Дата документу 02.06.2025 Справа № 322/774/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/774/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/271/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 309 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 13 травня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Овруч Житомирської області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, маючий на утриманні двох малолітніх дітей, військовослужбовець, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1514 грн. 56 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи намір на незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, всупереч вимог ст.ст.1, 13, 25-28 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», Постанови Кабінету Міністрів Україні №770 від 6 травня 2000 року «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» 15 квітня 2024 року перебуваючи біля станції метро «Лебідська» в м. Київ, знайшов зіп-пакет з порошкоподібною речовиною рожевого кольору, яку ОСОБА_7 будучи особою, котра раніше вживала наркотичні речовини, визначив як психотропну речовину амфетамін, після чого у ОСОБА_7 , раптово виник злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини, без мети збуту, реалізуючи який останній поклав її до свого гаманця, який поклав до свого рюкзаку, таким чином вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту.

16 квітня 2024 року в період часу з 13 години 01 хвилини по 13 години 20 хвилини, на блок посту №З-03 неподалік смт Новомиколаївка Запорізького району Запорізької області, що розташований на 59 км автодороги «Запоріжжя-Донецьк» під час проведення огляду місця події у ОСОБА_7 було вилучено психотропну речовину обіг якої обмежено амфетамін, маса якої склала 0,3450 г (в перерахунку на основу), яку останній придбав та зберігав при собі для власного вживання без мети збуту.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем та має офіційний дохід, що свідчить про можливість призначення йому покарання у виді штрафу.

Крім того, наявність судимості буде перешкоджати ОСОБА_7 належно виконувати обов`язок щодо захисту країни.

Просить вирок у частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді штрафу.

28 жовтня 2024 року від захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

8 травня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшли відомості, надані на запит суду, відповідно до яких ОСОБА_7 є особою яка самовільно залишила частину під час проходження військової служби.

До судового засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 не з`явився, поважні причини неявки апеляційному суду не повідомив, із заявою про відкладення розгляду апеляційної скарги свого захисника на адресу апеляційного суду не звернувся, у зв`язку із чим, враховуючи приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 309 КК України, є обґрунтованими та підтверджені встановленими органом досудового розслідування обставинами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Розгляд обвинуваченого акта проводився в порядку ч. 2 ст. 381 КПК України на підставі письмової заяви ОСОБА_7 , складеної в присутності захисника, щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з частиною другою цієї статті та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії кримінальних проступків, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше судимий, має на утриманні малолітніх дітей, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо з призначенням йому покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді 1 року обмеження волі, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, однак підстави для призначення йому покарання у виді штрафу відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 309 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції, а звільняючи на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням, йому було встановлено іспитовий строк, передбачений ч. 4 ст. 75 КК України, не максимальної тривалості, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Усі доводи апеляційної скарги сторони захисту зводяться до того, що обвинувачений ОСОБА_7 є військовослужбовцем та має офіційний дохід, тому зможе сплатити призначений йому штраф, а наявність судимості буде перешкоджати йому належно виконувати обов`язок щодо захисту держави.

Разом з тим, з відповіді командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 2 травня 2025 року № 1479/1/1375 вбачається, що 18 березня 2025 року ОСОБА_7 самовільно залишив військову частину.

На переконання колегії суддів, вказаний факт спростовує доводи апеляційної скарги, які, до того ж, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Також матеріали кримінального провадження не містять відомостей про наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 хоча б неофіційного місця роботи, що дало б можливість сплатити йому штраф, у випадку його призначення.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 13 травня 2024 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4