Дата документу 05.08.2025 Справа № 335/1921/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/701/25Головуючий у 1-й інстанції - ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/1921/25Доповідач у 2-й інстанції - ОСОБА_2
Категорія - ст.126-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 , яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він у період часу з 28.01.2024 року по 25.12.2024 року, знаходячись за місцем свого проживання у АДРЕСА_3 , в порушення вимог ст.28 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на повагу до його гідності, а також у порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» умисно, систематично вчиняв психологічне насильство відносно своєї дружини ОСОБА_7 , з якою він мешкає, має спільний побут та знаходиться на повному її забезпеченні, яке виразилося у систематичних словесних образах, погрозах фізичною розправою, приниженні, порушення вимог термінового заборонного припису стосовно кривдника, що призвело до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої, із супроводженням відчуття глибокого душевного страждання, поєднаного з формуванням внутрішнього психологічного конфлікту, перебуванні її у стані емоційної напруженості.

В результаті протиправних дій ОСОБА_9 упродовж вищевказаного періоду неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства згідно постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 12.03.2024 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП; постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2024 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП; постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20.09.2024 року за ч.2 ст.173-2 КУпАП; постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 19.11.2024 року за ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Після чого ОСОБА_9 , будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності, належних висновків для себе не зробив та продовжив вчиняти домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_7 , яке виразилось в наступному.

Так, 25.12.2024 року приблизно о 09 год. 30 хв. ОСОБА_9 , знаходячись за адресою свого мешкання у АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи характер та наслідки своїх протиправних дій, бажаючи їх настання у вигляді погіршення психологічного стану та якості життя своєї дружини ОСОБА_7 , нехтуючи її честю і гідністю, діючи умисно та цілеспрямовано, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно останньої, яке полягало у висловлюванні на її адресу словесних образ, неадекватним поводженням, внаслідок чого ОСОБА_7 відчувала психологічний дискомфорт, приниження, емоційну невпевненість, побоювання за свою безпеку та нездатність захистити себе.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ст.126-1 КК, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, розладів здоров`я та погіршення якості життя потерпілої особи.

Йому призначено покарання у виді 1 року пробаційного нагляду з покладенням на нього передбачених ч.2 ст.59-1 КК обов`язків.

Відповідно до ч.3 ст.72 КК призначене ОСОБА_9 за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.11.2023 року покарання за ч.1 ст.309 КК у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, застосування передбачених п.5 ч.1 ст.91-1 КК обмежувальних заходів.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок в частині призначеного покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ст.126-1 КК у виді 1 року пробаційного нагляду з покладенням на нього передбачених ч.2 ст.59-1 КК обов`язків. На підставі ст.71 КК шляхом складання покарань за цим вироком та вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.11.2023 року остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді 1 року пробаційного нагляду та штрафу в розмірі 1 700 гривень. В іншій частині прокурор просив вирок залишити без змін.

Аргументуючи свої вимоги прокурор зазначив, що суд при призначенні покарання обвинуваченому не врахував покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.11.2023 року та в порушення вимог кримінального закону не призначив обвинуваченому покарання на підставі ст.71 КК. Крім того, апелянт вказував, що зміст ч.3 ст.72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

За таких обставин, на переконання прокурора, районний суд повинен був призначити обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків із застосуванням положень ст.71, ч.3 ст.72 КК.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив не враховувати допущену в її прохальній частині технічну помилку у зазначенні суми штрафу за попереднім вироком суду та задовольнити апеляційну скаргу частково; потерпілу, обвинуваченого та його захисника, які при вирішенні апеляційної скарги покладались на розсуд суду; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 в його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Перевіряючи доводи прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність під час призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає їх слушними з огляду на наступне.

За вимогами ст.370 КПК вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням передбачених цим Кодексом вимог щодо кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуваний у даному провадженні вирок суду вказаним вимогам процесуального закону не відповідає.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню, є обґрунтованими.

Загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень покарання.

Згідно зі ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Положеннями ч.1 ст.71 КК передбачено, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Також на необхідність точного визначення виду та розміру невідбутої частини основного та/або додаткового покарання за попереднім вироком при призначенні засудженому покарання за правилами ст.71 КК вказують і вимоги ч.4 цієї статті КК, згідно з якою остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Водночас за умови, що невідбута частина покарання за попереднім вироком є основним покаранням у виді штрафу, застосування передбаченої ч.1 ст.71 КК кримінально-правової норми конкретизується положеннями ч.3 ст.72 КК, відповідно до яких основне покарання у виді штрафу під час призначення його за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Верховний Суд неодноразово, у своїх постановах від 26.05.2020 року у справі № 243/2528/19, від 20.01.2022 року у справі № 686/3226/20 та постанові ОП ККС Верховного Суду від 06.12.2021 року у справі №243/7758/20, висловлював позицію про те, що якщо особа, яка вчинила нові злочини до відбуття покарання за попереднім вироком, то суд призначає остаточне покарання з урахуванням ст.ст.71, 72 КК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 був засуджений вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.11.2023 року за ч.1 ст.309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень.

Колегія суддів підкреслює, що на момент вчинення нового кримінального правопорушення в рамках даного кримінального провадження та ухвалення нового вироку штраф сплачено не було, що безпосередньо під час апеляційного розгляду самим обвинуваченим не заперечувалось. Тобто ОСОБА_9 вчинив нове кримінальне правопорушення в період відбування покарання за попереднім вироком.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції наведеного не врахував та в порушення вимог кримінального закону призначив обвинуваченому покарання за ст.126-1 КК та водночас призначене ОСОБА_9 за попереднім вироком покарання за ч.1 ст.309 КК у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень на підставі ч.3 ст.72 КК ухвалив виконувати самостійно, без визначення остаточного покарання за сукупністю вироків відповідно до ч.1 ст.71 КК.

Проте суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості усунути допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального закону шляхом скасування оскаржуваного вироку за наслідками апеляційного розгляду з одночасним ухваленням нового вироку, про що ставиться питання апелянтом, враховуючи наступне.

Вказана обставина об`єктивно зумовлена наведеним у прохальній частині апеляційної скарги формулюванням її вимог.

Так, прокурор у поданій апеляційній скарзі просив вирок суду в частині призначеного покарання скасувати; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ст.126-1 КК у виді 1 року пробаційного нагляду з покладенням на нього передбачених ч.2 ст.59-1 КК обов`язків; на підставі ст.71 КК шляхом складання покарань за цим вироком та попереднім остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді 1 року пробаційного нагляду та штрафу в розмірі 1 700 гривень.

З урахуванням наведеного, на переконання апеляційного суду, задоволення заявленої апелянтом вимоги не вбачається можливим, оскільки таким чином в рамках даного апеляційного провадження буде здійснено ревізію призначеного за попереднім вироком суду покарання за ч.1 ст.309 КК у виді штрафу у розмірі 17 000 гривень, що є неприпустимим.

Разом з тим, судова колегія акцентує увагу на тому, що суд апеляційної інстанції не вправі самостійно погіршити становище обвинуваченого в силу положень ч.4 ст.403 КПК.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що виявлене порушення є підставою для скасування судового рішення, і оскільки в силу обґрунтованої вище помилкової позиції в апеляційній скарзі прокурора воно не може бути усунуто під час апеляційного розгляду в межах ст.404 КПК, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. У зв`язку з чим апеляційна скарги прокурора підлягає частковому задоволенню.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати усі обставини кримінального провадження, прийняти законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 в цій справі скасувати.

Призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4