ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року

м. Київ

справа № 606/1751/21

провадження № 51-889км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року стосовно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, уродженця с. Деренівка,

Тернопільського району, Тернопільської області,

раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Обставини, установлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень

За вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_8 .

Ухвалено стягнути із ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь:

ОСОБА_8 - 15 000 грн;

ОСОБА_9 - 5000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів та скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

За вироком місцевого суду, 31 грудня 2020 року близько 16:00 ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Сітроен», рухаючись без пасажирів і без вантажу проїзною частиною автомобільної дороги «Доманово - Ковель - Чернівці - Тереблече» зі сторони м. Теребовлі Тернопільського району в напрямку м. Чорткова цього ж району, у зазначений час, допустив зіткненення з технічно справним автомобілем марки «Рено», у якому перебували два пасажири і який їхав без вантажу, під керуванням ОСОБА_10 , назустріч смугою свого напрямку.

Так, під час руху водій ОСОБА_6 не був достатньо уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, щоб своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, чим порушив вимоги підпунктів «б», «д» п. 2.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

На ділянці автодороги біля повороту до с. Великий Говилів Чортківського району Тернопільської області ОСОБА_6 , усупереч пунктам 10.1, 16.13 ПДР, не переконавшись, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній відстані для здійснення такого маневру та перед поворотом ліворуч не давши дороги транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, змінив напрямок руху вліво, при цьому виїхав на зустрічну смугу. Унаслідок порушення вимог указаних пунктів ПДР ОСОБА_6 не забезпечив безпеки дорожнього руху та на призначеному для зустрічного руху боці дороги допустив зіткнення керованого ним автомобіля «Сітроен» із зустрічним автомобілем «Рено» під керуванням ОСОБА_10 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир автомобіля «Рено» ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог зазначених вище пунктів ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням ДТП та спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .

Указані дії ОСОБА_6 місцевий суд кваліфікував як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 12 лютого 2025 року змінив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 у частині стягнення моральної шкоди іпостановив збільшити розмір стягнутої із ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь:

ОСОБА_8 - 100 000 грн;

ОСОБА_9 - 10 000 грн.

У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.

Вимоги й доводи осіб, які подали касаційну скаргу та заперечення

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , посилаючись на необгрунтованість прийнятих рішень судів першої та апеляційної інстанцій, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свою позицію мотивує тим, що суди безпідставно визнали ОСОБА_6 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, ігноруючи процесуальні норми та порушення, на які вказувала сторона захисту, зокрема недотримання вимог ПДР ОСОБА_10 , що і перебуває, на думку захисника, у причинному зв`язку з ДТП, оскільки в разі дотримання водієм «Рено» швидкісного режиму та застосування екстреного гальмування, він мав технічну можливість запобігти зіткненню.

Зауважує, що матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 було безпідставно виділено в окреме провадження, а досудове слідство не з`ясувало, хто з водіїв і якими діями створив небезпечну дорожню обстановку.

Посилається, що суди дійшли хибного висновку про невідповідність вимогам ПДР дій ОСОБА_6 і вказали, що такі перебувають у причинному зв`язку із подією.

На думку касатора, апеляційний суд належним чином не перевірив доводів його апеляційної скарги, не дав об`єктивної правової оцінки порушенням ОСОБА_10 , не звернув уваги на недотриманя місцевим судом норм права під час розгляду справи і необгрунтовано підтримав ухвалений вирок.

Зазначає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції винесені з порушенням вимог ст. 23 КПК, без об`єктивного з`ясування обставин і їх оцінки відповідно до ст. 94 цього Кодексу, а обставини ДТП викладені необ`єктивно, з обвинувальним ухилом.

Стверджує, що в основу вироку покладено недопустимі та неналежні докази, які не узгоджуються з матеріалами справи.

Посилається на помилкову позицію експерта у висновку від 19 липня 2024 року

№ СЕ-19/120-24/7143-ІТ, в якому він зазначив що водій ОСОБА_10 , за умови керування автомобілем із дозволеною швидкістю руху, міг зупинити керований ним транспортний засіб до зіткнення та в діях цього водія є невідповідності вимогам пунктів 12.4 і 12.9 ПДР, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з аварією. Однак експерт ОСОБА_11 у цьому ж висновку вказав, що в діях водія ОСОБА_10 не вбачає невідповідності його дій приписам п. 12.3 ПДР, які б з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з аварією, тож його позиція є надуманою і не узгоджується з матеріалами справи та цим же висновком.

Уважає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов хибного висновку, що в діях ОСОБА_6 вбачаються порушення вимог підпунктів «б», «д» п. 2.3, пунктів 10.1 та 16.3 ПДР, оскільки як суд так, і експерт не врахували положень п. 1.4 ПДР, на виконання якого міг розраховувати засуджений, тож при відсутності в діях ОСОБА_6 порушень зазначених пунктів ПДР, відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.

