ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/1789/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1367/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.296 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 07 квітня 2025 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Чернин Таращанського району Київської області, громадянка України, з середньою освітою, одружена, офіційно не працевлаштована, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима:

- вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 жовтня 2024 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривен (не сплачений);

- вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,-

визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, та їй призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Відповідно до положень ст. ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2024 року, остаточно призначено покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахується з моменту фактичного затримання, після набрання вироком законної сили.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено долю речових доказів та витрат за проведення судово-товарознавчої експертизи.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирався.

Як встановив суд, 13 березня 2025 року о 14 годині 11 хвилин ОСОБА_8 , у стані алкогольного сп`яніння у громадському місці за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна, 29А, перебувала поблизу громадського закладу «Перукарня», де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП « ОСОБА_9 », який здає за договором суборенди робочі місця ФОП « ОСОБА_10 », ФОП « ОСОБА_11 », ФОП « ОСОБА_12 ». Вказана « ОСОБА_13 » є місцем загального користування та призначене для відвідування широкого кола осіб для надання ним послуг перукарів та манікюру, і, діючи з раптово виниклих хуліганських спонукань, що випливали з бажання показати свою зверхність до оточуючих, тобто з розгнузданого самолюбства, та маючи умисел, направлений на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, поєднане з особливою зухвалістю, що виразилась у пошкодженні майна, використовуючи брутальну (нецензурну) лайку у бік оточуючих, порушуючи громадський порядок, зневажливо ставлячись до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, і, тримаючи в руках фрагмент цегли, яку знайшла поряд з будівлею, суб`єктивно усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, нанесла не менше 3-х (трьох) ударів по вікнах закладу, таким чином розбивши два склопакети, і завдавши при цьому матеріальних збитків фізичній особі-підприємцю ОСОБА_14 .

Після цього ОСОБА_8 , не маючи на меті припинити хуліганські дії, вдарила ще раз фрагментом цегли по вікну закладу, та потому кинула вищевказаний фрагмент цегли у вікно, тим самим пошкодивши другий склопакет та поставивши під загрозу життя та здоров`я відвідувачів та працівників закладу, таким чином порушила нормальний порядок роботи громадського закладу «Перукарня» а також присутніх працівників та відвідувачів.

Хуліганські дії ОСОБА_8 мали триваючий та наполегливий характер, продовжувались всупереч неодноразовим зауваженням інших осіб, та були зупинені лише співробітниками поліції.

У результаті вчиненого кримінального правопорушення, ОСОБА_8 пошкодила два однокамерних склопакети ТМ «Стеклолюкс» з формулою 4-16-4, розмірами 950?1975, чим спричинила матеріальні збитки ОСОБА_14 , який є матеріально відповідальною особою за вказане приміщення громадського закладу, згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 782/25 від 17 березня 2025 року, на суму 6908,36 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 просить вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 07 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню - ч.1 ст.71 КК України, та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.296 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Відповідно до ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України, за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарань, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2024 року та повністю приєднати покарання, невідбуте за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 жовтня 2024 року у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень та остаточно призначити покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень, який, відповідно до ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно.

Звертає увагу на те, що призначаючи покарання за кількома вироками, суд повинен визначити вид і розмір основного й додаткового покарання за знову вчинений злочин, а потім повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком із посиланням на ст.71 КК України. Таким чином, судом мало бути визначене ОСОБА_8 остаточне покарання на підставі ст.71 КК України, з урахуванням покарання призначеного за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 жовтня 2024 року року, яке нею не відбуте. Зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання не у повній мірі врахував дані, що характеризують особу обвинуваченої, яка не працює, раніше двічі була засуджена, а також характер вчинених нею дій.

У судові засідання Харківського апеляційного суду від 02 червня 2025 року, 25 червня 2025 року, 06 серпня 2025 року обвинувачена ОСОБА_8 не з`явилася, будь-яких клопотань, зокрема, про відкладення судового засідання, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Зокрема, судом апеляційної інстанції обвинуваченій на адресу місця проживання через поштове відділення направлялись судові повістки з рекомендованим повідомленням, які повертаються до Харківського апеляційного суду, у зв`язку відсутністю адресата за вказаною адресою.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 02 червня 2025 року та 25 червня 2025 року органу досудового розслідування доручено встановити місцезнаходження обвинуваченої ОСОБА_8 та повідомити її про наступне судове засідання в Харківському апеляційному суді (арк.61, 77-78).

Відповідно рапорту старшого дізнавача сектору дізнання ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_15 від 25 червня 2025 року, на виконання ухвали Харківського апеляційного суду від 25 червня 2025 року, проводились заходи на встановлення місця знаходження ОСОБА_8 , зокрема, здійснювались виїзди за останнім відомим місцем мешкання обвинуваченої, а саме: АДРЕСА_2 , де двері відчинив її син - ОСОБА_16 , який пояснив, що вже тривалий час його мати за вказаною адресою не з`являється. Крім того, перевіркою бази ІКС «ІПНП» встановлено, що ймовірним місцем проживання ОСОБА_8 є адреса - АДРЕСА_3 , але прибувши за вказаною адресою, двері ніхто не відчинив. Крім того, здійснювались телефонні дзвінки за наданим ОСОБА_8 мобільним телефоном НОМЕР_1 , але мобільний номер телефону вимкнутий та на зв`язку остання не з`являється. Таким чином, встановити місцезнаходження ОСОБА_8 , не виявилось можливим (арк.74).

