Номер провадження: 11-кп/813/424/25
Справа № 521/5649/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 01.11.2023року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Татарбунари, Одеської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 02.11.2022 року вироком Малиновського районного суду м. Одеси за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 5100 гривень (штраф сплачено);

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у кримінальному провадженні № 0000094 від 19.01.2023 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 01.11.2023року ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання, з випробувальним терміном на 3 /три/ роки, якщо він на протязі цього часу не скоїть нового кримінального правопорушення.

На підставі п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 , обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, місця роботи або навчання.

Також даним вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 , визнаний винуватим у тому, що він, діючи з прямим умислом, з метою та мотивом, носіння, придбання та зберігання вилученого з обігу майна без законних підстав та без отримання дозволу, обов?язковість якого регламентовано п.п. 2, 4, 9, 10 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №576, та главами 2, 12 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 №622, в червні 2022 року, більш точного часу встановлено не було, перебуваючи в селі Фонтанка, Одеської області, а саме поблизу ТРЦ «Рів?єра», безоплатно придбав у невстановленої особи патрони калібру 5,45-мм в кількості 60 штук, та гранату РГД-5 із маркуванням (трикутник)- 43-78 Т із запалом на якому маркування УЗРГМ «290-74 УЗРГМ», які в подальшому ОСОБА_7 перевіз за адресою свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , де почав зберігати.

Надалі, 22.09.2022 року в період часу з 08:27 по 10:03 слідчим слідчого відділення відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНІ в Одеській області, на підставі ухвали слідчого судді Малиновського районного суду справа №521/13477/22 номер провадження 1-кс/521/3198/22 від 15.09.2022 було проведено обшук за адресою мешкання ОСОБА_7 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 , в ході якого було вилучено бойові припаси які останній зберігав без передбаченого законом дозволу, а саме: корпус ручної осколкової гранати РГД-5 із маркуванням (трикутник)-43-78 Т, який являється конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини в металевому корпусі та належить до вибухових речовин, запал УЗРГМ із маркуванням УЗРГМ «290-74 УЗРГМ», який є засобом підриву та належить до бойових припасів, та шістдесят патронів які являються бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї 5,45-мм - військовими патронами.

Встановлено, що корпус вилученої гранати РГД-5 та запал УЗРГМ конструктивно сумісні, безперешкодно з`єднуються між собою і в сукупності утворюють ручну осколкову гранату РГД-5. Ручна осколкова граната РГД-5 являється вибуховим пристроєм промислового виготовлення та належить до бойових припасів. Надані корпус гранати РГД-5 та запал УЗРГМ при конструктивному поєднанні придатні до вибуху.

Надані патрони призначені для стрільби з автоматів конструкції Калашникова АК-74, АКС-74, АКС-74), ручного кулемету РПК-74, їх модифікацій та іншої зброї відповідного калібру. Надані патрони виготовлені промисловим способом та придатні до стрільби..

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікацію його дій, вважає вирок у частині призначеного покарання надто суворим та постановленим без урахування усіх обставин справи, даних про його особу, а також наявності пом`якшуючих обставин, відсутності обтяжуючих обставин.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що він вчинив кримінальне правопорушення вперше, щиро кається у скоєному, на утриманні має сім`ю та малолітню дитину; сам обвинувачений є сиротою.

За результатами розгляду апеляційної скарги, просить вирок суду відносно нього змінити в частині призначеного покарання, а саме призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 , від відбуття покарання, з випробувальним терміном на 1 /один/ рік, якщо він на протязі цього часу не скоїть нового кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржуваний вирок залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи проведений за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 з огляду на наступне.

Так, вирок суду постановлений 01.11.2023 року, після чого оскаржений обвинуваченим в апеляційному порядку та в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становищаобвинуваченого ОСОБА_7

20.12.2023 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу, справа розподілена в провадження головуючого судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 та на підставі відповідної ухвали відкрито апеляційне провадження та справа призначена до судового розгляду на 13.02.2024 року.

