ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/1481/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1436/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.197-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 07 травня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 07.05.2025 задоволено клопотання захисника ОСОБА_11 , обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.197-1 КК України, повернуто прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Не погодившись із зазначеним рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 07.05.2025 стосовно ОСОБА_8 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в тому ж складі суду.

В обґрунтування своєї вимоги апелянт вказує на те, що при ухваленні оскаржуваного вироку суд першої інстанції, у даному конкретному випадку, вийшов за межі наданих йому ст. 314 КПК України повноважень, оскільки вдався в оцінку обставин, які підлягають розгляду в процесі судового провадження, а саме надав оцінку викладеним фактичних обставин провадження та формулюванню обвинувачення, що викладені в обвинувальному акті, з точки зору повноти обвинувачення, а також наявності певних елементів суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення, що на стадії підготовчого судового засідання є недопустимим.

Крім того, прокурор зазначає, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 повністю відповідає вимогам КПК України, а саме п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, зокрема містить формулювання обвинувачення, фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, та правову кваліфікації дій обвинуваченого. Також апелянт зазначив, що наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Таким чином, як зазначає прокурор, висновки суду про невідповідність кваліфікації дій обвинуваченої диспозиції ч. 1 ст. 197-1 КК України, що викладена в обвинувальному акті, та посилання на вказану статтю в обвинувальному акті без повного викладення складу кримінального правопорушення не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, оскільки доведення обґрунтованості обвинувачення покладається на прокурора, а суд, відповідно до норм ч. 6 ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що чітко узгоджується з нормами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення, думку захисника та обвинуваченої, які заперечували щодо задоволення поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до положень ст. 2 КПКУкраїни, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Вимоги до змісту обвинувального акта та додатків до нього викладені в ст.291 КПК України.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогамст.291 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 КПК України.

Під час підготовчого судового засідання судом першої інстанції було встановлено, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті має міститися виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У будь-якому разі такий виклад повинен бути конкретним і зрозумілим, з тим, щоб не було порушено право обвинуваченої особи на захист.

Відповідно до ст. 91 КПК у кримінальному провадженню, між іншим, підлягають доказуванню час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави продавленого йому обвинувачення (Рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії), п. 79). Крім того, ЄСПЛ нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (Рішення ЄСПЛ від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії, п. 34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п. 3 ст. 6 Конвенції (Рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції, п. 54).

Як убачається зі змісту обвинувального акта у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №0000047 від 05.08.2024, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, він фактично не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки не містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою процесуального закону, про що правильно зазначено в оскарженій ухвалі суду.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

При цьому, кримінальна відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197-1 КК України, настає за самовільне зайняття земельної ділянки лише в тому випадку, якщо такими протиправними діями завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Отже, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення за ч.1 ст. 197-1 КК України характеризується умисною виною: особа усвідомлює, що самовільно, з порушенням встановленого порядку займає (захоплює) чужу для неї земельну ділянку, передбачає, що власнику чи законному володільцю буде спричинена її діями значна шкода, і бажає цього.

Формулюючи обвинувачення в обвинувальному акті у цьому кримінальному провадженні, прокурор вказує, що ОСОБА_8 не виконала вимоги, передбачені ст. 48 Закону України «Про охорону земель», ст.ст. 123, 124, 125 Земельного кодексу України, що призвело до порушення п. «б» ч.1 ст. 211 Земельного кодексу України, а саме самовільне зайняття земельної ділянки. Внаслідок своїх протиправних, умисних дій, всупереч визначеним вимогам діючого законодавства України, ОСОБА_8 завдала значної шкоди територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради законному власнику земельної ділянки за адресою: м. Харків, вул. Амосова, 13.

Разом з цим, з обвинувального акту щодо ОСОБА_8 вбачається, що органом досудового розслідування хоча і кваліфіковані дії обвинуваченої за ч.1 ст.197-1 КК України, але, всупереч вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті не викладена повна правова кваліфікація цього кримінального правопорушення, а лише зазначено слідчим та прокурором, при викладенні правової кваліфікації дій, що ОСОБА_8 обвинувачується у самовільному зайнятті земельної ділянки (арк.2, 6), тобто у вчиненні діяння, яке не містить склад будь-якого кримінального правопорушення, передбаченого Кримінального кодексу України, в тому числі - за ч.1 ст.197-1 Цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 №8, суди повинні вимагати від органів досудового розслідування, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.

Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Цей принцип також закріплений у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Зазначених вимог закону при складанні обвинувального акта ні слідчим, ні прокурором не дотримано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не зазначення кваліфікації дій обвинуваченої за інкримінованим кримінальним правопорушенням безпосередньо впливає на повне розуміння обвинуваченої суті висунутого проти неї обвинувачення, що позбавляє її права на захист та є суттєвим порушенням.

Вказані порушення вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, що об`єктивно вбачаються зі змісту обвинувального акту та, на думку колегії суддів, можуть негативно вплинути на ефективність реалізації сторонами їх процесуальних прав, а крім того і захисту обвинуваченої і реалізацію цього процесуального права, що в будь-якому випадку призводить до порушення розумних строків судового розгляду, що гарантується нормами ст.ст. 17, 20, 28 КПК України.

Отже, з правової кваліфікації дій, що міститься в обвинувальному акті у цьому кримінальному провадженні №0000047 від 05.08.2024, вбачається, що органом досудового розслідування, при викладенні правової кваліфікації кримінального правопорушення, ОСОБА_8 фактично обвинувачується лише у самовільному зайнятті земельної ділянки без зазначення обов`язкової ознаки кримінального правопорушення за ч.1 ст.197-1 КК України завдання значної шкоди її законному володільцю або власнику, про що суд обґрунтовано послався у оскаржуваній ухвалі, вказуючи на системне порушення вимог низки норм КПК України та як наслідок і п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Колегія суддів критично ставиться та оцінює апеляційні доводи прокурора про те , що при постановленні оскаржуваної ухвали під час підготовчого судового засідання суд першої інстанції вдався в оцінку обставин, які підлягають доказуванню на стадії судового розгляду, оскільки вимоги п.5 ч.2 ст.291 КПК України є обов`язковими до виконання органом досудового розслідування при складанні обвинувального акту, на що обґрунтовано послався суд в своїй ухвалі. Крім того, судом першої інстанції не надано в оскаржуваній ухвалі будь-якої оцінки пред`явленому ОСОБА_8 обвинуваченню, у зв`язку з чим апеляційна скарга в цій частині також є необґрунтованою.

Отже, судом першої інстанції повністю дотримані вимоги чинного кримінального процесуального закону, а зазначені вище недоліки обвинувального акта є істотними, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду, у звязку з чим доводи прокурора про відповідність обвинувального акта вимогам кримінального процесуального закону, є необґрунтованими.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора щодо скасування оскаржуваного судового рішення і призначення нового судового розгляду є необґрунтованими та суб`єктивними. Будь-яких інших підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, передбачених ч. 1 ст.415 КПК України, в апеляційній скарзі прокурором не наведено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу прокурора на висновки суду щодо відсутності в обвинувальному акті відомостей про потерпілого або представника потерпілого, хоча у кримінальному провадженні №000047 від 05.08.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку за ч. 1 ст. 197-1 КК України, тобто у скоєнні кримінального правопорушення з матеріальним складом.

Разом з цим, враховуючи приписи ч.7 ст.55 КПК України, прокурору належить зазначити в обвинувальному акті або надати суду відомості про небажання з боку посадових осіб територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради набуття статусу потерпілого.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 07 травня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту його проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :