», Розділу II Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, ОСОБА_8 у невстановлений досудовим розслідуванням час, у невстановленому досудовим розслідуванням місці здійснив придбання вибухової речовини метальної дії - нітроцелюлозного бездимного пороху.

У подальшому ОСОБА_8 , діючи умисно, всупереч нормативним положенням Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року № 2471- XII «Про право власності на окремі види майна», Розділу II Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, після незаконного придбання вибухової речовини, переніс вищевказану речовину до гаражного приміщення, що знаходиться на території його домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином здійснивши незаконне носіння вибухової речовини.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, ОСОБА_8 , перенісши вищезгадану речовину до гаражного приміщення, діючи умисно, всупереч нормативним положенням Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 р № 2471- XII «Про право власності на окремі види майна», Розділу II Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, зберігав вищевказану вибухову речовину у гаражному приміщенні, розташованому на території домогосподарства. яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до 25 червня 2024 року, здійснивши таким чином незаконне її зберігання.

В подальшому, на підставі ухвали слідчого судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 червня 2024 року (справа №595/1089/24, провадження №1-кс/595/297/2024), 25 червня 2024 року у ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме у гаражному приміщенні було виявлено та вилучено вищевказану вибухову речовину ментальної дії - нітроцелюлозний бездимний порох, загальною вагою 576 грамів.

Органом досудового розслідування та прокурором дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України, як придбання, носіння та зберігання вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.

Постановляючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції виходив з того, що обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, ґрунтується на припущеннях, оскільки докази його вини відсутні.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2025 року незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На переконання апелянта, висновки суду про відсутність доказів стосовно того, що саме обвинувачений придбав вибухову речовину та приніс до себе у будинковолодіння, не відповідають дійсності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в ході досудового розслідування не вдалося встановити, де саме та в кого ОСОБА_8 придбав вибухову речовину, оскільки останній не надав жодних показів з даного приводу, тільки зазначив про те, що вибухова речовина могла бути не виявлена працівниками відділення поліції під час проведення обшуку в його житловому господарстві 11.02.2022 р. в межах кримінального провадження № 0000019 від 08.02.2022 р., що на думку прокурора, спростовується копією протоколу та відеозаписів обшуку від 11.02.2022 р., на яких зафіксовано хід проведення слідчої дії, та встановлено, що працівником поліції детально проведено обшук у гаражному приміщенні в тому місці, де 25.06.2024 р. під час обшуку виявлено вибухову речовину.

Вважає, що обвинувачений ОСОБА_8 обрав таку лінію захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності, з огляду на те, що раніше він був засуджений вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 26.05.2022 року за ч.1 ст.263 КК України.

З приводу висновку суду, що матеріали не містять даних про те, чи є на поліетиленових кульках, у яких містилася вибухова речовина, чиїсь відбитки пальців рук, зокрема, пальців рук ОСОБА_8 і у протоколі обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не зазначено чи вилучалися в ході обшуку відбитки пальців рук, апелянт зазначає, що виконання згаданого експертного дослідження з огляду на положення ч.2 ст.242 КПК України не було обов`язковим. На підтвердження своїх доводів наводить висновок який викладений у постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 06.06.2024 у справі №489/2769/22, згідно з яким проведення чи непроведення відповідної експертизи охоплювалося свободою розсуду слідчого, прокурора у межах їх процесуальних повноважень, визначених статтями 36, 40 КПК, залежно від необхідності, доцільності й інших чинників, зумовлених обставинами справи і тактикою розслідування. Отже, непроведення перевірки належності вибухової речовини експертним шляхом не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону і не ставить під сумнів винуватість обвинуваченого у незаконному придбанні,зберіганні, носінні і зберіганні вибухової речовини.

Вважає, що потрапляння вибухової речовини до гаражного приміщення сторонніми особами є неможливою. Обставини справи, зокрема протокол і відеозапис обшуку, вказують на те, що доступ до гаражного приміщення був обмеженим, оскільки гараж був зачинений, а доступ до нього мав лише обвинувачений. Крім того, вибухову речовину було сховано в ящику серед господарського інвентарю, що потребувало знання розташування речей у приміщенні.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 проживає один, і з його показів жодних сторонніх осіб на своїй території не бачив; обвинувачений не виявив здивування з приводу знайденого пороху, а навпаки - визнав, що він міг залишитися з попереднього обшуку, який відбувся 11.02.2022 р.; заперечив можливість причетності до виявленої вибухової речовини свого племінника, який є військовослужбовцем, наголосивши на його законослухняності та обов`язковій перевірці всіх військових на наявність сторонніх речей чи речовин при виїзді у відпуску.

