Справа № 743/132/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/514/25
Категорія - ч. 3 ст. 332 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001031 від 22.10.2024, за апеляційними скаргами прокурора відділу Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2025 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Сосниця Сосницького району Чернігівської області, без зареєстрованого місця проживання, громадянина України, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, із середньою спеціальною освітою, утриманців не маючого, є особою з інвалідністю, народним депутатом та депутатом органів місцевого самоврядування не являється, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

У С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади у Державній прикордонній службі України на строк 3 роки та без конфіскації майна.

Зараховано у строк відбування покарання строк затримання ОСОБА_8 з 01 годин 20 хвилин 24 листопада 2024 року до 28 листопада 2024 року із розрахунку день за день.

Строк дії обов`язків, покладених на ОСОБА_8 , ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 25 листопада 2024 року, продовжений ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2025 року, залишено в силі до набрання вироком законної сили.

Заставу після набрання вироком законної сили повернуто заставодавцю.

Скасовано арешти, накладені ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 листопада 2024 року та від 27 листопада 2024 року.

Грошові кошти у розмірі 40000, 00 гривень, а саме: купюри номіналом 1000 гривень з ідентифікаційними номерами: ВС9005687, ВС9005688, ВС9005689, ВС9005690, ВС9005691, ВС9005692, ВС9005693, ВС9005694, ВС9005695, ВС9005696, ВС9005697, ВС9005698, ВС9005699, ВС9005700, ВС9005701, ВС9005702, ВС9005703, ВС9005704, ВС9005705, ВС9005706, ВС9005707, ВС9005708, ВС9005710, ВС9005711, ВС9005712, ВС9005713, ВС9005714, ВС9005715, ВС9005716, ВС9005717, ВС9005718, ВС9005719, ВС9005720, ВС9005721, ВС9005722, ВС9005723, ВС9005724, ВС9005725, ВС9005726, ВС9005727 повернуто Державній прикордонній службі України.

Грошові кошти в сумі 27600, 00 гривень, вилучені за місцем проживання ОСОБА_8 , повернуто ОСОБА_8 ..

Грошові кошти в сумі 400, 00 гривень а саме: одна купюра номіналом 100 гривень з ідентифікаційним номером ЄИ4750529, чотири купюри номіналом 50 гривень з ідентифікаційними номерами: ЕА0074742, АД1519687, АД4247776, ЕД8704672, п`ять купюр номіналом 20 гривень з ідентифікаційними номерами: ЕЕ5544819, АП9566441, ГМ8113315, ГМ2460253, АМ2208738, вилучені під час затримання ОСОБА_8 , повернуто ОСОБА_8 .

Стягнуто з ОСОБА_8 витрати на проведення експертизи матеріалів, речовин та виробів, комп`ютерно-технічної експертизи у загальному розмірі 9948, 75 гривень (дев`ять тисяч дев`ятсот сорок вісім гривень 75 копійок).

Строк відбування покарання постановлено обчислювати з моменту фактичного затримання.

Питання про долю речових доказів і документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Місцевим судом ОСОБА_8 визнано винуватою в тому, що він, достовірно знаючи, що на території України діє воєнний стан, у зв`язку із чим введено обмеження на виїзд за кордон, діючи з метою особистого збагачення та мотиву порушення суспільних відносин з охорони суверенітету України, цілісності і недоторканності її кордонів, будучи обізнаними про наміри чоловіків віком від 18 до 60 років у період дії воєнного стану в Україні незаконно, тобто без наявності підстав, передбачених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, перетнути державний кордон України, розробив план незаконного переправлення таких осіб через державний кордон України за грошову винагороду.

Так, 15.11.2024 ОСОБА_8 дізнався, що ОСОБА_9 бажає виїхати за межі України.

З метою організації незаконного переправлення ОСОБА_9 через державний кордон України ОСОБА_8 , перебуваючи на території м. Славутич Вишгородського району Київської області, під час спілкування у застосунку - месенджері «Telegram» 15.11.2024 р. у період часу з 15 год 20 хв до 19 год 18 хв повідомив ОСОБА_9 , що перетин кордону буде здійснюватися шляхом переплиття річки Дніпро у темну пору доби до Республіки Білорусь.

Також під час вказаної бесіди ОСОБА_8 надав вказівку ОСОБА_9 підготувати спорядження для плавання у холодній воді.

Крім того, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 , що його послуги у виді порад, вказівок, та супроводу до місця безпечного переправлення через державний кордон України коштують 40 000 грн. На пропозицію ОСОБА_8 ОСОБА_9 погодився.

