судді Житомирського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 278/526/25
Колегією суддів Житомирського районного суду Житомирської області вироком від 10.06.2025 засуджено ОСОБА_2 за ст. 348 Кримінального кодексу України (далі КК). ОСОБА_2 визнано винним у тому, що у нього 12.12.2024 приблизно о 02 години, коли він перебував у приміщенні літнього туалету на території чужого домоволодіння, після прибуття до цього місця трьох працівників поліції з метою його затримання, виник умисел на їхнє вбивство у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, реалізуючи який обвинувачений здійснив по них з відстані двох метрів близько 28 пострілів з автомата Калашникова модернізованого (АКМ), однак не влучив та кинув автомат на землю, після чого був затриманий.
Не можу погодитись із встановленим колегією видом умислу у ОСОБА_2 при вчиненні вищевказаного діяння і, як наслідок, його неправильною кваліфікацією, у зв`язку із чим на підставі ч. 3 ст. 375 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) викладаю письмову окрему думку з цього приводу.
Так, для кваліфікації діяння особи як замаху на будь-яке кримінальне правопорушення необхідно встановити наявність прямого умислу особи (ч. 1 ст. 15 КК), у випадку замаху на вбивство бажання настання суспільно небезпечного наслідку у виді смерті іншої особи (ч. 2 ст. 24 КК). За непрямого умислу, коли особа передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання (ч. 3 ст. 24 КК), замах на кримінальне правопорушення виключається, і особа несе відповідальність за спричинення суспільно небезпечних наслідків, що настали, а у випадку, якщо жодних наслідків не настало лише якщо саме діяння містить формальний склад іншого кримінального правопорушення.
Прямий та непрямий умисел відрізняються не лише вольовою ознакою: при прямому умислі особа бажає настання суспільно-небезпечних наслідків, при непрямому хоча і не бажає, але свідомо припускає їх настання (ставиться до них байдуже). Ці два види умислу також відрізняються за складовою інтелектуальної ознаки передбачення можливості настання суспільно-небезпечних наслідків: при прямому умислі особа усвідомлює певні конкретні наслідки своїх дій (бездіяльності), а також передбачає, що від її дій (бездіяльності) ці наслідки настануть неминуче; при непрямому умислі особа передбачає, що такі наслідки можуть як настати, так і не настати, але байдуже ставиться до цього питання.
Під час кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій (постанова Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 681/742/19).
Таким чином, для кваліфікації вищевказаних дій ОСОБА_2 як замаху на вбивство працівників поліції необхідно встановити наявність двох обов`язкових ознак його умислу: 1) передбачення того, що внаслідок його діяння неминуче настане смерть хоча б одного працівника поліції; 2) бажання настання смерті хоча б одного працівника поліції.
Слід одразу зазначити, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 не містить посилання на наявність такої вольової ознаки його умислу як бажання настання смерті працівника (працівників) поліції, і прокурором під час судового розгляду цей недолік усунуто не було шляхом зміни обвинувачення.
Обвинувачений показав, що бажання спричинити смерть поліцейським він не мав, а хотів лише їх налякати, щоб вони не затримували його. А тому здійснював хаотичні постріли з автомата під кутом вгору. Якби хотів вбити поліцейських, мав реальну можливість це зробити, оскільки має достатню вогневу підготовку як військовий.
Потерпілий ОСОБА_3 показав, що знаходився найближче від туалету за 2 метри, поруч із ним був ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 за 10 метрів від них позаду. Коли потерпілий почув звук досилання патрону в патронник відійшов від туалету ще на 1-2 метри, і після цього почув хаотичні постріли в їхній бік чергою, було приблизно 15 пострілів. Потім почув звук перезаряджання зброї й повторні постріли чергою, проте угору. Потім почув, як ОСОБА_2 кинув автомат не землю та повідомив, що вже «пустий». Тоді потерпілий затримав ОСОБА_2 .
