Справа № 610/1256/24
провадження № 1-кп/632/51/25

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/про продовження запобіжного заходу/

28 серпня 2025 року м. Златопіль

Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження щодо ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 1111 КК України, запобіжного заходу, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Златопільського міськрайонного суду Харківської області перебуває вище згадане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 1111 КК України.

22.08.2025 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, яке було підтримано прокурором в судовому засіданні з підстав, зазначених у клопотанні, т.я. строкдії запобіжного заходу закінчується 13.09.2025, а остання обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, а також у зв`язку із тим, що ризик, передбачений п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду не зменшився та продовжує існувати, що виправдовує тримання обвинуваченої під вартою.

На думку прокурора, виключно застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою забезпечить її належну процесуальну поведінку та запобігання наведеним ризикам - переховування від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки.

Обвинувачена ОСОБА_4 заперечувала проти продовження запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію своєї підзахисної зазначивши, що його підзахисна не переховувалася від органу досудового розслідування, маючи змогу виїхати, і сама з`явилася за викликом. Вважає клопотання необґрунтованим та не підкріпленим відповідними доказами. Просив застосувати до його підзахисної заставу чи альтернативний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Суд, заслухавши позиції сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в рамках заявленого клопотання, дійшов наступного.

Так, згідно із частинами 1 - 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, поміж іншого, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років; до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки;

Положеннями ст. 199 КПК України передбачено, що при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, враховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Як вбачається зі ст. 194 КПК України, під час розгляду вказаного питання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені пунктами 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу обвинуваченого та визначені у пунктах 1 - 12 частини 1 вказаної статті.

Вирішуючи в даному випадку питання про можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій, суд враховує, що статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачені випадки коли особу може бути позбавлено свободи відповідно до процедури, встановленої законом, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (пункт «с»).

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Таким чином, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є, зокрема, запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд, зобов`язаний встановити, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» № 42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Харті проти Сполученого Королівства» №№ 12244/86, 12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обгрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

У свою чергу, обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом на стадії судового розгляду шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися, або якими може спростовуватися обвинувачення, яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, ухвалюючи остаточне рішення у кримінальному провадженні.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Матеріали кримінального провадження дають підстави вважати підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 1111 КК України, обґрунтованою, а обставини здійснення нею конкретних дій та доведеність її вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого судового розгляду, що не виключає можливості продовження застосування до обвинуваченої запобіжного заходу.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Так, ухвалою слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 19.03.2024 до підозрюваної ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» без визначення розміру застави, який востаннє продовжено ухвалою Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 16.07.2025.

Згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти основ національно безпеки України.

Термін дії запобіжного заходу спливає 13.09.2025, у зв`язку з чим виникла необхідність у вирішені питання про його продовження. Підставою прийняття таких рішень слідчим суддею стала наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 1111 КК України, яка підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, які наразі судом досліджуються. Метою - запобігання ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, - переховуванню від органів досудового розслідування та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки.

Отже, ризик переховування від суду продовжує існувати і наразі. Надаючи оцінку ризику переховування, суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, за яке Законом визначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років. Що остання офіційно працевлаштована, не заміжня, тобто не має соціально-сталих зв`язків, а тому, маючи можливість вільного пересування та контактів, розуміючи тяжкість покарання, яке загрожує їй у разі визнання її винною, з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій. Крім того, остання обвинувачується у співпраці з окупаційною владою, що може свідчити про можливість переховування від суду не тільки на території України, а й на території РФ, враховуючи введений в країні військовий стан та можливість для жінок покинути країну.

Врахування цієї обставини відповідає практиці Європейського суду з прав людини при застосуванні ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення у справі «Ілійков проти Болгарії», де Суд визначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування; рішення у справі «Летельє проти Франції», де Суд визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу).

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У рішенні ЄСПЛ «Лабіта проти Італії», Європейський суд зазначив, що тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Суди повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість, багатоепізодійна злочинна діяльність та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину, наявна можливість ухилення від явки до суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, беручи до уваги те, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від суду.

В той же час, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки прокурором жодним чином не доведений.

Отже, наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Суд вважає, що сукупність наведених чинників свідчить про певну ступінь ймовірності того, що обвинувачена може вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду та можливому виконанню покарання. Обставини, що могли б свідчити про можливість запобігання вищезазначеним ризикам шляхом застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, судом не встановлено.

Суд не ігнорує ті аргументи, які наводяться обвинуваченою та її захисником щодо обрання цілодобового домашнього арешту, проте, в даному конкретному випадку суд доходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченої і виконання процесуальних рішень по справі. Доводи клопотання обвинуваченої не спростовують встановлених судом обставин та не доводять хибність існування вищезазначених ризиків.

Підсумовуючи викладене вище, оцінивши у сукупності наведені обставини, суд не знаходить підстав для зміни щодо обвинуваченої запобіжного заходу на менш суворий і з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, а також запобігання його спробам будь - яким чином перешкоджати кримінальному провадженню, вважає доцільним, з урахуванням цілей п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу правової визначеності, продовжити його застосування в межах строку, визначеного законом.

Відповідно до абзацу восьмого частини 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-1142, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 314, 331 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартоюв умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» без визначення розміру застави, застосований відповідно до ухвали слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 19.03.2024, продовжити на 60 діб, по 26 жовтня 2025 року, включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, її захиснику та прокурору негайно, після її проголошення, а також направити начальнику Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» для виконання.

У задоволенні клопотання захисника про обрання альтернативного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту чи про визначення розміру застави відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1