Справа № 489/3899/25
Провадження № 1-кс/489/1389/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

19 травня 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Інгульського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого, погоджене з прокурором, у кримінальному провадженні № 0001542 від 25.06.2024 за ч. 5 ст. 407 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кілія Кілійського району Одеської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, на час вчинення кримінальних правопорушень перебуваючого на посадах кухаря господарчого відділення військової частини НОМЕР_1 та матроса резерву 3 взводу військової частини НОМЕР_2 , не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зі слів зареєстрованого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

з участю прокурора ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

встановив:

Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні за фактом самовільного залишення ОСОБА_3 02.05.2024 місця служби у військовій частині НОМЕР_1 та 24.12.2024 у військовій частині НОМЕР_2 , тривалістю понад три доби.

До слідчого судді надійшло клопотання слідчого, погоджене з прокурором, про застосування до підозрюваного ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з наявністю ризиків того, що він може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Підозрюваний та захисник заперечували проти задоволення клопотання. При цьому, підозрюваний підтвердив обставини самовільного залишення військової частини.

Вислухавши учасників кримінального провадження, дослідивши письмові матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків.

При розгляді клопотання встановлено, що ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме в тому, що, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та перебуваючи на посаді кухаря господарчого відділення військової частини НОМЕР_1 , 02.05.2024 самовільно залишив місце служби тривалістю понад три доби, після чого повернувся на службу 17.12.2024, однак в подальшому, перебуваючи на посаді матроса, 24.12.2024 самовільно залишив місце служби у військовій частині НОМЕР_2 тривалістю понад три доби до часу затримання 16.05.2025.

Відповідно до протоколу затримання, 16.05.2025 о 15:15 годині ОСОБА_3 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та вказаного дня вручено повідомлення про підозру у його вчиненні. При цьому, обґрунтованість підозри на даному етапі не вимагає доведення вказаних фактів та вини підозрюваного у вчиненому діянні поза розумним сумнівом.

Згідно зі ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до п. 36 Рішення ЄСПЛ у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.05.2010 (остаточне 20.08.2010), вбачається, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Слідчий суддя вважає доведеним наявність існування передбаченого статтею 177 КПК України ризику того, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності, що підтверджується тим, що він підозрюється у вчиненні умисних тяжких злочинів, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, має достатню обізнаність, щоб розуміти тяжкість інкримінованих йому кримінальних правопорушень та покарання за їх вчинення, не має міцних соціальних зв`язків, а також вчинив два аналогічні кримінально карані діяння протягом короткого періоду часу.

Натомість прокурором не доведено ризик незаконного впливу на свідків, оскільки, по-перше, в клопотанні не вказані конкретні свідки, на яких може вплинути підозрюваний та яким саме чином, враховуючи факт його постійного перебування за межами військової частини, яку він самостійно залишив. По-друге, не надані докази того, що з часу вчинення підозрюваним відповідних кримінальних правопорушень він намагався вплинути на свідків в даному провадженні. По-третє, факт залишення підозрюваним місця служби задокументований відповідними письмовими доказами, в тому числі матеріалами службового розслідування військових частин, тому показання свідків в такій категорії справ не є визначальними, а, отже, і ризик впливу на таких свідків несуттєвий для даного кримінального провадження. Також військовослужбовці, які продовжують військову службу і можуть бути потенційними свідками у провадженні, фактично не мають змоги контактувати з підозрюваним, який перебуває поза службою.

Крім того, прокурором не доведено ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином через те, що на теперішній час не проведені всі можливі та необхідні слідчі дії, а підозрюваний, перебуваючи на волі та дізнавшись з матеріалів клопотання про зібрані стороною обвинувачення докази на підтвердження його винуватості, може вживати заходи для перешкоджання об`єктивності досудового розслідування, оскільки, по-перше, досудове розслідування даного кримінального провадження триває значний проміжок часу і в органу досудового розслідування було достатньо часу провести необхідні слідчі дії, спрямовані на здобуття та фіксацію необхідних доказів. По-друге, в клопотанні не описано, яким саме чином таке перешкоджання може бути вчинене підозрюваним, враховуючи той факт, що в ході всього періоду досудового розслідування він не вчиняв будь-яких дій, направлених на перешкоджання кримінальному провадженню, хоча мав таку можливість. По-третє, фактично сторона обвинувачення, ініціювавши відповідне клопотання про застосування запобіжного заходу, дала змогу ознайомитись підозрюваному з матеріалами клопотання та зібраними доказами, тим самим зумовила заявлений нею ж ризик і в подальшому це й же ризик поклала в основу клопотання.

При цьому, прокурором доведено необхідність застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою для запобігання встановленому під час розгляду клопотання ризику, враховуючи той факт, що останній протягом тривалого періоду часу ухилявся від служби та переховувався від органу досудового розслідування, та йому інкримінується самовільне залишення місця служби в умовах воєнного стану, що вчинено двічі.

Також сторонами кримінального провадження не надано слідчому судді відомостей, які б свідчили про неможливість утримання підозрюваного під вартою.

Крім того, слідчий суддя враховує, що відповідно до положень ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього кодексу, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Також, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, наявність ризику переховування від органу досудового розслідування, обставини кримінальних правопорушень (в умовах воєнного стану та двічі протягом короткого періоду часу), особу підозрюваного (відсутність міцних соціальних зв`язків), слідчий суддя вважає доцільним не визначати розмір застави відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України.

Вказане є підставою для задоволення клопотання.

Керуючись стст. 176-178,182,183,193-194,196-197,309,372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання про застосування запобіжного заходу задовольнити.

Застосувати до підозрюваного у кримінальному провадженні № 0001542 від 25.06.2024 за ч. 5 ст. 407 КК України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в межах строку досудового розслідування, з моменту фактичного затримання - з 16.05.2025 до 14.07.2025 включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали вручити підозрюваному, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню з моменту її оголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Строк дії ухвали до 14.07.2025 включно.

Слідчий суддя ОСОБА_1