ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/354/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/178/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 5 ст. 27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.332 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 01 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Даною ухвалою відмовлено в затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної 07 березня 2025 року між прокурором Бучацької окружної прокуратури ОСОБА_8 , якій на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000057 від 27.01.2025 року та обвинуваченою у цьому проваджені ОСОБА_9 і захисником обвинуваченої ОСОБА_7 ..

Кримінальне провадження повернуто прокурору для продовження досудового розслідування.

Суд мотивував своє рішення тим, що узгоджене сторонами покарання суперечить інтересам суспільства, тому не відповідає вимогам п.2 ч.7 ст. 474 КПК України та в підготовчому судовому засіданні і розгляду даної угоди сторонами не зазначалося про можливість продовження розгляду справи у загальному порядку, тому суд дійшов висновку про повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Посилається на те, що під час досудового розслідування даного кримінального провадження, 07.03.2025 року між прокурором Бучацької окружної прокуратури ОСОБА_8 , підозрюваною ОСОБА_9 (яка на час укладення угоди перебувала у вказаному статусі) та її захисником ОСОБА_7 укладено угоду про визнання винуватості.

Відповідно до вказаної угоди, сторони угоди узгодили наступне покарання:

за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України - у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень,

за ч. 4 ст. 358 КК України - у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень,

за ч. 1 ст. 332 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, враховуючи обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також особу підозрюваної, яка вчинила кримінальне правопорушення вперше, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні перестарілих батьків, стан її здоров`я, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання не зазначеного в санкції частини 1 статті 332 КК України, у виді виправних робіт на строк 1 (один) рік, які відбувати за місцем роботи, із відрахуванням в дохід держави 10 (десять) відсотків із суми заробітку засудженої.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді виправних робіт на строк 1 (один) рік, які відбувати за місцем роботи, із відрахуванням в дохід держави 10 (десять) відсотків із суми заробітку засудженої.

Звертає увагу, що при погодженні покарання із застосуванням статті 69 КК України сторонами угоди про визнання винуватості враховано також те, що дії ОСОБА_9 щодо незаконного переправлення осіб через державний кордон України не містили корисливого мотиву та не мали системного характеру. Внаслідок вчинення ОСОБА_9 злочинів, за межі України виїхала лише одна особа, яка є сином обвинуваченої. Вказані обставини істотно знижують суспільну небезпеку вчиненого діяння.

Зазначає, що підставою для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваною ОСОБА_9 було те, що узгоджене сторонами покарання суперечить інтересам суспільства, а отже не відповідає вимогам до п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України, однак, приймаючи вказане рішення суд зробив неправильний висновок щодо повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування.

Вказує, що відповідно до ч. 5 ст. 469 КПК України укладення угоди про примирення або визнання винуватості може ініціюватись в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку. Положеннями ч. 1 ст. 474 КПК України визначено, що якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою невідкладно надсилається до суду. Прокурор має право відкласти направлення до суду обвинувального акта з підписаною сторонами угодою до отримання висновку експерта або завершення проведення інших слідчих дій, необхідних для збирання та фіксації доказів, які можуть бути втрачені зі спливом часу, або які неможливо буде провести пізніше без істотної шкоди для їх результату у разі відмови суду в затвердженні угоди. Отже, законом передбачено право прокурора не направляти невідкладно обвинувальний акт з угодою до суду, якщо не зібрані та не зафіксовані всі докази і це вплине на результат розгляду провадження у разі відмови суду в затвердженні угоди.

Наголошує, що частиною 7 ст. 474 КПК України передбачено обов`язок суду щодо перевірки угоди на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону і зазначені підстави, у разі встановлення яких суд відмовляє в затвердженні угоди.

Крім того, зазначеною нормою передбачено, що у разі відмови суду в затвердженні угоди, укладення якої ініційовано на стадії досудового розслідування, судове провадження за згодою сторін кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Звертає увагу, що всупереч вимогам ст. 474 КПК України та, незважаючи на те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_9 надійшов до суду разом з угодою про визнання винуватості, суд першої інстанції, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону, дійшов висновку про наявність підстав для відмови в її затвердженні, при цьому не з`ясував питання щодо його повернення, якщо останній не відповідає вимогам КПК України, як того вимагає кримінальний процесуальний закон України.

