Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/481/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 389/232/25 Доповідач в колегії апеляційного суду
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2025 року в кримінальному провадженні № 0000468 від 22.05.2024 року за ч.1 ст. 263, ч.2 ст.15, п.1,7 ч.2 ст.115, ч.5 ст.407 КК України, якою обвинуваченому:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Знам`янка Знам`янського району Кіровоградської області, громадянину України, військовослужбовцю, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст.89 КК України, такого що не має судимостей,

продовжено строк тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

З матеріалів судового провадження вбачається, що за клопотанням прокурора ОСОБА_6 ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, а саме до 07 серпня 2025 року.

Рішення суду мотивовано наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме того, що ОСОБА_9 , у разі доведеності його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч.2 ст.15, п.1,7 ч.2 ст.115, ч.5 ст.407 КК України загрожує покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк.

Крім того, раніше судимий за ч.4 ст. 407 КК України ОСОБА_9 , за висновком суду, ніде не працює, не одружений, дітей не має, а тому перебуваючи на свободі буде переховуватись від правосуддя, впливати на потерпілого та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та продовжити злочинну діяльність, а позитивні характеристики ОСОБА_9 та державні нагороди «Захисника Вітчизни» на думку суду, не зменшують вказані ризики, не забезпечать належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 та не дають суду підстави для застосування обвинуваченому інших менш суворих запобіжних заходів, окрім як тримання під вартою

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до ОСОБА_9 інший альтернативний триманню під вартою запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про те, що версія слідства про вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, грунтується на припущеннях, за відсутністю об`єктивних даних та достовірних доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_9 умислу та мотиву на вбивство, вважають, що дії ОСОБА_9 , який сам заінтересований в об`єктивності та справедливості суду, можуть підпадати під ознаки хуліганства.

З посиланням на практику Європейського суду з прав людини захисник стверджує про відсутність законних підстав для подальшого тримання ОСОБА_9 під вартою та об`єктивних даних, які б з достовірністю свідчили про те, що перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом, який прирівнюється до позбавлення волі, ОСОБА_9 буде переховуватись від правосуддя, незаконно впливати на потерпілих або свідків або продовжувати злочинну діяльність, а також недоведеність прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

Вважає, що подальше безпідставне утримання ОСОБА_9 у слідчому ізоляторі, при регулярних повітряних тривогах, за відсутністю бомбосховища, ставить під ризик його життя та здоров`я, що є додатковим, невиправданим ризиком.

Крім того, захисник вказує, що ЄСІІЛ часто констатує порушення пункту 3 статті 5 Конвенції зв`язку з тим, що навіть коли йдеться про тривалі строки тримання під вартою національні суди часто обгрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, тоді, як згідно з пунктом 3 статті 5 після спливу певного часу подальше існування обгрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи суди зобов`язані обгрунтовувати рішення про продовження тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані ( рішення у справі Єлоєва та рішення у справі «Свершов проти України) Суд не може рекомендувати, які конкретні заходи слід вжити у зв`язку з цим, але зазначає, що національні органи повинні розв`язати що проблему, щоб не допустити подальшого надходження аналогічних скарг за цим пунктом статті.

Також захисник у своїй апеляційній скарзі стверджує, що при вирішенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд не врахував, що ОСОБА_9 ніколи не перешкоджав слідству, дає показання, має міцні соціальні зв`язки, на утриманні дитину, постійне місце проживання та позитивні характеристики, військовослужбовець, захищає незалежність та територіальну цілісність України, нагороджений «Золотим Хрестом» та медаллю «Захисник Вітчизни»

Заслухавши доповідача, пояснення адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, за таких підстав.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що розглядаючи заяви громадян України про порушення вимог ст. 5 Конвенції, Європейський суд з прав людини у переважній більшості справ встановлює порушення Україною вимог зазначеної статті Конвенції, у результаті чого в справі «Харченко проти України» від 10.02. 2011 ЄСПЛ зазначив, що порушення Україною положень ст. 5 Конвенції мають системний характер.

У практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень п. 1 ст. 5 Конвенції встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було «законним», зокрема з дотриманням процедури, встановленої законом.

У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст. 5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Надаючи на момент апеляційного розгляду заявленого прокурором клопотання оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_9 переховуватися від суду, колегія суддів не може не враховувати позицію Європейського Суду з прав людини про те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення у справі за конституційними скаргами заінтересованих осіб щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність. При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про продовження тримання ОСОБА_9 під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.

Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правил статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.

Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»).

Ризик втечі обвинуваченого (підозрюваного) не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»).

Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Як вбачається з матеріалів, при зверненні до суду, прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 у своєму клопотанні, зазначив про те, що на даному етапі судового розгляду не зменшились і продовжують існувати ризики того, що обвинувачений ОСОБА_9 якому у разі доведеності винуватості загрожує покарання, у тому числі у виді позбавлення волі на тривалий строк, перебуваючи на свободі може переховуватись від правосуддя.

З метою уникнення кримінальної відповідальності та справедливого покарання ОСОБА_9 , за висновком прокурора, перебуваючи на свободі може впливати на свідків, які наразі ще недопитані та потерпілих у справі, вчинити інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому конкретних даних або іншої інформації, які б свідчили про вплив на свідків або потерпілих або намагання ОСОБА_9 якимось чином перешкоджати правосуддю, матеріали клопотання про продовження строку тримання під вартою не містять.

Прокурор, під час перегляду справи також не зміг пояснити або навести факти тиску обвинуваченого на свідків або потерпілих або спроби перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Позиція прокурора полягає в тому, що вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів буде доведена сукупністю обгрунтованих та неспростованих доказів, при цьому не оспорює, що кримінальна справа знаходилась у провадженні різних судів, а підготовче провадження триває більше року .

Як пояснили захисники обвинуваченого ОСОБА_9 , під час апеляційного розгляду, вони самі заінтересовані у всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин цієї справи, бажають довести невинуватість свого підзахисного і переконані у справедливості суду, а позиція прокурора про правильність кваліфікації, наявність доказів та упевненість прокурора в результатах розгляду обвинувального акту перебільшенням, оскільки слідство на думку сторони захисту проведено неповно та необ`єктивно, з явним обвинувальним ухилом та з істотним порушенням вимог КПК.

Колегія суддів в деякій мірі погоджується з доводами захисників, оскільки очікування призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення свободи не може бути безумовною підставою для його подальшого тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії»)

Саме існування обвинувального акту у даному кримінальному провадженні зі спливом певного часу (тримання ОСОБА_9 під вартою більше року ) перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для тримання під вартою (рішенні у справі «Єлоєв проти України» )

До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами.

Зазначена правова позиція також викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Яблонський проти Польщі», «Іловецький проти Польщі».

Що стосується заявленого ризику переховування ОСОБА_9 від суду чи інших способів неналежної процесуальної поведінки, то клопотання прокурора та рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, на думку апеляційного суду обмежено загальними фразами про тяжкість покарання, яке йому загрожує та ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих.

Сукупність зазначених даних, з урахуванням недоведеності прокурором під час апеляційного розгляду обставин, які вказують на наявність реальних або можливих намірів ухилення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності або реальних намірів вдатися до таких дій, у деякій мірі вказує про небезпідставність доводів апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 про відсутність на час апеляційного розгляду вірогідності існування такого ризику.

При цьому на даному етапі, колегія суддів не входить в обговорення питань про наявність або відсутність у діях ОСОБА_9 складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, достатності або відсутності зібраних у справі доказів, їх належності та допустимості для доведеності або недоведеності обвинувачення.

В даному випадку, при вирішенні клопотання прокурора про продовження строку тримання підозрюваного ОСОБА_9 під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суду першої інстанції, згідно змісту вимог ст. 194 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , слід було також врахувати його особу та особисті обставини його життя, які можуть свідчити на користь збільшення або зменшення ризику наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу.

Однак, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , колегія суддів схиляється до думки про існування достатньої ймовірності ризику намагань ОСОБА_9 ухилення від правосуддя.

Проте не зважаючи на такий ризик, з урахуванням недоведеності прокурором інших ризиків, специфіки та обсягу доказування по даній категорії справ, перспективи розгляду даної судової справи, зважаючи, у тому числі на навантаження на суддів, що існує на даний час в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області, кількість суддів в установі, які мають можливість відправляти судочинство, велику кількість та складність судових справ, що одночасно перебувають в провадженні останніх, а також практики ЄСПЛ, а саме рішення «Харченко проти України», відповідно до якої судом обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, вважає, що з урахуванням часу тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, його подальше перебування під вартою фактично створюватиме умови для відбування ним покарання за відсутністю обвинувального вироку щодо нього, що в певній мірі може призвести в свою чергу до порушення принципу верховенства права, передбаченого ст. 8 Конституції України, порушення конституційного права ОСОБА_9 на свободу та особисту недоторканість, передбаченого ст. 29 Конституції України, не відповідатиме принципу презумпції невинуватості, визначеному ст. 62 Конституції України, а також буде суперечити принципам, визначеним ст.ст. 3, 5-6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема й принципу поваги до людської гідності.

Колегія суддів апеляційного суду, з урахуванням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , його соціальний статус, Державних нагород, наявність у нього міцних соціальних та сімейних зв`язків, а також його репутацію та майновий стан, а також з урахуванням лише часткового доведення прокурором ОСОБА_10 в судовому засіданні обставин, які вказують на наявність реальних або можливих намірів ухилення ОСОБА_9 від суду або реальних намірів вдатися до таких дій, дійшла висновку про зменшення вірогідності існування такого ризику.

Відтак, з метою забезпечення справедливого балансу інтересів обвинуваченого ОСОБА_9 , який сам заінтересований в об`єктивності суду при з`ясуванні обставин цієї справи та суспільства, колегія суддів дійшла висновку про можливість часткового задоволення апеляційної скарги сторони захисту та заміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, які на переконання суду у повному обсязі забезпечить дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки та цілком нівелює можливість реалізації останнім спроб ухилитися від суду.

Керуючись ст.ст. 183, 199, 331, 405, 406, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2025 року про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою в кримінальному провадженні № 0000468 від 22.05.2024 року за ч.1 ст. 263, ч.2 ст.15, п.1,7 ч.2 ст.115, ч.5 ст.407 КК України на 60 днів, а саме до 07 серпня 2025 року включно - скасувати та постановити нову ухвалу.

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Застосувати обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, строком до 07 серпня 2025 року включно, заборонивши йому цілодобово залишати місце постійного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду.

На підставі ч.5 ст.194 КПК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_9 :

- не залишати цілодобово постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

- прибувати до суду за першою вимогою;

- здати до уповноважених органів на зберігання паспорт громадянина України та у разі наявності паспорт для виїзду з України;

- утриматись від спілкування зі свідками та потерпілими в даному кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Строк дії ухвали закінчується о 00.00 год. 07 серпня 2025 року.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 з-під варти негайно.

Надати можливість працівникам ВП № 1 (м. Знам`янка) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області, з метою контролю за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_9 безперешкодно перевіряти його за місцем проживання, вимагати усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Копію даної ухвали направити до ВП № 1 (м. Знам`янка) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області для виконання.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на процесуального прокурора по даному кримінальному провадженню.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4