13.02.2024 року, від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшло клопотання про зупинення провадження по справі через проходження амбулаторного лікування, яке в судовому засідання було частково задоволеня та судовий розгляд відкладений на 25.04.2024 року.

Натомість, від обвинуваченого ОСОБА_7 жодних документів, які підтверджують його перебування на лікуванні до теперішнього часу, апеляційному суду не надано.

В подальшому, судовий розгляд провадження призначався на 25.04.2024 року, 03.09.2024 року, 05.12.2024 року, 18.03.2025 року.

В зазначені судові засідання суду апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 жодного разу не з`явився, причини неявки апеляційному суду не повідомив.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Враховуючи викладене, апеляційний суд, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, та приймаючи до уваги позицію прокурора, який не заперечував проти продовження розгляду справи, апеляційний суд продовжив апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , який буду належним чином повідомлений про розгляд провадження, в судові засідання не з`явився, причини поважності неявки не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляду не подавав.

Необхідності в призначенні захисника, апеляційний суд не вбачає, оскільки злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 не відноситься до категорії особливо тяжких, а також обвинувачений не відносяться до категорії населення, яке потребує додаткового захисту від держави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 та кваліфікації його дій за ч.1 ст.263 КК України, апелянтом не оскаржується, а тому у відповідності до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно суворості призначеного покарання, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції, врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, позитивну характеристику, його щире каяття в скоєному, активну участь у розкритті кримінального правопорушення, пом`якшуючі обставини та відсутність обтяжуючих обставин, тому вважав недоцільним відбування покарання у вигляді позбавлення волі та прийшов до переконання про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням у відповідності до ст.75 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим. Всі доводи, викладені ним в апеляційній скарзі у якості обставин, що пом`якшують покарання були враховані судом 1-ої інстанції при постановленні вироку.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання як захід примусу застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, та полягає в передбаченому законом порядку позбавленні чи обмеженні прав і свобод засудженого. Тому при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання (ст. 50 КК України).

Прояв індивідуалізації покарання полягає у призначенні винній особі конкретного виду і розміру міри державного примусу, який повинен бути співмірним характеру вчинених нею дій, їх небезпечності й даним про її особу, а також відповідати його ознакам і цілям, що сформульовані у ст. 50 КК України. Пропорційність покарання цим складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Підлягають також врахуванню такі об`єктивні та суб`єктивні чинники як, зокрема, цінність тих суспільних відносин, на які посягає винний, тяжкість наслідків (їх характер і обсяг), спосіб посягання, форма й ступінь вини, мотиви і цілі при вчиненні кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання призначається за кримінальне правопорушення, однак застосовується до конкретної особи, тому врахування судом даних, які всебічно характеризують особу винного, також є гарантією призначення справедливого покарання й умовою досягнення мети, яка перед ним поставлена. Таке врахування припускає з`ясування судом і оцінку не лише тих властивостей, рис, якостей і особливостей особи винного, які пов`язані із вчиненим кримінальним правопорушенням, а й інших даних, які його всебічно характеризують.

При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого мінімального покарання у виді 3 років позбавлення волі, оскільки на переконання колегії суддів таке мінімальне покарання, яке просить застосувати обвинувачений з огляду на всі обставини, встановлені в даному кримінальному провадження, його поведінку до і після вчинення злочину, не досягне мети його застосування і не призведе до позитивних змін в особистості ОСОБА_7 з огляду на його м`якість.

Апеляційний суд вважає хибними доводи апеляційної скарги про необґрунтованість призначення обвинуваченому виконання обов`язків, передбачених ст.76 КК України строком на три роки, оскільки всі обставини та дані про його особу враховані під час призначення покарання.

Таким чином, колегія суддів констатує, що підстави для застосування більш м`якого покарання обвинуваченому та необхідність зміни призначення покарання, відсутні.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Таким чином, ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Керуючись ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 01.11.2023року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у кримінальному провадженні № 0000094 від 19.01.2023 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_9 ОСОБА_3