Справа № 273/913/25
Провадження № 1-кп/273/140/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року м. Баранівка

Баранівський районний суд Житомирської області у складі

головуючий суддя ОСОБА_1

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001737 від 10.03.2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Михайлин Козятинського району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, раніше судимого вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 23.03.2023 року за ч.3 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі; ухвалою Богунського районного суду Житомирської області від 03.06.2024 року звільненого від відбування покарання умовно-достроково з невідбутою частиною 3 роки 12 днів для продовження проходження військової служби за контрактом,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, в порушення вимог ст.ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Розділу І Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 08.01.2025 о 08:00 не з`явився із лікувального закладу до розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 та перебував поза межами служби до 24.01.2025, коли повернувся до військової частини НОМЕР_1 .

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_4 обов`язки військової служби за посадою не виконував, перебуваючи поза межами військової частини правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про нез`явлення вчасно ним на службу та його причини не повідомляв, та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи це із виконання службових обов`язків.

Такими діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Крім того, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, в порушення вимог ст.ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Розділу І Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 27.01.2025 о 18:00 самовільно залишив місце служби розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 та перебував поза межами служби до 26.03.2025, коли був затриманий слідчим в приміщенні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_4 обов`язки військової служби за посадою не виконував, перебуваючи поза межами військової частини правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним самовільне залишення місця служби та його причини не повідомляв, а проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи це із виконання службових обов`язків.

Такими діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні та всі встановлені обставини справи. Суду пояснив, що 04.06.2024 року уклав контракт на продовження проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 . Після отриманого поранення перебував на лікуванні, повинен був повернутися до військової частини 07.01.2025 року, проте з лікування повернувся додому, де продовжив лікування, оскільки розумів, що у військовій частині його ніхто лікувати не буде. Щодо лікування консультувався з фельдшером, звертався по телефону до хірурга, який вказував, які мазі прикладати, офіційно за лікуванням не звертався. 24.01.2025 року був доставлений до військової частини, та 27.01.2025 року знову залишив військову частину з метою продовжити лікування. Вказує, що звертався усно до командира частини щодо відпустки, проте письмово рапорти з цього приводу не подавав, до органів правопорядку не звертався. Після залишення військової частини перебував дома, продовжував лікування. Був затриманий ДБР 26.03.2025 року. Щиро розкаюється у вчиненому, зробив для себе належні висновки, просив суворо не карати.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

У судовому засіданні прокурор, враховуючи, що обвинувачений визнає свою вину та всі встановлені обставини справи, просив суд визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Обвинувачений та його захисник не заперечили щодо визнання судом недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи думку учасників судового провадження, які не заперечували щодо застосування ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, також роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку..

За таких обставин, суд дійшов переконливого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ст.65 Кримінального кодексу України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та зокрема те, що відповідно до ст.12 Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України, кваліфікується як тяжкий злочин.

Щодо особи обвинуваченого, суд враховує, що ОСОБА_4 раніше судимий, звільнений від відбування покарання умовно-достроково, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, приймав участь у бойових діях та отримав поранення, за місцем проходження служби зарекомендував себе посередньо, виявляє повагу до командирів та старших за військовим званням, до виконання обов`язків ставиться посередньо, потребує постійного контролю з боку командирів, його ставлення до вчиненого - вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому.

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , є вчинення злочину повторно.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, в межах санкції ч.5 ст.407 КК України у виді позбавлення волі.

Разом із тим, судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше судимий вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 23.03.2023 року за ч.3 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі. Ухвалою Богунського районного суду Житомирської області від 03.06.2024 року ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання умовно-достроково з невідбутою частиною 3 роки 12 днів для продовження проходження військової служби за контрактом.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст.71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, тому суд вважає за необхідне до покарання призначеного за новим вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 23.03.2023 року за ч.3 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі та остаточно ОСОБА_4 на підставі ч.1, 4 ст. 71 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі.

Визначене обвинуваченому покарання відповідатиме принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

В силу прямих вимог законодавства суд позбавлений можливості застосувати до обвинуваченого статті 69, 75 КК України та призначити покарання з випробуванням чи більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

Цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні не заявлено.

Арешт на майно не накладався.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Враховуючи призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально, запобіжний захід до набрання вироком законної сили необхідно залишити попередній тримання під вартою.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

Таким чином, ОСОБА_4 слід зарахувати в строк відбуття покарання тримання під вартою в період з 27 березня 2025 року по 04 червня 2025 року включно.

Керуючись ст. 2, 7, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395, 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати до покарання призначеного за даним вироком невідбуте покарання за вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 23.03.2023 року за ч.3 ст.186 КК України і остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили необхідно залишити попередній тримання під вартою.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання з 26.03.2025 року.

На підставі ст.72 КК України зарахувати до строку призначеного судом покарання термін перебування ОСОБА_4 під вартою з 27.03.2025 року по 04.07.2025 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Житомирського апеляційного суду через Баранівський районний суд Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1