Зазначає, що апеляційний суд безпідставно збільшив розмір моральної шкоди, оскільки з моменту подання позову ніяких документів стосовно її відшкодування не було подано, а в ухвалі апеляційного суду продубльовано зміст позовних вимог, які об`єктивно нічим не підтверджуються і зумовлюють безпідставне збагачення.

Крім того, правдивість наведених у позовній заяві фактів викликає сумніви, оскільки потерпіла, яка є дружиною ОСОБА_10 , у засіданні повідомила, що чоловік їхав із невеликою швидкістю, а згідно з висновком експерта швидкість керованого ним автомобіля становила 90 - 104 км/год.

На думку адвоката, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, проігнорував висновки, викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17), і доводи сторони захисту про дотримання ОСОБА_6 вимог ПДР та їх недотримання іншим водієм, безпідставно стягнув із ОСОБА_6 в дохід держави судові витрати за проведення експертиз у справі.

Прокурор у запереченнях на касаційну скаргу захисника наполягає, що твердження останнього про неналежне встановлення причинно-наслідкового зв`язку спростовуються висновком експерта від 13 липня 2021 року № СЕ-19/120-21/7124-ІТ, у якому описано декілька варіантів ДТП та встановлено, що саме дії ОСОБА_6 перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням цієї пригоди.

Представник публічного обвинувачення наполягає, що усі докази зібрані у встановленому КПК порядку, уповноваженими особами, є належними, допустимими й такими, що узгоджуються між собою, а висновки експертиз зроблені незацікавленими у справі експертами належних установ.

Підкреслює, що за фактом порушення вимог ПДР ОСОБА_10 здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечувала щодо задоволення скарги захисника.

Від представника потерпілої ОСОБА_12 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якому представник заперечив щодо задоволення касаційної скарги.

Інші учасники провадження в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченнях, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

У зв`язку із цим численні доводи касаційної скарги, в якій оспорюються висновки судів про встановлені фактичні обставини, достовірність доказів, не є предметом касаційного провадження.

За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Отже, касаційний суд не перевіряє рішень судів попередніх інстанцій щодо неповноти та однобічності судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК не підлягають. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни відповідних судових рішень в апеляційному порядку згідно зі ст. 409 цього Кодексу.

Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, сформований із дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Аргументи захисника щодо недоведення наявності в діях ОСОБА_6 ознак інкримінованого кримінального правопорушення є хибними.

Висновок суду про порушення ПДР ОСОБА_6 який керував транспортним засобом, що спричинило ДТП, підтверджено сукупністю досліджених доказів. Суд дослідив характер та черговість дій кожного з водіїв, з`ясував ступінь участі кожного з них у ДТП і в основу обвинувального вироку поклав докази, які беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_6 .

Так, суд взяв до уваги:

протокол огляду місця ДТП з план-схемою та фототаблицями від 31 грудня 2020 року, згідно з яким оглянуто місце події, зафіксовано місце розташування транспортних засобів, описана слідова інформація, пошкодження транспортних засобів;

протокол слідчого експерименту від 02 липня 2021 року за участю ОСОБА_6 , під час проведення якого брались до уваги декілька варіантів розвитку події, зі швидкостями, які вказувалися водієм та із різним часом;

висновок судової транспортно-трасологічної експертизи від 19 січня 2021 року

№ СЕ-19/120-21/141-ІТ з якої видно, що кут взаємного розташування поздовжніх осей автомобіля «Рено» та автомобіля «Сітроен» в первинний момент зіткнення складав величину наближено в межах 140° ±5. Зіткнення автомобілів відбулося у поперечному напрямку відносно елементів проїзної частини дороги М-19 Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече на смузі руху в напрямку м. Тернополя, тобто смузі руху автомобіля «Рено»;

висновок повторної судової фототехнічної експертизи від 04 січня 2024 року

№ 389/23-35 якою встановлено, що середня розрахункова швидкість автомобіля «Сітроен» під час виконання повороту перед зіткненням знаходиться в діапазоні 13..16 км/год, а середня розрахункова швидкість автомобіля «Рено» перед зіткненням знаходиться в діапазоні 90…104 км/год. З моменту зміни напрямку руху (здійснення маневру - повороту ліворуч) автомобілем «Сітроен» до моменту перетину ним осьової лінії дорожньої розмітки, тобто виїзду на зустрічну смугу руху, пройшло більше ніж 1,53…1,63 с. З моменту перетину осьової лінії дорожньої розмітки, тобто виїзду на зустрічну смугу руху автомобілем «Сітроен» до моменту зіткнення транспортних засобів минуло 1,9 с до 2,03 с. Місце зіткнення автомобілів знаходиться в смузі руху автомобіля «Рено», перед місцем утворення на проїзній частині дороги, за напрямом його руху (оскільки фототехнічною експертизою від 30 квітня 2021 року

№ СЕ-19/114-21/4250-ФП встановлено час, який пройшов від моменту перетину осьової лінії дорожнього руху, тобто від початку виїзду на зустрічну смугу руху автомобіля «Сітроен» до моменту зіткнення -1,66 с, а такою ж експертизою від 17 лютого 2024 року № СЕ-19/120-21/578-ФТ визначено, що з моменту перетину осьової лінії дорожнього руху, тобто від початку виїзду на зустрічну смугу руху транспортним засобом «Сітроен» до моменту зіткнення із транспортним засобом «Рено» минуло 2,46 с і не вдалось встановити швидкість руху автомобілів «Сітроен» та «Рено», судом була призначена повторна фототехнічна експертиза);

висновок судової авто технічної експертизи від 13 липня 2021 року

№ СЕ-19/120-21/7124-ІТ, відповідно до якої експертом на основі вихідних даних описано декілька варіантів розвитку ДТП та описано з технічної точки зору відповідність дій учасників ДТП ПДР і перебування таких дій в причинно - наслідковому зв`язку. Експертом за наслідками проведеного дослідження встановлено, що недотримання водієм автомобіля «Сітроен» вимог пунктів 10.1,16.13 ПДР перебуває в причинно - наслідковому зв`язку з настанням ДТП. Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_11 підтвердив висновки викладені в експертизі й зазначив, що величина часу є сталою, тому її значення не може бути двояким;

висновок додаткової судової інженерно-транспортної експертизи від 19 липня 2024 року № СЕ-19/120-24/7143-ІТ, відповідно до якого у цій ДТП водій автомобіля «Рено» з моменту виникнення небезпеки для руху, рухаючись із швидкістю 133 км/год не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем «Сітроен» застосуванням екстреного гальмування. Якби водій автомобіля «Рено» рухався із допустимою швидкістю не більше 50 км/год, то з моменту виникнення небезпеки для руху він мав технічну можливість застосуванням екстреного гальмування запобігти зіткненню з автомобілем «Сітроен». В діях водія автомобіля «Рено» не вбачається невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР, яка б з технічної точки зору перебувала у причинному зв`язку з подією ДТП. У діях водія автомобіля «Рено» вбачаються невідповідності технічним вимогам п. 12.4, п.п. «б» п. 12.9 ПДР, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з подією ДТП. У діях водія автомобіля «Сітроен» вбачаються невідповідності технічним вимогам пунктів 10.1, 16.13 ПДР, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з подією ДТП.

висновок, судово-медичної експертизи від 10 лютого 2021 року № 30, з якого слідує, що в ОСОБА_8 виявлені ушкодження, які належать до середньої тяжкості, утворення вказаних травматичних змін від частини салону автомобіля, за наведених у постанові обставин ДТП не виключається.

Для встановлення наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, має бути встановлено три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому певних тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

При цьому якщо ДТП виникла за участю декількох водіїв, наявність чи відсутність у їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що у випадках, коли суспільно небезпечні наслідки, передбачені ст. 286 КК, настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суд повинен з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також те, чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм у зв`язку з їх недодержанням іншим і чи мав перший можливість уникнути ДТП та її наслідків.

Диспозиція ст. 286 КК є бланкетною і для встановлення того, чи було порушено правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Місцевий суд установив, що ОСОБА_6 перед початком маневру повороту усупереч пунктам 10.1, 16.13 ПДР, не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній відстані для здійснення такого маневру та перед поворотом ліворуч не дав дороги транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, змінив напрямок руху вліво, при цьому виїхав на зустрічну смугу та не забезпечив безпеки дорожнього руху і на призначеному для зустрічного руху боці дороги допустив зіткнення керованого ним автомобіля «Сітроен» із зустрічним автомобілем «Рено» під керуванням ОСОБА_10 . Унаслідок ДТП пасажир автомобіля «Рено» ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості

Щодо доводів захисника стосовно неврахування експертом та судом положень п. 1.4 ПДР, на виконання якого міг розраховувати засуджений.

Набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами. Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент ДТП був ОСОБА_6 знати і неухильно виконувати вимоги ПДР чітко визначений у національному законодавстві.

Пунктом 10.1 ПДР визначено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Вказане правило покликане не створювати перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху - як водіям, так і пішоходам. Виконання вимог цього пункту водієм, який починає рух, перестроювання чи будь-яку зміну напрямку руху, є однією з умов безпеки дорожнього руху від початку і до закінчення маневру.

Чинними ПДР зобов`язано учасника дорожнього руху під час виконання певного маневру проявити особливу увагу до дорожньої обстановки, що покладає на нього додатковий тягар пильності з метою нестворення небезпеки для інших учасників руху.Такий тягар міститься й у положенні п. 10.1 ПДР.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що положення п. 10.1 ПДР, порушення якого, поряд з іншими, ОСОБА_6 встановлено судом, сформульовано з достатньою чіткістю.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що порушення вимог ПДР ОСОБА_10 (водієм автомобіля «Рено») не виключає винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки останній зобов`язаний був виконувати, зокрема, вимоги п. 10.1 ПДР, і дотримуючись них, міг би утриматися від виконання маневру та уникнути створення аварійної ситуації, яка спричинила середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілій.

Питання наявності в діях іншого водія також складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, не є предметом цього кримінального провадження, адже згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК.

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту щодо неналежного встановлення фактичних обставин та суперечливості наведених у вироку місцевого суду висновків.

Так, допущення порушень ПДР засудженим, а також причинний зв`язок між порушеннями та ДТП у цьому кримінальному провадженні було об`єктивно встановлено, зокрема з технічної точки зору, на підставі висновків експертів, а також суд дійшов висновку про наявність такого причинного зв`язку, як ознаки об`єктивної сторони - з точки зору юридичної конструкції складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_6 мав можливість шляхом виконання ПДР уникнути зіткнення, а отже і спричинення суспільно небезпечних наслідків.

За приписами ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду не є абсолютним, як у суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, постановляючи свою ухвалу, не дав іншої оцінки доказам, які не досліджував, ніж та, яку дав місцевий суд, а погодився з прийнятим рішенням цього суду.

Під час перегляду вироку місцевого суду за апеляційними скаргами, у тому числі сторони захисту, апеляційний суд врахувавши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження і докази, досліджені й перевірені ним під час судового розгляду, дійшов умотивованого висновку про безпідставність апеляційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення.

Що стосується доводів захисника про безпідставне збільшення розміру призначеного відшкодування моральної шкоди позивачу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Статтями 127, 128 КПК передбачено право особи на відшкодування шкоди, у тому числі моральної, завданої внаслідок кримінального правопорушення, шляхом її стягнення за судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, крім іншого, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом, зокрема, залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції дотримався вказаних вимог закону в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди завданої ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Апеляційний суд для вирішення питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і у якому розмірі, проаналізув обставини справи, встановив розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, її обґрунтованість.

Також судом ураховано, що внаслідок ДТП ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, зокрема у виді закритої черепно мозкової травми, стусу головного мозку, переломів, рваної рани ділянки лобної кістки, рубець від якої залишився на обличчі довжиною 5,5 см і псує вигляд жінки, привертає увагу оточуючих, викликаючи негативні емоції, впливає на якість її життя. Лікування та реабілітація тривали більше 4 місяців і супроводжувалися рядом вимушено перенесених болісних процедур, обмеженням працездатності, активного способу життя, тривогою, психологічними переживаннями з приводу відновлення здоров`я, витратою власного часу і коштів, обмежило у спілкуванні з рідними і близькими.

ОСОБА_9 переживала душевні страждання, негативні емоції, фізичний біль та страждання у зв`язку з ушкодженням її здоров`я. ДТП викликала у дитини переляк та істерику, у тому числі через рани та переломи, які отримала її мати та госпіталізацію останньої до лікарні, спогади про ДТП, супроводжуються негативними емоціями та пригніченістю, такі емоції та переживання змінили спосіб життя дитини.

Сторона захисту у своїй касаційній скарзі так само як і в апеляційній, не наводить жодних доказів які б свідчили про несправедливість розміру моральної шкоди стражданням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про відшкодування завданої моральної шкоди, уважає його таким, що відповідає вимогам закону. Стягнення моральних збитків на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у сумі 100 000 грн і 10 000 грн відповідно, є розумним та справедливим.

Посилання касатора на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17), в контексті безпідставного стягнення із засудженого в дохід держави судових витрат за проведення експертиз у справі, не є релевантною, оскільки у наведеному провадженні предметом розгляду було вирішення питання стягнення судових витрат у випадку звільнення від кримінальної відповідальності, а не від покарання, як у справі ОСОБА_6 .

Статтею 370 КПК регламентовано, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, зроблено з додержанням вимог статей 94, 370 КПК і на підставі з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду.

Ухвала апеляційного суду за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК та є належно обґрунтованою і вмотивованою. У ній зазначено відповідні підстави і положення закону, якими керувався цей суд під час постановлення рішення.

Доводи касаційної скарги захисника не ставлять під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та не спростовують правильності наведених у них висновків.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які би впливали на законність судових рішень щодо ОСОБА_6 судами першої та апеляційної інстанції допущено не було, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 12 лютого 2025 рокув кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3