Зазначені вище обставини, у своїй сукупності і взаємозв`язку, на думку сторони обвинувачення, доводять поза розумним сумнівом те, що вибухову речовину в ящику з господарським інвентарем у гаражному приміщенні свого будинковолодіння зберігав саме обвинувачений ОСОБА_8 ..

Щодо вказівки місцевого суду про те, що під час досудового розслідування не було встановлено мотиву чи мети ОСОБА_8 щодо придбання і зберігання нітроцелюлозного пороху, і в обвинувальному акті це також не вказано, прокурор зазначає, що мотив і мета не є обов`язковими ознаками складу злочину, якщо вони прямо не передбачені в нормі закону, а тому у даному випадку їх відсутність не є порушенням при кваліфікації дій обвинуваченого, а може враховуватись лише при призначенні покарання.

Вважає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи та суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Просить вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2025 року, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст.75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Також просить дослідити докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме:

протокол обшуку від 25.06.2024, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Бучацького районного суду від 25.06.2024 (справа №595/1089/24) і флешнакопичувач із відеозаписом обшуку;

висновок експерта від 27.06.2024 №CE-19/120-24/7502-???? за результатами проведеної судової вибухо-технічної експертизи;

висновок експерта від 28.06.2024 №CE-19/120-24/7559-ВТХ за результатами проведення судової вибухо-технічної експертизи;

протокол обшуку від 11.02.2022, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 08.02.2022 (справа №595/181/22) і флешнакопичувач із відеозаписом обшуку та допитати обвинуваченого ОСОБА_11 .

Захисник ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що апеляційна скарга прокурора є безпідставною, необґрунтованою та такою, що суперечить матеріалам кримінального провадження.

Вказує, що суд розглядаючи обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 дослідив усі подані стороною обвинувачення докази, дав їм належну правову оцінку та прийшов до переконання, що доказів вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, під час досудового розслідування не здобуто, і його винуватість в суді не доведено належними та допустимими доказами.

Вважає вирок Бучацького районного суду від 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 законним і обґрунтованим.

Просить у задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і, з наведених у них мотивів, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.1 ст.263 КК України; захисника обвинуваченого, який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.409 КПК України однією з підстав для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.

Згідно ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші і якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Відповідно до ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є, в тому числі, незастосування закону, який підлягає застосуванню.

За змістом ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанцій не було дотримано.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції виходив з того, що його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, повністю ґрунтується на припущеннях, так як відсутні не лише прямі докази його вини, але й непрямі.

В основу такого висновку місцевим судом покладено показання обвинуваченого ОСОБА_8 , який заперечив факт вчинення інкримінованих йому дій; аналіз показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також проколів слідчих дій, які, на думку місцевого суду, не доводять поза розумними сумнівом винуватість ОСОБА_8 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Також судом зазначено, що під час досудового розслідування не встановлено та в обвинувальному акті не зазначено, який міг бути мотив і мета ОСОБА_8 у придбанні та зберіганні нітроцелюлозного бездимного пороху, як елементи даного складу злочину.

Провівши судове слідство, в порядку ч.3 ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до переконання, що висновки суду першої інстанції, які покладено в основу ухвалення виправдувального вироку, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та містять істотні суперечності.

Досліджені судом апеляційної інстанції докази дають колегії суддів підстави для висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, яка стверджується наступним.

Протоколом обшуку від 25.06.2024 р., відповідно до якого за місцем проживання ОСОБА_8 , а саме в приміщенні будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , де в гаражному приміщенні на відстані 1, 5 м. від входу на землі виявлено дерев`яний ящик, в якому знаходились два поліетиленові кульки, в яких речовина темного кольору, яка за своїми зовнішніми ознаками схожа на порох вагою близько 500 грам. (а.п.44-51)

Постановою слідчого від 25.06.2024 р. два поліетиленові пакети, в кожному з яких знаходиться речовина темного кольору, загальною вагою орієнтовано 500 грам, яка за своїми зовнішніми ознаками схожа на порох, що була вилучена під час проведення обшуку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом. (а. п.42-43)

