Справа № 462/707/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/291/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 лютого 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Повітно Городоцького району Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 /один/ рік.

На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень та вироків повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 29.11.2024 року у виді штрафу та частково приєднано до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуте покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 20.12.2024 року, перевівши згідно зі ст.72 КК України покарання у виді обмеження волі в покарання у виді позбавлення волі, та призначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк один рік один місяць.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 29.11.2024 року /справа №463/11091/24/ вирішено виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його затримання уповноваженим органом на виконання вироку суду, який набрав законної сили.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , який засуджений 29.11.2024 року Личаківським районним судом м. Львова за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень, окрім цього 20.12.2024 Залізничним районним судом м. Львова за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання із випробовуванням, іспитовим строком тривалістю 1 рік, діючи всупереч положень Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їхніх аналогів і прекурсорів», Закону України «Про засади протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин та зловживання ними», умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді порушення правил обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, протягом року після засудження за статтею 309 КК України, вчинив кримінальне правопорушення у сфері незаконного обігу психотропних речовин.

Так, ОСОБА_7 , 14.12.2024 року близько 14:00 год., перебуваючи по вул. Рудненській, 5 у м. Львові, на землі, біля смітника, знайшов (придбав) один полімерний зіп-пакет з герметичною защіпкою та смугою синього кольору, у середині якого знаходилась кристалічна речовина білого кольору. Зрозумівши, що це психотропна речовина, а саме PVP, ОСОБА_7 вирішив незаконно зберігати її при собі з метою власного вживання без мети збуту, заховавши знайдений полімерний зіп-пакет до кишені куртки, в яку був одягнений.

Після чого, 17.12.2024 року близько 00:10 год, ОСОБА_7 , незаконно зберігаючи при собі вказану речовину, рухаючись на автомобілі марки «Skoda superb», номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи на проїзній частині дороги за адресою: м. Львів, вул. Рудненська, поблизу буд. №24, приблизно о 00:19 год. був зупинений працівниками поліції, які під час поверхневої перевірки виявили та, у подальшому, вилучили у нього один полімерний зіп-пакет з герметичною защіпкою та смугою синього кольору, у середині якого знаходилась кристалічна речовина білого кольору.

У виявленій та вилученій у ОСОБА_7 кристалічній речовині біло-бежевого кольору виявлено PVP, який згідно з «Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», що затверджений постановою Кабінету міністрів України № 770 від 06.05.2000, відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено. Загальна маса психотропної речовини PVP, яка вилучена у ОСОБА_7 становить 0,1679 грама, що згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01.08.2000 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу», маса психотропної речовини PVP (1-феніл-2-піродилин-1-іл-пентан-1-он), з якої наступає кримінальна відповідальність, перевищує невеликий розмір 0,15 грама.

Не погоджуючись із цим вироком, заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити, вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року, вважати призначеним остаточне покарання у виді 1 року позбавлення волі та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень. На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, вважати призначеним до самостійного виконання. Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання із випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, виконувати самостійно.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, посилається на те, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, вказує, що при призначенні покарання ОСОБА_7 у вказаному кримінальному провадженні суд застосував призначення покарання як за сукупністю кримінальних правопорушень (ч. 4 ст. 70 КК України), так і за сукупністю вироків (ст. 71 КК України).

На думку апелянта, призначаючи покарання ОСОБА_7 із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року у виді штрафу, який ухвалений до вчинення вказаного кримінального правопорушення та несплачений на час постановлення вироку, та який на підставі ч. 3 ст. 71 КК України визначено виконувати самостійно, суд правильно застосував положення статей ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України. Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначене реальне покарання та покарання з випробуванням не складаються та не поглинаються, а кожне з них виконується самостійно.

Як вбачається з оскарженого вироку, ОСОБА_7 раніше засуджений вироком Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України, вчинене ОСОБА_7 17 грудня 2024 року, тобто до ухвалення вказаного вироку Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року.

Прокурор вказує, що у порушення зазначених вимог, суд призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України покарання у виді 1 року позбавлення волі, тобто покарання, яке слід відбувати реально. Надалі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд, фактично шляхом часткового складання цього покарання та покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року, яким обвинуваченому призначено 1 рік обмеження волі з іспитовим строком 1 рік, остаточно визначив покарання 1 рік 1 місяць позбавлення волі. Таким чином, суд, застосувавши принцип складання до реального та умовного покарань, остаточно визначив до відбування реальне покарання у виді позбавлення волі, що не допускається. Тобто суд неправильно застосував вимоги ч. 4 ст. 70 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання 13 травня 2025 року не з`явився. Через неявку обвинуваченого розгляд справи було відкладено на 05 червня 2025 року, про що ОСОБА_9 було повідомлено у встановленому законом порядку, що стверджується довідкою про доставку SMS, втім, у судове засідання 05 червня 2025 року обвинувачений ОСОБА_9 також не з`явився.

З огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, враховуючи, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення правового становища обвинуваченого, з метою дотримання розумних строків розгляду, апеляційний суд вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи у відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідача, позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 309 КК України, а саме як незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, вчиненого протягом року після засудження за ч. 1 ст. 309 КК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання, то такі, на переконання колегії суддів, є слушними, а вирок суду в частині, що стосується покарання, підлягає зміні з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

За цих обставин, призначаючи покарання ОСОБА_7 із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року у виді штрафу, який ухвалений до вчинення кримінального правопорушення за цим вироком та несплачений на час ухвалення вироку, та який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України визначено виконувати самостійно, суд правильно застосував положення ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті (за сукупністю правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань), призначається покарання, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

При цьому у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таким чином, за наведеним умов, призначене реальне покарання та покарання з випробуванням не складаються та не поглинаються, а кожне з них має виконуватись самостійно.

Це відповідає практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 15 лютого 2021 року у справі №760/26543/17, відповідно до якої, призначаючи покарання за сукупністю правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин.

Втім, суд першої інстанції в порушення вищевказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність, призначивши оскарженим вироком від 14 лютого 2025 року ОСОБА_7 покарання, яке слід відбувати реально, безпідставно застосував ч. 4 ст. 70 КК України та змінив покарання, призначене за попереднім вироком від 20 грудня 2024 року, від відбування якого ОСОБА_7 звільнено з випробуванням, визначивши його до реального відбування.

За наведеного, апеляційний суд вважає, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України, місцевий суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто оскаржений вирок суду є незаконним та необґрунтованим, а тому він підлягає зміні в частині призначеного покарання.

З урахуванням наведених вище положень закону та роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 слід вважати засудженим за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі; на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року, вважати призначеним ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі та штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, при цьому покарання у виді штрафу вважати призначеним до самостійного виконання. Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року, яким ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, виконувати самостійно.

Відтак, враховуючи обставини справи, дані, які характеризують особу ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що призначене останньому за ч. 2 ст. 309 КК України покарання у виді одного року позбавлення волі є достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Пунктом 4 частини 1 статті 409 КПК України визначено, що підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, вважається застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, враховуючи, що за наслідками розгляду апеляційної скарги становище обвинуваченого не погіршилось, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом призначення обвинуваченому покарання за правилами ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року, вважати призначеним остаточне покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі та штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, вважати призначеним до самостійного виконання.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, виконувати самостійно.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4