Справа №293/203/25
Провадження №1-кп/293/122/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Черняхів Житомирської області кримінальне провадження №0000095 від 01.02.2025 по обвинуваченню ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новопіль Черняхівського району Житомирської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, військовозобов`язаного,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, -

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив вирок про наступне:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

У зв`язку із воєнною агресією військ російської федерації, на території України указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому неодноразово продовжувалась, востаннє - Указом Президента України № 740/2024 від 28.10.2024 з 10.11.2024 на строк - 90 діб.

Так, ОСОБА_4 , який перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі по тексту ІНФОРМАЦІЯ_3 ), пройшов військово-лікарську комісію, відповідно до висновку якої 22.10.2024 був визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, військових вищих навчальних закладах, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, про що видано довідку військово-лікарської комісії від 22.10.2024 №4489/11, після чого йому 23.10.2024 вручено повістку про необхідність прибуття 24.10.2024 о 08 годині 00 хвилин за викликом до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до військового підрозділу з метою проходження військової служби за мобілізацією з попереднім проходженням навчання.

В цей же день та час у ОСОБА_4 , який перебував у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою - АДРЕСА_2 виник протиправний умисел, спрямований на ухилення від проходження військової служби за мобілізацією, на особливий період, у зв`язку із чим ОСОБА_4 від отримання вказаної повістки відмовився, про що працівником ІНФОРМАЦІЯ_4 складено акт відмови від отримання повістки та ознайомлено ОСОБА_4 з відповідальністю, передбаченою ст. 336 КК України.

В подальшому, продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, 24.10.2024 та у наступні дні ОСОБА_4 не прибув до пункту мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_4 без поважних причин, залишившись при цьому за місцем свого проживання за адресою - АДРЕСА_1 , та таким чином, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Окрім цього, 19.01.2025 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 було здійснено спробу повторно вручити ОСОБА_4 повістку про необхідність прибуття 20.01.2025 о 08 годині 00 хвилин за викликом до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до військового підрозділу з метою проходження військової служби за мобілізацією з попереднім проходженням навчання.

Продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, у цей день та час, ОСОБА_4 , перебуваючи на вулиці неподалік будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , відмовився від отримання повістки, про що було складено акт відмови від отримання повістки та ознайомлено останнього зі змістом ст. 336 КК України, а в подальшому 20.01.2025 та у наступні дні ОСОБА_4 не прибув до пункту мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_4 без поважних причин, залишившись при цьому за місцем свого проживання за адресою - АДРЕСА_1 , та таким чином, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Окрім цього, 30.01.2025 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 було здійснено повторну спробу вручити ОСОБА_4 повістку про необхідність прибуття 31.01.2025 о 10 годині 00 хвилин за викликом до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до військового підрозділу з метою проходження військової служби за мобілізацією з попереднім проходженням навчання.

Продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, у цей день та час, ОСОБА_4 , перебуваючи на вулиці неподалік будинку за адресою АДРЕСА_1 , відмовився від отримання повістки, про що було складено акт відмови від отримання повістки та ознайомлено останнього зі змістом ст. 336 КК України, а в подальшому 31.01.2025 та у наступні дні ОСОБА_4 не прибув до пункту мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_4 без поважних причин, залишившись при цьому за місцем свого проживання за адресою - АДРЕСА_1 , та таким чином, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

II. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

У ході судового розгляду справи ОСОБА_4 винним себе у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, дав показання, що дійсно 23.10.2024, 19.01.2025 та 31.01.2025 він будучи військовозобов`язаним, згідно рішення ВЛК придатним для проходження військової служби у тилових частинах, відмовився від отримання повісток про необхідність прибуття до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_5 , та у вказані у повістках дати і в подальшому до ІНФОРМАЦІЯ_5 не прибував, а перебував за місцем постійного проживання, оскільки має незадовільний стан здоров`я та має на утриманні двоє дітей з вадами здоров`я. Рішення ВЛК про придатність до військової служби не оскаржував. У подальшому ОСОБА_4 звертався до деяких військових частин, однак його на військову службу не взяли, оскільки він хворіє та продовжує лікуватися. До рекрутингових центрів ОСОБА_4 не звертався.

Відповідно до ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, в силу вимог ч. 6 ст.22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вказаних вимог закону при розгляді даного кримінального провадження суд дотримався, створивши передбачені процесуальним законом умови для реалізації як стороною обвинувачення, так і стороною захисту їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Зокрема, суд допитав свідків сторони обвинувачення, а також дослідив письмові докази сторони обвинувачення та матеріали щодо стану здоров`я обвинуваченого, надані останнім в судовому засіданні.

Так, будучи допитаний як свідок старший інструктор ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 показав, що військовозобов`язаний ОСОБА_4 після проходження ВЛК, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_5 , відмовився від отримання повістки про прибуття 24.10.2024 для відправки на військовий полігон, у зв`язку з чим було роз`яснено наслідки відмови від отримання повістки та наслідки неприбуття для проходження військової служби та складено акт відмови. За вказаною повісткою 24.10.2024 та в подальшому ОСОБА_4 не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_5 , підтверджуючі поважність неявки документи не надав. ОСОБА_4 придатний до проходження військової служби в частинах забезпечення.

Свідок ОСОБА_7 , що проходить службу на посаді поліцейського офіцера громади ВП № 1 Житомирського РУП № 1 ГУНП в Житомирській області, під час допиту в судовому засіданні показав, що у грудні 2024 року розглядав матеріали ІНФОРМАЦІЯ_5 про ухилення від призову на військову службу ОСОБА_4 . Виконуючи свої службові обов`язки, він два рази у січні 2025 року приймав участь у спробі вручення ОСОБА_4 повісток про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 , однак ОСОБА_4 двічі відмовився від отримання повісток, про що було складено два акти відмови, що зафіксовано на відеореєстратор поліцейського. При цьому ОСОБА_4 свою відмову від отримання повісток та прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_5 пояснив незгодою з рішенням ВЛК та проблемами зі здоров`ям, хоча згідно рішення ВЛК, яке було в справі, ОСОБА_4 був придатний до проходження служби у тилових військових частинах.

Стосовно допиту інших свідків сторони не наполягали.

Прокурором на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень надано наступні докази, які досліджено судом, зокрема:

- повідомлення про кримінальне правопорушення від 28.12.2024 з додатками, згідно яких ОСОБА_4 пройшов військово-лікарську комісію, відповідно до висновку якої 22.10.2024 був визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, військових вищих навчальних закладах, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, про що видано довідку військово-лікарської комісії від 22.10.2024 №4489/11, після чого йому 23.10.2024 намагались вручити повістку про необхідність прибуття 24.10.2024 о 08 годині 00 хвилин за викликом до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до військового підрозділу з метою проходження військової служби за мобілізацією, однак ОСОБА_4 від отримання повістки відмовився, про що складено акт відмови від отримання повістки, а 24.10.2024 та в подальшому ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_5 не прибув;

- повідомлення про кримінальне правопорушення від 28.01.2025 з додатками, згідно яких ОСОБА_4 19.01.2025 відмовився отримати повістку про необхідність прибуття 20.01.2025 о 08 годині 00 хвилин до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до військового підрозділу з метою проходження військової служби за мобілізацією, про що складено акт відмови від отримання повістки, а 20.01.2025 та в подальшому ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_5 не прибув;

- повідомлення про кримінальне правопорушення від 31.01.2025 з додатками, згідно яких ОСОБА_4 30.01.2025 відмовився отримати повістку про необхідність прибуття 31.01.2025 о 10 годині 00 хвилин до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до військового підрозділу з метою проходження військової служби за мобілізацією, про що складено акт відмови від отримання повістки, а 31.01.2025 та в подальшому ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_5 не прибув;

- протокол огляду предмета (оптичного диска) від 07.02.2025 з додатком, згідно якого ОСОБА_4 19.01.2025 відмовився отримати повістку про необхідність прибуття 20.01.2025 о 08 годині 00 хвилин до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до місця проходження військової служби за мобілізацією, про що складено акт відмови від отримання повістки;

- протокол огляду предмета (оптичного диска) від 07.02.2025 з додатком, згідно якого ОСОБА_4 30.01.2025 відмовився отримати бойову повістку про необхідність прибуття 31.01.2025 о 10 годині 00 хвилин до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до місця проходження військової служби за мобілізацією, про що складено акт відмови від отримання повістки;

- протокол огляду предмета (оптичного диска) від 19.02.2025 з додатком, згідно якого ОСОБА_4 30.01.2025 відмовився отримати бойову повістку про необхідність прибуття 31.01.2025 о 10 годині 00 хвилин до пункту мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою - АДРЕСА_2 для подальшої відправки до місця проходження військової служби за мобілізацією, про що складено акт відмови від отримання повістки.

Згідно наданих ОСОБА_4 та досліджених в судовому засіданні матеріалів щодо стану здоров`я обвинуваченого та двох дітей, які перебувають на його утриманні, встановлено, що ОСОБА_4 має хронічні захворювання з приводу яких упродовж 2024-2025 років проходив лікування; син обвинуваченого ОСОБА_8 має деякі захворювання, син співмешканки ОСОБА_9 є дитиною з інвалідністю.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. Зазначені вище докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають. Суд визнає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості, зокрема як і досліджені докази, що характеризують особу обвинуваченого. Порушень вимог ст.87 КПК України не установлено.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06.12.1998, де Європейський Суд наголошує про те, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь - яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п. 150, п. 253).

Так, показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є чіткими, послідовними і логічними, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами. Показання дані свідками безпосередньо у судовому засіданні в присутності обвинуваченого та його захисника. У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про завідомо неправдиві дані показання свідків під час досудового розслідування чи в суді.

Будь-яких даних на підтвердження наведеної позиції обвинуваченого щодо неможливості проходження військової служби за станом здоров`я судом не здобуто та сторонами не надано. Натомість таку позицію обвинуваченого ОСОБА_4 суд вважає такою, яка направлена на уникнення останнім належного покарання за вчинене.

IІІ. Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

З огляду на вік обвинуваченого, а також відсутність будь-яких фактичних даних, які б вказували на неосудність (обмежену осудність) обвинуваченого або перебування його у такому стані до постановлення вироку, суд вважає, що ОСОБА_4 є суб`єктом цього злочину.

Аналіз досліджених в судовому засіданні доказів в їх сукупності, які суд оцінює як достатні та взаємопов`язані, дають суду підстави зробити висновок, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, є доведеною поза розумним сумнівом, а дії обвинуваченого органом досудового розслідування правильно кваліфіковано за ст.336 КК України, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч.3 та ч.4 ст.17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 року.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

ІV. Мотиви призначення відповідного покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд не вважає доведеною обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття, на яке вказував захисник, з огляду на наступне.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 166/1065/18, від 15.11.2021 у справі №199/6365/19, та інші).

Також слід зазначити, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінальних правопорушень або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Будучи внутрішнім, морально-психічним процесом у свідомості особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, щире каяття підлягає встановленню у кожному конкретному випадку з урахуванням посткримінальної поведінки винного, правдивості його свідчень під час досудового слідства і розгляду справи у суді тощо. Виражене словесно і закріплене письмово визнання особою своєї вини у кримінальному правопорушенні не завжди є проявом саме щирого каяття, оскільки може поєднуватись із критикою чинного законодавства, виправдуванням своєї протиправної поведінки.

Суд прийшов до висновку, що хоча обвинувачений і визнав фактичні обставини вчинених діянь, однак як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування, обвинувачений не вчинив жодних дій, які б свідчили про його щире каяття у вчиненому та щирого жалю і осуду вчинених ним дій, після вчиненого не вчинив жодних дій задля усунення спричинених ним наслідків.

З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що обвинувачений не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості лише з метою виправдання своєї протиправної поведінки та з метою пом`якшення покарання. Враховуючи його посткримінальну поведінку після злочину, його спокійний психоемоційний стан, не висловлювання жалю з приводу вчиненого, суд не вбачає щирого каяття.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст.66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; не працює, має постійне місце проживання, не одружений, але проживає із співмешканкою та її малолітньою дитиною з інвалідністю, яку утримує разом із своєю дитиною, за місцем проживання характеризується позитивно, не судимий, позицію прокурора та захисника щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно класифікації за ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого, виду основного покарання (ст.69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого особливо тяжкого, тяжкого злочинів або злочину середньої тяжкості, з урахуванням особи винного.

Проте, враховуючи встановлені обставини кримінальних правопорушень, суд вважає, що незадовільний стан здоров`я обвинуваченого та утримання неповнолітніх дітей не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, тобто суд вважає неможливим застосування ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа №755/6254/17), де зазначив, що згідно з законом ст.75 КК України може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві. Аналізуючи викладене, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Дані про особу обвинуваченого у сукупності з встановленими обставинами справи та тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення, його наслідками, не дають суду підстави для застосування ст.75 КК України та звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, згідно постанови Верховного Суду від 05.02.2023, яка винесена в справі №625/67/23 про обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, надано правовий висновок, що кримінальне правопорушення зазначеної категорії у період воєнного стану викликає значний суспільний інтерес, а тому застосування інституту звільнення від відбування покарання не сприятиме його меті, тобто виправленню особи та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

З огляду на встановлені обставини, відомості про особу обвинуваченого, суд вважає, що запропоноване покарання стороною обвинувачення у виді позбавлення волі є правильним.

Суд вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_4 у межах санкції статті 336 КК України у виді позбавлення волі, ближче до мінімальної межі, яке належить відбувати реально.

Дане покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

V. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Арешт на майно не накладався.

Цивільний позов у провадженні не пред`явлено.

Під час судового розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого не надходило. Прокурор у судових дебатах просив застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою через ризик переховування від відбування покарання, який не зможе відвернути застосування менш суворого запобіжного заходу.

Однак, суд дійшов висновку про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, ризику переховування від відбування покарання, такі ризики не доведені прокурором, та як наслідок, відсутність підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази три DVD-R диски, на яких містяться відеозаписи вручення повістки ОСОБА_4 , які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок можуть бути подані апеляції до Житомирського апеляційного суду через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_10