Висновком експерта від 27.06.2024 р. № СЕ-19/120-24/7502-ФХВР встановлено, що надана на експертизу речовина (частинки квадратної, прямокутної і частково трикутної форми сіро-зеленого кольору, частинки круглої форми сіро-зеленого кольору та частинки циліндричної форми сіро-зеленого кольору з одним отвором в середині) є вибуховою речовиною метальної дії - нітроцелюлозним бездимним порохом. (а. п.57-62)

Згідно висновку експерта від 28.06.2024 р. № СЕ-19/120-24/7559-ВТХ маса наданої на дослідження вибухової речовини, яка була вилучена за місцем проживання ОСОБА_8 становить 572 грам і дана вибухова речовина придатна до горіння за допомогою електрозапалювача. (а. п.68-71)

Допитаний судом апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 повідомив, що він раніше займався пошуками зброї та боєприпасів, які мають історичну цінність, а також часів другої світової війни і за зберігання таких предметів він уже притягувався до кримінальної відповідальності у 2022 році. Ствердив, що нітроцелюлозний бездимний порох, виявлений у нього під час обшуку 25.06.2024 р., це те, що можливо залишилось після проведеного за місцем його проживання обшуку в лютому 2022 року, після чого він був визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.263 КК України або він не може взагалі пояснити наявність у його гаражі цього пороху, з огляду на те, що він проживає недалеко від лісу, куди часто приїжджають люди і паркуються поряд з його будинком.

Проте, колегія суддів вважає такі доводи обвинуваченого непереконливими, які спрямовані виключно на уникнення від кримінальної відповідальності і звертає увагу на те, що за даними протоколу та відеозапису проведеного обшуку предмет злочину було виявлено за місцем проживання обвинуваченого на території приватного будинкоуправління, що огороджене парканом і зачиняється на хвіртку, у гаражному приміщенні, ворота якого теж зачиняються, в ящику між господарським інвентарем. При цьому, на момент початку обшуку гараж на території домогосподарства ОСОБА_8 , в якому виявлено вибухову речовину, був зачинений на ключ, а обвинувачений у вказаному вище будинковолодінні проживає сам один, оскільки не одружений та сім`ї не має.

Також, обвинувачений ОСОБА_8 у своїх показаннях під час апеляційного розгляду зазначив, що після проведеного у нього обшуку в лютому 2022 року, він навів у гаражі поверховий порядок, а також, що коли він йде з дому на тривалий проміжок часу, то завжди зачиняє гараж.

Наведені обставини, на думку суду, свідчать про те, що зберігання вибухової речовини у такий спосіб, як було виявлено під час обшуку, вимагало певної обізнаності з обстановкою і вільного орієнтування у домогосподарстві, а також безперешкодного і не обмеженого у часі доступу до нього, що не могло бути зроблено сторонніми особами та залишитись непоміченим господарем.

Окрім того, на переконання колегії суддів, навіть за умови підтвердження версії обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що вибухова речовина не була виявлена під час першого обшуку, після якого минуло понад два роки, що з огляду на наведені вище мотиви є малоймовірним, наявність такої речовини під час обшуку 25.06.2024 р. за місцем проживання обвинуваченого не спростовує факту її незаконного придбання, носіння і зберігання.

Зважаючи на показання обвинуваченого ОСОБА_8 на предмет того, що виявлена за місцем його проживання вибухова речовина залишилась і не була виявлена під час попереднього обшуку, колегією суддів, в порядку ч.3 ст.404 КПК України досліджено протокол обшуку від 22.02.2022 року за місцем проживання ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 . (а. п.88-173)

Вказаним протоколом слідчої дії зафіксовано факт зберігання ОСОБА_14 значної кількості вогнепальної зброї (карабін системи Штайр Манліхер зразка 1895 р., калібру 8x5 ОR; гвинтівку Мосіна зразка 1891/1930 років, калібру 7,62 мм; гвинтівку ТОЗ-8, калібру 5,6 мм; карабін системи Маузера (98К), калібр, 7,92 мм.), боєприпасів, бойових патронів та вибухових речовин, у тому числі аналогічних тій речовині, що була виявлена під час обшуку 25.06.2024 року.