У подальшому, ОСОБА_8 , перебуваючи на території м. Славутич Вишгородського району Київської області, діючи з метою організації незаконного переправлення особи через державний кордон України та уникнення ОСОБА_9 постів та патрулів працівників ТЦК та СП, Державної прикордонної служби та поліції, 20.11.2024 р. у застосунку - месенджері «Telegram» надав ОСОБА_9 пораду прибути зі спорядженням для плавання до м. Славутич Київської області приміським електропоїздом сполучення «Чернігів - Славутич» з часом відправлення 20 год 40 хв.

На виконання вказівок та порад ОСОБА_8 ОСОБА_9 23.11.2024 р. о 21 год 42 хв прибув до залізничного вокзалу м. Славутич, де його зустрів ОСОБА_8 ..

Після зустрічі ОСОБА_8 з метою уникнення постів та патрулів працівників ТЦК та СП, Державної прикордонної служби України та поліції повів ОСОБА_9 заздалегідь запланованим маршрутом через обхідні польові шляхи, ліс та поза населеними пунктами у напрямку місця незаконного перетину державного кордону - ділянки державного кордону України з Республікою Білорусь на берегу притоки річки Дніпро - річки Крива, що знаходиться північніше с. Неданчичі Ріпкинської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області.

Через деякий час після початку руху, 23.11.2024 р. о 23 год 10 хв, перебуваючи на території промислової зони м. Славутича ОСОБА_8 вказав ОСОБА_9 надати йому частину раніше обумовленої грошової винагороди за організацію та сприяння в перетині державного кордону України, на що ОСОБА_9 погодився та передав ОСОБА_8 частину грошових коштів у сумі 10000 грн.

Після отримання частини грошових коштів від ОСОБА_10 . ОСОБА_8 продовжив його супровід до місця незаконного перетину державного кордону.

Під час руху ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 , що вже переправляв таким чином кілька осіб та запевнив про безпечність та ефективність такого способу.

З метою доведення до кінця злочинного умислу, спрямованого на сприяння незаконному переправленню особи через державний кордон України, ОСОБА_8 24.11.2024 р. о 00 год 52 хв привів ОСОБА_9 до прилеглої до лінії державного кордону України з Республікою Білорусь ділянки місцевості на берегу притоки річки Дніпро - річки Крива, що знаходиться північніше с. Неданчичі Ріпкинської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району Чернігівської області в 300 м. від садового товариства «Річне», та повідомив йому, що це є безпечне місце незаконного перетину державного кордону України.

Після цього, перебуваючи на вказаній ділянці місцевості, ОСОБА_9 24.11.2024 р. о 00 год 53 хв передав ОСОБА_8 решту грошових коштів у сумі 30000 грн та почав готувати спорядження для перепливання річки.

Однак ОСОБА_8 та ОСОБА_9 24.11.2024 р. о 00 год 55 хв були затримані співробітниками Державної прикордонної служби України.

Відповідальність за злочин, винуватим у вчиненні якого визнається обвинувачений, передбачена ч. 3 ст. 332 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи встановлених судом фактичних обставин справи, кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного майна з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування на строк 3 роки. В решті вирок залишити без змін.

Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує на безпідставне застосування ст. 69 КК України, адже визнання вини та щире каяття є тотожними і не можуть вважатися двома окремими обставинами, що пом`якшують покарання. Відзначає, що позиція ОСОБА_8 щодо визнання вини виникла у нього після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та викликана тиском доказів й усвідомленням невідворотності його притягнення до кримінальної відповідальності, тому таке розкаяння є нещирим та направлене лише на створення враження про каяття. Зазначає, що на час закінчення досудового розслідування та судового розгляду всі обставини кримінальних правопорушень були повністю установлені, і така позиція ОСОБА_8 не свідчить про активне сприяння ним розкриттю злочинів, а тому ця обставина не повинна враховуватися судом на користь обвинуваченого, як така, що суттєво пом`якшує покарання. Крім того, злочинна діяльність ОСОБА_8 припинена лише після його затримання працівниками поліції, що вказує на його підвищену суспільну небезпечність та необхідність призначення йому покарання без застосування положень ст. 69 КК України. Зазначає, що інкримінований обвинуваченому злочин є тяжким та зауважує, що в умовах воєнного конфлікту із сусідньою державою, проблем нелегальної міграції, злочинна діяльність ОСОБА_8 могла призвести до зменшення мобілізаційного потенціалу Збройних Сил України.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить змінити вирок суду через суворість призначеного покарання та пом`якшити йому покарання, застосувавши ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків згідно вимог ст. 76 КК України. Звертає увагу на характеризуючі дані ОСОБА_8 , а саме те, що він до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, позитивно характеризується за місцем проживання, має позитивні плани на майбутнє, зокрема працевлаштуватися, пройти курси маркетолога, не здатний вчиняти в подальшому кримінальні та адміністративні правопорушення, згідно висновку органу пробації його виправлення може бути без ізоляції від суспільства, тому вважає є всі підстави для звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. З урахуванням характеризуючих даних обвинуваченого, наявністю пом`якшуючих обставин покарання, його бажання звернути частину коштів, які були вилучені під час обшуку, на користь ЗСУ, вважає, що виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу задовольнити з викладених підстав, обвинуваченого та його захисника, які наполягали на задоволенні їхньої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

За правилами ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК.

Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину визнав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у обвинувальному акті, щиро розкаявся, погодився на недоцільність дослідження доказів у кримінальному провадженні відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України судом першої інстанції за згодою учасників судового провадження було визнано недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, вини обвинуваченого у його вчиненні, стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому, то воно визначене судом з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних щодо особи обвинуваченого, наявності обставин, які пом`якшують покарання та обставин, які його обтяжують.

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, вбачається, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Вказаний висновок узгоджується з нормами ст. 65 КК України, в якій зазначено, що суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочини, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із класифікації злочинів, критерії якої передбачені ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, місцевий суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який усвідомив суспільну небезпеку вчиненого злочину, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, за вказаним місцем проживання згідно характеристики управляючої компанії від 14.12.2024 не проживає, час від часу перевіряє стан квартири, за інформацією уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання характеризується позитивно, врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та обґрунтовано дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі із застосуванням статті 69 КК України.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 69 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо установлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. по справі № 759/5339/19, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети і засад його призначення. Тобто поняття "особа обвинуваченого' вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття "особа винного".

Термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Відповідно до статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням даних про особу винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Таким чином, головною ознакою застосування положень ч.1 ст. 69 КК України окрім корупційних кримінальних правопорушень, або кримінальних правопорушень пов`язаних з корупцією є не просто наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, а саме істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , місцевий суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому, відсутні. Також судом враховано факт відкритого повідомлення у судовому засіданні способів комунікації між військовозобов`язаними, що планують незаконно перетнути державний кордон,механізми такого перетину, усвідомлення суспільної небезпеки вчиненого злочину, а саме те, що безпосереднім об`єктом цього злочину є суспільні відносини з охорони суверенітету України, цілісності й недоторканності її кордонів, обвинувачений раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, за інформацією уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання характеризується позитивно, а тому колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вище обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та дають підстави для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 69 КК України.

Так, щире каяття - це суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, негативна оцінка власної протиправної поведінки, демонстрація готовності понести заслужене покарання. Це внутрішній , морально-психічний процес у свідомості особи, яка вчинила злочин, який насамперед характеризується критичним ставленням власної протиправної поведінки. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного. В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений стверджував про визнання всього обсягу пред`явленого обвинувачення. Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений продемонстрував визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу вчиненого, готовність понести заслужене покарання.

Верховний Суд в своїх рішеннях (Постанова від 27.04.2021 року по справі № 712/4384/20) неодноразово зазначав, що підставами для застосування ст.69 КК України є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, а відтак, підстав вважати його занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, як того просить прокурор, не вбачається.

Оскаржуючи вирок суду захист вважає, що існують підстави для призначення покарання ОСОБА_8 із застосуванням ст. 75 КК України, однак такі були предметом розгляду суду першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі із застосуванням ст. 69 КК України, і колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

Що стосується прохання захисту про застосування ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з іспитовим строком, адже, обвинувачений визнав провину, надав зізнавальні показання, активно сприяв у розкритті кримінального правопорушення, має міцні соціальні зв`язки, неагресивний, нездатний вчиняти в подальшому кримінальні та адміністративні правопорушення. то слід зазначити таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, належним чином дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Перевіривши вирок, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про невідповідність покарання тяжкості та особі обвинуваченого є необґрунтованими, висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі установлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та призначив покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі.

Апеляційний суд вважає, що таке покарання є законним, справедливим, буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винуватого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити "особистий надмірний тягар для особи" та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому апеляційні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку у зв`язку з призначеним покаранням, як про те зазначено в апеляційних скаргах, оскільки призначене обвинуваченому покарання в повній мірі відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Вирок суду є належним чином вмотивованим, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Залишити без задоволення апеляційні скарги прокурора відділу Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , а вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4