Потерпілий ОСОБА_4 надав майже аналогічні показання, додавши, що коли почув звуки першого досилання патрона в патронник, то крикнув «Зброя!» й максимально відбіг від туалету і впав на землю на спину. Чув хаотичні постріли в їх напрямку (15-20 пострілів), а коли у ОСОБА_2 закінчились патрони, потерпілий встав, проте, почувши звук перезаряджання автомата, впав на землю на живіт і не бачив, куди було здійснено наступні постріли.
Потерпілий ОСОБА_5 показав, що почувши постріли, впав на сніг, бачив автоматну чергу в їхній бік.
Таким чином, потерпілі надали показання, що бачили хаотичні постріли (автоматну чергу) у їхній бік, що в цілому не суперечить показанням обвинуваченого про це. Обвинувачений надав показання, стріляв під кутом вгору, потерпілі казало, що напрямок перших пострілів був у їхньому напрямку.
Окрім вищенаведених показань потерпілих, які в момент здійснення ОСОБА_2 автоматних черг «залягли» задля уникнення попадання в них, жодних доказів щодо напрямку здійснених ОСОБА_2 пострілів стороною обвинувачення надано не було. Таким доказом не можуть вважатись відомості протоколу огляду місця події від 20.01.2025 про виявлений на висоті 1,5 м отвір в дерев`яній дошці приміщення сараю, розташованого на відстані 10 м від приміщення вуличного туалету, а також відомості висновку експерта від 27.01.2025 № СЕ-19-106-25/1383-БЛ щодо можливого утворення вказаного отвору від пострілу з автомата АКМ, оскільки вказаний огляд проведено через понад місяць після події, висновок не містить категоричних відомостей про утворення цього отвору саме внаслідок пострілу з автомата обвинуваченого, і взагалі не містить відомостей щодо давності утворення цього отвору, що не виключає можливості утворення цього отвору за інших обставин в інший час.
Згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Таким чином, суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого. Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи (постанова Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 681/742/19).
Вищенаведені показання потерпілих, навіть в тій частині, де вони стверджують, що обвинувачений здійснив постріли в їхній бік, не підтверджують, що обвинувачений вів по них саме прицільний вогонь з метою ураження. Хаотичність пострілів в нічний час свідчить про те, що обвинувачений усвідомлював, що від його дій можливе настання будь-яких наслідків, у тому числі й у вигляді смерті поліцейського, проте настання такого наслідку не є неминучим, оскільки він застосовував зброю, яка задля спричинення тілесних ушкоджень на відстані вимагає точності її застосування (на відміну від боєприпасів вибухової дії тощо). Така інтелектуальна ознака умислу обвинуваченого щодо передбачуваності наслідків його діяння свідчить про наявність саме непрямого умислу, що за настання смерті хоча б одного поліцейського було б достатньою підставою для кваліфікації його дій як умисного вбивства, проте виключає замах на це кримінальне правопорушення. Крім того, про відсутність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство поліцейських свідчить й відсутність у нього бажання на спричинення їм смерті. Зокрема, після здійснення перших пострілів у бік поліцейських та закінчення у обвинуваченого патронів у проміжку між перезаряджанням ним зброї поліцейськими за прямої небезпеки їхньому життю та здоров`ю не було застосовано вогнепальну табельну зброю, що дозволяло обвинуваченому зробити висновок про беззбройність поліцейських та за наявності військової підготовки та бажання їхньої смерті підійти й здійснити по них прицільні пострілі з близької відстані, у тому числі й впритул. Проте замість цього він розстріляв решту патронів у повітря та повідомив поліцейських про закінчення патронів, тобто знав, що поліцейські є живими, і жодних дій по заподіянню ним смерті не вчинив.
Викладене в сукупності виключає наявність у ОСОБА_2 при вчиненні вищезазначених дій прямого умислу на позбавлення життя поліцейських, отже, й замаху на їхнє вбивство, що, в свою чергу, виключає в його діянні склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК. Оскільки внаслідок його діяння суспільно небезпечних наслідків не настало, воно є формальним і містить у собі склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК погроза вбивством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, за якою йому має бути призначене відповідне покарання.
Суддя ОСОБА_1