Відеозаписом вказаної слідчої дії встановлено, що працівниками поліції детально проводився обшук, в тому числі і гаражного приміщення, під час якого пакетів з вибуховою речовиною у дерев`яному ящику, за місцем його знаходження на час проведення обшуку 25.06.2024 р., не було виявлено.

Повертаючись до показань обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений підтримав показання надані в суді першої інстанції відносно того, що після першого обшуку в гаражі він зробив прибирання.

Колегія суддів вважає, що наведеним вище доказом як спростовуються показання обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, що виявлена у нього вибухова речовина залишилась після попереднього обшуку за місцем його проживання, так і підтверджується схильність останнього до вчинення кримінально караних дій, які становлять диспозицію інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Що стосується показань свідка ОСОБА_12 , який повідомив суд, що йому нічого не відомо про зберігання обвинуваченим вибухової речовини, то вони фактично не містять інформації, яка б підтверджувала чи спростовувала обвинувачення пред`явлене ОСОБА_8 .

Натомість, з показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що він є сусідом ОСОБА_8 і хоча й стверджував, що коли ОСОБА_8 немає вдома то він може до нього зайти в гараж і взяти що потрібно, проте й засвідчив, що сторонніх осіб у домогосподарстві ОСОБА_8 він не помічав і коли обвинуваченого немає вдома, то інші люди у його будинковолодіння не заходять.

Це, в свою чергу, також ставить під сумнів одну з версій обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що вибухову речовину в гаражі могли залишити інші люди за його відсутності.

Згідно приписів ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

На переконання колегії суддів, надані стороною обвинувачення докази, які досліджені судом апеляційної інстанції, у своїй сукупності та взаємозв`язку, підтверджують факт незаконного придбання, носіння та зберігання вибухової речовини (нітроцелульозного бездимного пороху) без передбаченого законом дозволу.

При цьому, твердження місцевого суду про те, що під час досудового розслідування не встановлено та в обвинувальному акті не зазначено, який міг бути мотив і мета ОСОБА_8 у придбанні та зберіганні нітроцелюлозного бездимного пороху, як одну з підстав виправдання останнього за ч.1 ст.263 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Колегія суддів не заперечує, що в обвинувальну акті, відсутня вказівка на мотив і мету вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, однак вважає, що це не може бути перешкодою для кваліфікації його дій за ч.1 ст.263 КК України, оскільки досліджені судом апеляційної інстанції докази у даному кримінальному проваджені вказують на доведеність його вини та умисний і протиправний характер його дій щодо незаконного придбання та зберігання вибухової речовини.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у доктрині кримінального права узвичаєно відносити мотив кримінального правопорушення до факультативних ознак суб`єктивної сторони. Це пояснюється тим, що законодавець не завжди включає мотив до конструктивних ознак складу кримінального правопорушення, які підлягають обов`язковому встановленню.

Тому, не встановлення мотиву вчинення злочину у даному кримінальному провадженні, в якому обов`язковість його встановлення не випливає із змісту диспозиції статті, за якою орган досудового розслідування кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 , не може бути підставою для його виправдання з цих підстав.

Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції необґрунтовано ухвалено виправдувальний вирок, оскільки висновки суду, викладені у судовому рішенні, яким ОСОБА_8 виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, так як вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що відповідно до ст.ст.409, 420 КПК України є підставою суду апеляційної інстанції для його скасування та ухвалення свого вироку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.263 КК України, як незаконне придбання, носіння та зберігання вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, колегія суддів відповідно до вимог ст.ст.50, 65-68 КК України враховує характер вчиненого кримінального правопорушення особу обвинуваченого і приходить до переконання, що йому слід призначити покарання згідно санкції статті обвинувачення у вигляді позбавлення волі.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За змістом ст.75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Тому, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 працює вчителем зарубіжної літератури, основ християнської етики та початкової військової підготовки у Звенигородський гімназії, де характеризується виключно позитивно; хоч і притягувався раніше до кримінальної відповідальності, але вважається несудимим, в силу ст.89 КК України, а також враховуючи предмет кримінального правопорушення, незаконне зберігання якого, за обставин даного кримінального провадження, не може свідчити про значну суспільну небезпеку обвинуваченого, колегія суддів приходить до переконання про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж визначеного іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 411, 413, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 0000134 від 10 травня 2024 року відносно ОСОБА_8 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Застосувати до ОСОБА_8 положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік.

Покласти на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На вирок може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді