КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 24.02.2025 задоволено частково клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0001313 від 19.12.2024 за ч. 5 ст. 190 КК України - прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 та накладено арешт на речовий доказ у кримінальному провадженні - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження, розпорядження та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном.

У задоволенні інших вимог клопотання, - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження, представник зазначав, що ухвалу постановлено без повідомлення та у відсутності власника майна та його представника, копія ухвали надіслана судом 17.03.2025, та вручена 27.03.2025.

В апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_6 , _____________________________________________________________________________

Справа 756/2507/25 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/3151/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

яка в свою чергу була продана особисто ОСОБА_9 ОСОБА_10 згідно договору купівлі-продажу № 1053 від 07.12.2023.

З 2012 року ОСОБА_6 проживала з ОСОБА_11 (син ОСОБА_9 ) до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Після смерті ОСОБА_11 , ОСОБА_9 запропонувала ОСОБА_6 надалі проживати за вищезазначеною адресою з нею та здійснювати за нею догляд.

Під час спільного проживання та будучи вдячною за догляд та допомогу, ОСОБА_9 склала заповіт 04.11.2022 № 1664, яким заповідала ОСОБА_6 вищевказану квартиру.

Факт придбання квартири ОСОБА_10 не може бути підставою для обмеження права власності законного власника квартири ОСОБА_6 .

Апелянт зазначав, що тривале знаходження квартири без догляду та використання призводить до його псування та знецінення.

Прокурор та власник майна ОСОБА_6 у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку представника ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 та не заперечував проти здійснення судового розгляду без участі прокурора та власника майна, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , та який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна або його представника.

Згідно даних штампу на наявному у справі супровідному листі, копію ухвали слідчого судді направлено на адресу ОСОБА_6 17.03.2025. Дані про вручення вказаної ухвали адресату у справі відсутні.

Як зазначив апелянт, копію ухвали слідчого судді отримано власником майна лише 27.03.2025.

Ураховуючи, що матеріали справи не містять інших відомостей про обізнаність власника майна або його представника із мотивами прийнятого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана 31.03.2025 в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а відтак не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001313 від 19.12.2024 за ч. 5 ст. 190 КК України КК України за фактами незаконного заволодіння квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних клопотання, до Оболонського УП ГУНП у м. Києві надійшла ухвала слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02.12.2024 №756/15170/24 за результатами розгляду скарги ОСОБА_9 щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення, а саме про те, що ОСОБА_6 вчиняє самоправні дії для отримання квартири за адресою АДРЕСА_1 (ЖЄО 58557 від 18.12.2024).

У ході досудового розслідування встановлено, що до Оболонського УП ГУНП у м. Києві звернулась ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою про вчинення кримінального правопорушення, з якої вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , у злочинному зговорі з іншими невстановленими особами, було шахрайським шляхом привласнено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що призвело до заподіяння шкоди її охоронюваним законом правам і свободам. В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто вже після початку досудового розслідування, що в свою чергу документально підтверджується свідоцтвом про смерть (серія НОМЕР_1 від 26.11.2024).

Зі змісту клопотання вбачається, що допитаний в якості потерпілого ОСОБА_13 показав, що у ОСОБА_9 до грудня 2023 року перебувала у власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 . На момент подачі заяви про вчинення кримінального правопорушення до Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 15.11.2024 вже було відомо, що з грудня 2023 року вказана квартира без жодної участі ОСОБА_9 була продана ОСОБА_12 , а в подальшому в квітні 2024 року квартира була подарована ним своїй матері ОСОБА_6 .

При цьому, прокурор посилається на те, що 14.11.2024 ОСОБА_9 , у присутності свідків, особи-довірителя та нотаріуса було складено та підписано заповіт, з якого вбачається, що все рухоме і нерухоме майно вона заповіла ОСОБА_14 .. Вказаний заповіт було внесено до Спадкового реєстру приватним нотаріусом ОСОБА_15 за №79153355 від 14.11.2024.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що 07.12.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_16 внесено інформацію про зміну об`єкта речових прав з індексним номером рішення №70586326. В подальшому, 24.04.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 внесено запис про державну реєстрації прав та їх обтяжень за індексним номером №72789178 на підставі договору дарування (серія та номер: 203), виданого 24.04.2024 року. Внаслідок проведення зазначеної реєстраційної дії право власності на об`єкт нерухомості - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_6 .

З повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей (адміністративний) вбачається, що ОСОБА_9 уповноважила ОСОБА_12 довіреністю на представництво інтересів на підставі реєстраційної дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_18 №1663 від 04.11.2022.

Постановою слідчого Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 07.02.2025 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001313.

24.02.2025 прокурор у кримінальному провадженні № 0001313 - прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на даний час перебуває у власності ОСОБА_6 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування, із забороною державним реєстраторам та особам, уповноваженим на функції державних реєстраторів, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо набуття або припинення права власності, зміни власників, зміни форми власності вищевказаного нерухомого майна.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 24.02.2025 задоволено частково клопотання прокурора та накладено арешт на речовий доказ у кримінальному провадженні - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження, розпорядження та користування будь-кому і будь-яким чином вказаним майном.

У задоволенні інших вимог клопотання, - відмовлено.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 , з тих підстав, що вказана квартира у встановленому законом порядку визнана речовим доказом у межах кримінального провадження № 0001313 від 04.01.2023, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначену квартиру, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, колегія суддів вважає безпідставними. Як убачається із матеріалів судового провадження, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на мету та правові підставі, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Посилання представника власника майна на те, що арештоване майно на законних підставах належить ОСОБА_6 , та було набуте нею на підставі заповіту ОСОБА_9 від 04.11.2022, на даному етапі досудового розслідування не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки такі доводи апелянта і є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001313 від 19.12.2024. Питання законності набуття права власності на арештовану квартиру, підлягають встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Доводи апелянта на недоведеність відповідності арештованої квартири ознакам речового доказу в розумінні ст. 98 КПК України, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вказане майно може бути об`єктом кримінально протиправних дій та може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення підлягає вирішенню під час судового розгляду справи по суті.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що слідчим суддею, в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, не повідомлено власника майна про розгляд клопотання прокурора, не є підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді, оскільки, з урахуванням вимог ст. 172 КПК України, слідчий суддя за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, може розглянути клопотання без повідомлення власника майна.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційні скарзі з доповненнями доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3