Повернувши матеріали кримінального провадження із угодою про визнання винуватості, позбавив сторону обвинувачення права висловити свої доводи з приводу того чи були зібрані під час досудового розслідування докази, достатні для складання обвинувального акту та чи було завершено досудове розслідування, і вже в залежності від цього приймати відповідні рішення, передбачені ч. 3 ст. 314 КПК України.

При цьому судом першої інстанції не встановлено будь-якої невідповідності обвинувального акту вимогам закону.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував тих обставин, що досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженні вже закінчено, здійснено відкриття матеріалів, складено обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування та вручено його копії, таким чином повернення кримінального провадження, в даному випадку, є безпідставним, оскільки не буде досягнуто мети (продовження досудового розслідування), яке по факту є закінченим.

Окрім того, під час судового засідання суд не з`ясував у сторін кримінального провадження чи погоджуються вони на продовження судового провадження в загальному порядку та як наслідок не отримав відповідної згоди.

Зазначає, що повертаючи кримінальне провадження прокурору з вищевказаних підстав, суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Обвинувачена ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи. Відповідно до поданої нею заяви, просить розгляд справи проводити у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах прокурора, захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції в частині повернення прокурору кримінального провадження для продовження досудового розслідування є передчасним та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.7 ст.474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2)умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3)умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4)існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5)очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6)відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У разі відмови суду в затвердженні угоди, укладення якої ініційовано на стадії досудового розслідування, судове провадження за згодою сторін кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Як убачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції було відмовлено в затвердженні угоди про визнання винуватості ОСОБА_9 , укладеної у кримінальному провадженні №0000057 від 27.01.2025 між прокурором та обвинуваченою.

При перевірці змісту угоди про визнання винуватості ОСОБА_9 судом установлено, що узгоджене сторонами покарання суперечить інтересам суспільства, оскільки особа, яка вчинила злочин, пов`язаний із незаконним переправленням осіб через державний кордон України в умовах воєнного стану, суперечить закладеним у п.2 ст. 50 КК України принципам призначення покарання, тому суд дійшов висновку про невідповідність угоди вимогам ст.474 КПК України.

Водночас, обвинувальний акт, який було складено та затверджено одночасно із угодою про визнання винуватості 07.03.2025 року після завершення досудового розслідування, не був предметом перевірки в підготовчому судовому засіданні на відповідність вимогам ст.291 КПК України, а тому висновок про необхідність повернення кримінального провадження для продовження досудового розслідування суперечить вимогам ст.ст.314, 474 КПК України.

Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину, та передає його до суду в порядку, передбаченому ст.291 КПК України, тобто є процесуальним документом, яким закінчується досудове розслідування, а обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акту.

Апелянт підставно зазначив в апеляційній скарзі, що у вказаному кримінальному провадженні проведені всі необхідні дії, виконано дії, передбачені ст.290 КПК України щодо відкриття матеріалів кримінального провадження обвинуваченій та її захиснику, про що зазначено в реєстрі матеріалів досудового розслідування, наявні розписки обвинуваченої та її захисника про отримання ними копій обвинувального акта та реєстру матеріалів, що свідчить про відсутність будь-яких підстав для продовження досудового розслідування, на що судом першої інстанції не було звернуто уваги.

Також усупереч вимог ст.ст. 370, 412 КПК України суд першої інстанції не навів жодних мотивів та підстав для повернення матеріалів кримінального провадження для продовження досудового розслідування, а також не навів жодних підстав про неможливість проведення судового провадження в загальному порядку, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і наявність підстав для скасування рішення суду.

Є слушними доводи прокурора про те, що прийнявши рішення про відмову в затвердженні угоди та повернення прокурору кримінального провадження для продовження досудового розслідування, суд фактично позбавив сторону обвинувачення заявити клопотання про призначення судового розгляду в загальному порядку.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині повернення прокурору кримінального провадження для продовження досудового розслідування щодо ОСОБА_9 не можна визнати законним та обґрунтованим, тому його слід скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 474, 419 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 01 квітня 2025 року в частині повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції для проведення судового провадження в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді