В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001049, за апеляційними скаргами прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 листопада 2024 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений - ОСОБА_6 ,

захисник - ОСОБА_8 ,

потерпіла - ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 листопада 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з часу фактичного затримання для відбуття призначеного покарання.

Ухвалено, після набрання вироком законної сили, заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.08.2024 р., - скасувати.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в сумі 12 270,96 грн.

Ухвалено, до набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 не обирати.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04.11.2024 р. відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпіла просить призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді 1 року позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням або призначити покарання у виді штрафу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає зазначений вирок суду в частині призначення покарання незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість.

Вказує на те, що всупереч вимогам закону України про кримінальну відповідальність, припускаючись істотних суперечностей у власних висновках, зазначивши в мотивувальній частині вироку про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України та необхідність призначення обвинуваченому обов`язкового додаткового покарання, суд у резолютивній частині вироку додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не призначив.

Відзначає, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи мотиви призначення покарання, вказав, що з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, визнання ним своєї вини, його бажання проходити військову службу, наявності обставин, що пом?якшують покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. При цьому, не погодився з доводами сторони захисту та потерпілої про можливість призначення обвинуваченому покарання зі застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу, оскільки, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який протягом року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема за порушення швидкості руху, що також було допущено ним і за обставин даної справи, та за вчинення домашнього насильства щодо потерпілої, а також вчинення ним інкримінованого злочину в стані алкогольного сп`яніння, застосування до обвинуваченого більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією статті, не сприятиме його виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апелянт зазначає, що суд, не застосовуючи ч. 2 ст. 69 КК України, безпідставно та необґрунтовано не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, яке санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України, визначене як обов`язкове, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через м?якість.

Потерпіла, вказує що з даним вироком суду не згодна, вважає його занадто суворим та таким, що підлягає зміні з наступних підстав.

Зазначає, що обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , є визнання вини в повному обсязі, його щиросердечне каяття, активне сприяння у розкритті злочину, а також те, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, має стійкі соціальні зв`язки, проживає разом із потерпілою, яка на даний час перебуває на його повному утриманні, на обліку у психлікарні не перебуває, у зв`язку з чим, останній заслуговує на пом`якшення покарання.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

04.08.2024 р. близько 20.30 год., водій ОСОБА_6 в порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (1,53 ‰), керував технічно справним автомобілем «Peugeot 301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався по вул. Космонавтів, у правій смузі руху від вул. Херсонське шосе в напрямку вул. 4 Повздовжньої у м. Миколаєві.

Рухаючись у вказаному напрямку, в районі буд. № 73-А, ОСОБА_6 , діючи із кримінальною протиправною самовпевненістю, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагуючи на її зміни, не обрав безпечної швидкості руху свого транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, рухався зі швидкістю 75 км/год., при максимально дозволеній швидкості у населених пунктах не більше 50 км/год, при виконанні маневру випередження попутного транспортного засобу, який рухався попереду, у правій смузі проїзної частини, змінив напрямок руху праворуч та, продовжуючи рух прямо по паркувальному карману, при виникненні перешкоди для руху вперед у вигляді бардюрного каменю, який визначає межі проїзної частини, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив його виїзд за межі проїзної частини, де в подальшому скоїв зіткнення з деревом.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Peugeot 301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого фрагментарного уламкового перелому правої плечової кістки зі зміщенням уламків, переломів 5, 6 ребер справа, які ускладнились правобічним пневматораксом, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, зі слів сусідів характеризується позитивно, бажає проходити військову службу, лікування у лікарів психіатра та нарколога не проходив, однак протягом року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема за порушення швидкості руху, та за вчинення домашнього насильства щодо потерпілої, вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, офіційно не працевлаштований, крім того, судом враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію державного обвинувача щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, та думку потерпілої, яка просила обвинуваченого суворо не карати та призначити йому менш тяжке покарання у виді штрафу.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора та потерпілої на підтримку своїх апеляційних скарг, думку інших учасників, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК України, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Що стосується доводів прокурора, щодо непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч. 1 ст. 286-1 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, - караються позбавленням волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання зобов`язують суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагають, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При цьому суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. у справі № 759/5339/19, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями закріпленими в ч. 1 ст. 409 КПК України, регламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування більш суворого покарання.

Обґрунтовуючи необхідність призначення додаткового покарання, прокурор зазначає, що суд першої інстанції, припускаючись істотних суперечностей у власних висновках, зазначивши в мотивувальній частині вироку про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України та про необхідність призначення обвинуваченому обов`язкового додаткового покарання, оскільки обвинувачений протягом року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема за порушення швидкості руху, що також було допущено ним і за обставин даної справи, та за вчинення домашнього насильства щодо потерпілої, а також вчинення ним інкримінованого злочину в стані алкогольного сп`яніння, у резолютивній частині вироку, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не призначив, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість.

Апеляційний суд погоджується з наведеними висновками, оскільки не застосувавши ч. 2 ст. 69 КК України, суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано не призначив додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, яке відповідно до санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, є обов`язковим.

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що в даному випадку мало місце неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, яке унеможливило постановлення законного і обґрунтованого вироку, та призвело до неправильного призначення покарання, в частині додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, внаслідок чого, апеляційна скарга прокурора щодо скасування вироку, з ухваленням в цій частині нового вироку підлягає задоволенню, з урахуванням вимог закону України про кримінальну відповідальність та вимог кримінального процесуального закону.

Стосовно доводів апеляційної скарги потерпілої з приводу можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням або призначення покарання у виді штрафу у зв`язку з наявністю пом`якшуючих обставин, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, зі слів сусідів характеризується позитивно, бажає проходити військову службу, лікування у лікарів психіатра та нарколога не проходив, однак протягом року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема за порушення швидкості руху, та за вчинення домашнього насильства щодо потерпілої, вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, офіційно не працевлаштований, крім того, судом враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію державного обвинувача щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, та думку потерпілої, яка просила обвинуваченого суворо не карати і призначити йому менш тяжке покарання у виді штрафу.

Тобто, врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_6 покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, а саме у виді 1 року позбавлення волі.

Оскільки наведені обставини, у своїй сукупності, свідчать про підвищену суспільну небезпеку особи ОСОБА_6 , схильність до продовження злочинної діяльності, а відтак, застосування відносно обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання, не призведе до виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як ним так і іншими особами та може створити у обвинуваченого та інших осіб, схильних до вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, хибне уявлення про безкарність.

На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, воно відповідає тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Інші обставини, на які посилається в апеляційній скарзі потерпіла, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та, з огляду на встановлені у даному провадженні обставини, не впливають на можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком або призначення покарання у виді штрафу.

За наведеного, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

у задоволенні апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_6 - відмовити.

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 листопада 2024 року відносно ОСОБА_6 , в частині призначення покарання, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3