Справа № 583/3049/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2025 р. Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

її представника ОСОБА_6

з фіксацією розгляду справи підсистемою «ВКЗ», розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка кримінальні провадження № 0000130 від 02.07.2025 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хухра Охтирського району Сумської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,-

установив:

01.07.2025 близько 20.00 год., за адресою: АДРЕСА_2 , під час конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин ОСОБА_4 , підійшов до ОСОБА_5 на відстань витягнутої руки та наніс їй один удар відкритою долонею правої руки в область обличчя останньої. Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_5 було спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді: синця в ділянці верхньої повіки праворуч, рани в ділянці слизової оболонки верхньої губи ліворуч.

Такі дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину визнав повністю, підтвердив викладені в обвинувальному акті фактичні обставини. При цьому доповнив, що познайомився з потерпілою на дні народження у їх спільної знайомої на ім`я ОСОБА_7 , де він був з дружиною. Між потерпілою та його дружиною виникла сварка, під час якої потерпіла почала ображати його дружину і він вирішив захистити останню, вдаривши потерпілу один раз по обличчю. Після цієї події просив у потерпілої вибачення, пропонував їй 500 грн. у рахунок відшкодування шкоди, але та відмовилася. Щодо цивільного позову зазначив, що не має коштів на відшкодування заявленого потерпілою розміру шкоди, так як не працює, який розмір вважає справедливою сатисфакцією потерпілій, обвинувачений не зміг пояснити.

Враховуючи, що ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорені.

Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному заподіянні потерпілій легких тілесних ушкоджень та такі його дії кваліфікує за ч.1 ст.125 КК України.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

За приписами ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора», правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання, призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За статтею 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

До визначених ч.1 ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд відносить активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення шляхом надання правдивих показань про обставини його вчинення.

Сам факт визнання своєї вини обвинуваченим не може враховуватися судом як пом`якшуюча обставина, при цьому суд не вбачає у проявах поведінки обвинуваченого щирого каяття, яке характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину та означає, що особа окрім визнання своєї вини та надання правдивих показань, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Саме на цьому наголошує колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від у справі № 643/13256/17.

Обставин, визначених ч.1 ст.67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

При призначенні покарання суд, у відповідності до ст.ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, характер, ступінь суспільної небезпечності та наслідки скоєного, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та під динамічним спостереженням у лікаря-психіатра не перебуває, інформація щодо незадовільного стану здоров`я та щодо негативної характеристики обвинуваченого у суду відсутня, одружений, тобто має міцні соціальні зв`язки. Разом з тим суд бере до уваги, що обвинувачений наніс тілесні ушкодження жінці, над якою є фізично домінуючим, у присутності сторонніх людей, шкоду їй не відшкодував, зважаючи на позицію самої потерпілої та прокурора, яка враховується судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст.ст.65-67, і не має над ними пріоритету. При цьому посилання обвинуваченого на відсутність у нього роботи, а отже відсутність можливості відшкодувати потерпілій моральну шкоду суд не бере до уваги, так це не впливає на обсяг його вини та юридичні наслідки, які він зобов`язаний нести у зв`язку з вчиненим протиправним діянням, до того ж він є особою молодого віку, фізично здоровий, отже не позбавлений можливості працювати. Тому суд, керуючись принципом індивідуалізації покарання та справедливості, вважає за можливе призначити ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_4 саме такий видпокарання, на переконання суду, відповідає не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й особі обвинуваченого, є обґрунтованим, відповідає цілям покарання та вимогам справедливості.

Клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком суду законної сили не надходило.

Потерпілою ОСОБА_5 заявлено цивільний позов, згідно якого вона просить стягнути з ОСОБА_4 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 45000 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що моральна шкода полягає у моральних стражданнях, які спричинили негативні зміни у житті: щоденні думки та спогади про психотравматичну подію, страх можливого повторення події, негативні переживання та спогади, насторога, емоційні реакції при згадуванні, порушення сну, емоційна напруга, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Крім того, потерпіла просила суд врахувати, що від нанесених тілесних ушкоджень в неї на обличчі залишилися синці, у зв`язку з чим їй незручно перед людьми, зазначила, що обвинувачений побив її на очах у неповнолітньої доньки, яку вона захищала від образ компанії, де знаходився ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння.

Положеннями ст. 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Сталою судовою практикою визначено, що, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

При вирішені позовів про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що потерпілій була заподіяна моральна шкода діями обвинуваченого (цивільного відповідача), однак в меншому розмірі, ніж вказано в позові. Суд визначає розмір моральної шкоди у сумі 8000,00 грн, що відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості за обставин цього провадження, є співмірним фізичним та душевним стражданням потерпілої.

Приписами ч. 1 ст. 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 118 КПК України складовою процесуальних витрат по кримінальному провадженню є витрати на правову допомогу.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений з адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та з`ясувати, чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

З матеріалів провадження вбачається, що між потерпілою (цивільним позивачем) ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_6 було укладено договір про надання правничої допомоги. Відповідно до Акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої допомоги від 23.07.2025 року адвокат надавав правничу допомогу у формі: вивчення матеріалів кримінального провадження, обґрунтування правової позиції по справі, складання, оформлення та подання позовної заяви про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, участі у судових засіданнях по справі. Потерпілою (цивільною позивачкою) ОСОБА_5 фактично сплачено адвокату ОСОБА_6 за надання правничої допомоги по справі гонорар в сумі 6000 грн.

В ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, а має оцінювати судові витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також, чи були вони розумними.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 Цивільного процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Касаційного Цивільного суду від 16.07.2020 у справі № 909/452/19, 02.11.2020 у справі № 922/3548/19 та 18.11.2020 у справі № 923/1121/17.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивачем були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Слід також зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати осіб утримуватися від вчинення неправомірних дій, які призводять до подання відповідних позовів про захист та відновлення порушених прав.

Таким чином, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що заявлені витрати не є співмірними зі складністю провадження (свою вину обвинувачений визнав та надав правдиві показання щодо обставин вчиненого ним кримінального правопорушення), а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг не відповідають критерію реальності таких витрат. Зважаючи на вищезазначене, враховуючи часткове задоволення цивільного позову та матеріальний стан обвинуваченого, виходячи з принципів справедливості та розумності, суд вважає за доцільне зменшити суму судових витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з обвинуваченого (цивільного відповідача) до 3000,00 грн.

Процесуальні витрати, речові докази, а також заходи забезпечення кримінального провадження у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 129, 374-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому за цим законом покарання у виді 80 (вісімдесяти) годин громадських робіт.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_4 не обирати.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 8000 (вісім тисяч) гривень та 3000 (три тисячі) гривень витрат на правову допомогу.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Охтирський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Роз`яснити учасникам судового провадження їх право на отримання в суді копії вироку.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_1