У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000608 від 04.06.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11 лютого 2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Аксас м. Мискі, Кемеровської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, працюючого приватним підприємцем, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5

( в режимі відеоконференції за допомогою сервісу «EasyCon»)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначення покарання. Призначити ОСОБА_6 покарання за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 1 рік та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник не оспорює доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій, але вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарання, оскільки виправлення ОСОБА_6 можливе без утримання в ізоляції, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою. Вказує, що ОСОБА_6 щиро розкаявся, із самого початку слідства співпрацював зі слідством, надавав правдиві покази та жодним чином не перешкоджав слідству, не мав наміру сховатися від органу досудового розслідування та суду.

Звертає увагу, що на утриманні обвинуваченого знаходиться неповнолітня дитина, дружина також не працює та мати пенсіонерка, а тому ОСОБА_6 , який є приватним підприємцем, єдиний хто утримує родину. Стверджує, що така протиправна поведінка обвинуваченого обумовлена стурбованістю щодо долі своєї родини, її забезпечення та піклування, під час проходження ним військової служби.

Вважає, що суд помилково прийшов до виноску, що застосування до ОСОБА_6 положень ст.75 КК України матиме негативні наслідки для вчинення аналогічних злочинів ним та іншими особами, оскільки покарання має на індивідуальний характер і не може застосовуватися як показовий захід кримінально-правового примусу для інших осіб. Крім того, на думку сторони захисту, в даному кримінальному провадженні, є підстави для обов`язкового складання досудової доповіді

Просить прийняти до уваги, що через обставини, які склалися в нашій державі, ОСОБА_6 , який є здоровою працездатною людиною, можу бути кориснішим на даний час не перебуваючи в ізоляції від суспільства, а продовжувати офіційно працювати, як підприємець, сплачувати податки зі свого доходу, тим самим допомагати економіці України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 24.02.2022 року відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч. 2 ст. 102, п. 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України оголошено про проведення загальної мобілізації. У подальшому проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувалось та продовжено на теперішній час.

Так, 21 травня 2024 року о 09:55 військовозобов`язаному ОСОБА_6 , було вручено повістку про явку на 22.05.2024 року о 08.00 годині до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 для подальшого проходження військової служби під час мобілізації, оголошеної Указом Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року (яку продовжено у встановленому порядку відповідними Указами Президента України).

Проте, ОСОБА_6 , всупереч вимогам ст. 65 Конституції України; ч.1 ст. 22 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої зобов`язаний з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, попередженим про прибуття та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», безпідставно ухилився від призову за мобілізацією, та не прибув 22.05.2024 року о 08.00 до пункту збору за адресою: АДРЕСА_1 , для відправки у команді для подальшого проходження військової служби за мобілізацією.

Крім того, 08.08.2024 року, в обідній час, ОСОБА_6 був викликаний до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 , де останньому було повторно виписано повістку про явку на 09.08.2024 року о 08.00 годині до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 для подальшого проходження військової служби під час мобілізації, оголошеної Указом Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року (яку продовжено у встановленому порядку відповідними Указами Президента України). Однак, ОСОБА_6 отримати повістку відмовився, та у присутності двох свідків, службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 було складено акт відмови від отримання повістки.

В подальшому, ОСОБА_6 , будучи повідомленим про необхідність прибуття 09.08.2024 року о 08:00 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 для подальшого проходження військової служби, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України; ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, попередженим про прибуття та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», безпідставно ухилився від призову за мобілізацією, та не прибув 09.08.2024 о 08:00 до пункту збору за адресою: АДРЕСА_1 , для відправки у команді для подальшого проходження військової служби за мобілізацією.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, на підтримку вимог апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 336 КК України, є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, є фізичною особою-підприємцем, раніше не судимий, на утриманні має неповнолітню дитину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, досудову доповідь органу пробації щодо можливості виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк, а також те, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, а тому суд дійшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ст. 336 КК України, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Є неспроможними доводи захисника про можливість пом`якшення ОСОБА_6 покарання з застосуванням вимог ст. 69 КК України, тобто про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України є можливим за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Під час судового розгляду не встановлено наявність обставин, які пом`якшують покарання. Обвинувачений ОСОБА_6 під час судового розгляду справи зазначив, що повністю визнав свою вину, однак зі змісту його промови суд першої інстанції не вбачав щирого каяття останнього, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що він намагався виправити наслідки вчиненого та вживав для цього якісь конкретні дії, а тому визнання ним своєї вини під тиском неспростовних доказів є формальним для уникнення справедливого покарання.

В даному випадку щире каяття та визнання своєї вини обвинуваченим, не може бути врахована та не є достатньою підставою для застосування вимог ст. 69 КК України, оскільки таке наявне тоді, коли каяття є дієвим і включає в себе активні дії.

Крім того, згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про неможливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке відноситься до не тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, є фізичною особою-підприємцем, раніше не судимий.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що відмова обвинуваченого від захисту Батьківщини свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого ним діяння, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої та апеляційної інстанцій, апеляційна скарга не містить.

За такого, врахувавши всі обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що суд, реалізувавши принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_6 покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного. Обставини наведені в апеляційній скарзі, судом першої інстанції, були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки постановлене згідно норм матеріального права з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження апелянта, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, в зв`язку з чим приходить до остаточного висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11 лютого 2025 року, стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді