Справа № 646/927/25
№ провадження 1-кп/646/870/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченої - ОСОБА_4 ,

потерпілого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003039 від 13.12.2024, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Куп`янськ Харківської області, громадянки України, вдови, з середньою освітою, пенсіонерку, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в :

13 грудня 2024 приблизно о 00:40 ОСОБА_4 , разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_5 перебували за місцем фактичного мешкання, у залі приватного будинку АДРЕСА_1 , де між ними виник конфлікт на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин.

В ході вказаного конфлікту у ОСОБА_4 , виник злочинний умисел спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , після чого, ОСОБА_4 , передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, взяла у свою праву руку кухонний ніж, який знаходився на стільці поруч із ліжком, та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, нанесла один удар ножем ОСОБА_5 в область живота, чим спричинила одне проникаюче сліпе колото-різане поранення черевної порожнини, з ушкодженням стінки тонкої кишки та чепця, що ускладнилось у своїй течії розвитком гемоперітоніума, що відповідно до висновку судово- медичної експертизи №12-14/296-Зм/24 від 25.12.2024 за ступенем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя згідно п.2.1.3 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - тобто в умисному тяжкому тілесному ушкодженні.

Суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням письмових доказів, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому суд переконався в правильності розуміння обвинуваченими змісту обставин, які ними не оспорюються та у добровільності їх позиції. Судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оскаржити в апеляційному порядку обставини, які в судовому засіданні ніхто не оспорює.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою провину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення повністю визнала, пояснила, що дійсно при обставинах, викладених в обвинувальному акті вчинила вказане кримінальне правопорушення.

Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_4 в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, обставини вчиненого правопорушення, що викладені в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового провадження також не оспорюють фактичних обставин правопорушення, водночас, судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачена, правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи щодо всіх її обставин із застосуванням правил частини третьої статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої та вивченням матеріалів, що характеризують її особу, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Таким чином, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, суд вважав, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому обвинувачена та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції.

Судом обвинуваченій ОСОБА_4 роз`яснено, що у такому випадку вона буде позбавлена права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи пояснення обвинуваченої ОСОБА_4 щодо того, що вона вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України в сукупності з іншими, добутими по справі доказами, суд вважає ці пояснення обвинуваченої правдивими та такими, що відповідають дійсності, оскільки вони цілком підтверджуються зібраними по справі доказами.

Аналізуючи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, провина обвинуваченої ОСОБА_4 цілком доведена, а вчинене нею вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження.

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_4 суд враховує її щире каяття, та, відповідно до статті 66 КК України, визнає цю обставину такою, що пом`якшує її покарання.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , передбаченою статтею 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах.

Вивченням особи обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_4 , має середню освіту, вдова, пенсіонерка, має на утриманні дитину інваліда, який зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима, на диспансерному (профілактичному) обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог статті 65 Кримінального кодексу України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання суд керується положенням п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Так, в справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При призначенні покарання суд враховує ставлення обвинуваченого до скоєного, який вину у вчиненні кримінального правопорушення злочину визнав повністю, щиросердно розкаявся, критично ставиться до скоєного та шкодує про вчинене, наявність обставини, яка пом`якшує, та відсутність обставин, які обтяжують його покарання.

Водночас, суд також бере до уваги характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також його матеріальний стан, який офіційно не працевлаштований, який не має джерела доходу, та стан його здоров`я, та раніше не судимий.

За таких обставин, відповідно до загальних засад призначення покарання, законності, справедливості, обґрунтованості, враховуючи вимоги, зазначені в абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначені виду та міри покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , визначаючи достатність покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самою обвинуваченою, так і іншими особами, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер, суспільну небезпеку та наслідки скоєного кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу ОСОБА_4 , її матеріальний стан, яка є пенсіонеркою, та стан її здоров`я, обставини, які пом`якшують, та відсутність обставини, які обтяжують покарання, виходячи із достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченої до вчиненого, зважаючи на позицію сторони обвинувачення, суд приходить висновку про необхідність призначити обвинуваченій ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України встановлено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Також, при обранні виду та міри покарання суд виходить з того, що статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

У зв`язку з наведеним суд вважає, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства і тому визнає необхідним та достатнім для виправлення і попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та покласти на неї відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки, що буде необхідним та достатнім, та таким, що відповідає меті покарання.

Питання щодо речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту скасувати.

Цивільний позов не заявлено. Процесуальні витрати - відсутні.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати винною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити їй покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України та п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання та роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженими органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників на строк 3 (три) місяці.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту - скасувати.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.12.2024 року, а саме на: ножі в кількості 5 штук з приміщення кухні, які поміщені в картонну упаковку з біркою з пояснювальними написами, ніж зі слідами РБК, який поміщено в картонну упаковку з біркою в пояснювальними написами, простирадло зі слідами РБК, яке поміщено до паперового конверту з пояснювальними написами поміщені до камери схову Куп`янського РВП, два фрагменти бинта зі слідами РБК.

Речові докази, а саме: ножі в кількості 5 штук з приміщення кухні, які поміщені в картонну упаковку з біркою з пояснювальними написами, ніж зі слідами РБК, який поміщено в картонну упаковку з біркою в пояснювальними написами, простирадло зі слідами РБК, яке поміщено до паперового конверту з пояснювальними написами поміщені до камери схову Куп`янського РВП, два фрагменти бинта зі слідами РБК - знищити.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя - ОСОБА_1