Крім того, згідно рапорту старшого дізнавача сектору дізнання ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_15 від 02 серпня 2025 року, 24 липня 2025 року ОСОБА_8 було виявлено на території Холодногірського району м. Харкова та запрошено до ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області з метою проведення бесіди про необхідність явки до Харківського апеляційного суду, але останньою було складено заяву про те, що она ознайомлена про необхідність прибуття 06 серпня 2025 року о 12 годині 00 хвилин, але прибути не може через сімейні обставини та у заяві остання зазначила, що просить провести судове засідання без її участі.

Згідно письмової заяви ОСОБА_8 від 24 липня 2025 року, вона належним чином повідомлена про необхідність прибути у судове засідання Харківського апеляційного суду 06 серпня 2025 року о 12 годині 00 хвилин, але у зв`язку з сімейними обставинами на вказану дату прибути не зможе. Просить дане провадження розглянути без її участі, з вироком Ленінського районного суду від 07 квітня 2025 року ознайомлена у повному обсязі, з апеляційної скаргою прокурора ознайомлена та просить відмовити у задоволенні скарги та призначити їй іспитовий строк, призначивши найменше покарання.

Відповідно до ч.4 ст.405 КК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Зі змісту норм чинного кримінально-процесуального закону вбачається, що обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням заяви ОСОБА_8 від 24 липня 2025 року про розгляд провадження за її відсутністю, вислухавши думку прокурора, який вважав за можливе провести апеляційний розгляд за відсутністю обвинуваченої, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги прокурора без участі обвинуваченої ОСОБА_8 , враховуючи відомості, які містяться в матеріалах провадження, з урахуванням, що в апеляційній скарзі прокурора фактично не порушується питання про погіршення становища обвинуваченої.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, було здійснено в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій останньої за ч.1 ст.296 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні про неправильне застосування судом вимог закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу.

Так, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в абз. 1 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, за сукупністю вироків (ст. 71 КК України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбуття основного покарання чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також, коли новий злочин вчинено після оголошення вироку, але до набрання ним законної сили. Під час складання покарань у порядку зазначеної норми остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Вищевказана позиція щодо призначення покарання за сукупністю вироків висловлена також і в постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі №511/37/16-к та від 14 липня 2021 року у справі №443/806/19.

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 01 липня 2020 року у справі №766/39/17, в якій зазначено, що при визначені того, які з правил призначення остаточного покарання підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Згідно положень ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 243/2528/19 положення ч. 3 ст. 72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Цих вимог закону судом першої інстанції було дотримано не в повному обсязі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 засуджена вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 жовтня 2024 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривен (не сплачений), а також вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, у цьому кримінальному провадженні, вбачається, що 13 березня 2025 року ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України, тобто у період невідбутого покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2024 року, так і у період невідбутого покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 жовтня 2024 року.

Судом першої інстанції вірно визначив ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ч.1 ст.71 КК України.

Разом з цим, суд першої інстанції при призначенні остаточного покарання не врахував вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 жовтня 2024 року, та ухвалив рішення щодо самостійного його виконання, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю доводів прокурора про те, що судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню - ст.71 КК України, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409, п.1 ч.1 ст.413 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Пунктом п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що виразилось у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, колегія суддів, відповідно до положень ст. ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, є кримінальним проступком, а також відомості про особу обвинуваченої, яка раніше судима, покарання призначене вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року у виді штрафу не виконала, вчинила нове кримінальне правопорушення у період іспитового строку призначеного вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2024 року, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, одружена, на утриманні малолітніх дітей або батьків похилого віку не має, офіційно не працевлаштована, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , відповідно до ст.66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченій, відповідно до ст.67 КК України, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, рецидив кримінальних правопорушень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що обвинуваченій ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.296 КК України, яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України, в період невідбутого покарання за попередніми вироками, колегія суддів, вважає необхідним призначити остаточне покарання ОСОБА_8 із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2024 року та повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року, який, відповідно до вимог ч.3 ст.72 КК України, необхідно виконувати самостійно.

Саме таке покарання, на думку колегії, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України, та принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що, якщо за попереднім вироком було призначено покарання у виді обмеження волі, яке слід відбувати реально, то під час ухвалення нового вироку, із застосуванням положень ст.71 КК України, суд не може звільнити обвинувачену від відбування призначеного за цим вироком покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Відповідні правові висновки зазначені в постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі №686/3226/20, від 09 серпня 2022 року у справі №359/4720/20, від 01 березня 2023 року у справі №758/15350/21.

Будь-яких законних підстав для пом`якшення обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, в тому числі призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок районного суду в частині призначення покарання скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.

Поряд з цим належить врахувати, що, відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку, суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , в редакції змінених апеляційних доводів та вимог, - задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.296 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком часткового приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2024 року у виді 6 (шести) місяців обмеження волі, та повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 жовтня 2024 року у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень, та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі та штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, який, відповідно до вимог ч.3 ст.72 КК України, виконувати самостійно.

В решті вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий -

Судді: