ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

м. Київ

справа № 163/28/16-к

провадження № 51-1024 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2024 рокуу кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000365 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Мінковичі Каменецького району Брестської області Республіки Білорусь, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 21 лютого 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вказаним вироком вирішено питання щодо цивільних позовів, судових витрат та долі речових доказів.

Відповідно до вироку ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 11 вересня 2015 року о 23:45, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи права керувати транспортним засобом, керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW-518», д.н.з. НОМЕР_1 , перевозячи в салоні зазначеного автомобіля пасажирів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , кількість яких перевищувала кількість обладнаних місць для сидіння, рухаючись на 64 кілометрі автодороги «Т0302» сполученням «Пуща-Верба-Павлівка» неподалік повороту на с. Вижгів Любомильского району Волинської області зі сторони м. Любомиль у напрямку м. Володимир-Волинський, порушуючи вимоги пунктів 2.3, 2.9, 12.1, 12.6 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), перевищуючи максимально дозволену швидкість руху, не врахував стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, проявив неуважність, перетнув вузьку суцільну лінію, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, виїхав за межі проїжджої частини в кювет, де допустив перекидання керованого ним транспортного засобу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажири автомобіля марки «BMW-518», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 загинули, ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вироком Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_15 зі змінами та доповненнями задоволено частково.

Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 21 лютого 2017 року в частині призначеного покарання скасовано.

Ухвалено новий вирок, відповідно до якого призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалено у порядку статей 120, 124 КПК стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_13 процесуальні витрати, понесені ними на правову допомогу в сумі 500 грн кожному.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України № 838-VIII) зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 15 травня 2024 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікації дій ОСОБА_6 та доведеності його винуватості, просить вирок апеляційного суду скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого у наслідок суворості.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає про те, що призначаючи покарання, місцевий суд врахував всі обставин кримінального правопорушення, а також особу засудженого, та, навівши переконливі мотиви, обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК. Такі обставини, на переконання захисника, є встановленими та додатковому доказуванню не підлягають.

Водночас вказує, що апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, належним чином не врахував того, що ОСОБА_6 вчинив злочин з необережності, щиро розкаявся у вчиненому, повністю визнав свою вину, сприяв органу досудового розслідування у встановленні всіх обставин справи, частково відшкодував понесені потерпілими матеріальні збитки. Як стверджує захисник, наведені висновки апеляційного суду не відповідають тим обставинам, які були встановлені судом першої інстанції, а призначене покарання явно не відповідає обставинам вчиненного кримінального правопорушення, особі засудженого, а отже висновки апеляційного суду вважає такими, що порушують принцип індивідуалізації покарання.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржуваний вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

У касаційній скарзі захисник вказує про те, що, призначаючи покарання, апеляційним судом не було належним чином враховано даних, що характеризують особу засудженого ОСОБА_6 , а також обставин, які пом`якшують йому покарання.

А тому вважає призначене апеляційним судом покарання явно несправедливим через його надмірну суворість, тоді як матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів, які свідчать про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК.

Однак, колегія суддів не може погодитися з наведеними доводами захисника.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

До того ж покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Разом з тим, з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за це кримінальне правопорушення, проте не може призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому, призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочини з необережності, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно, одружений, на утриманні має двох малолітніх дітей, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, вибачився перед потерпілими.

При цьому судом враховано й позицію потерпілої ОСОБА_16 щодо відсутності у неї претензій до ОСОБА_6 .

Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому ОСОБА_6 , судом визнано його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування заподіяної шкоди. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Проаналізувавши вказані обставини у їх сукупності, враховуючи особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання та, як зазначив у вироку суд, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також обставини його вчинення, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання з урахуванням положень ст. 69 КК, тобто нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 286 КК, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, зокрема, у зв`язку з необґрунтованим застосуванням положень ст. 69 КК, що призвело до надмірної м`якості призначеного покарання, прокурор оскаржив такий вирок місцевого суду у порядку апеляційної процедури.

Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК.

Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК.

Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК.

Тобто, вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними, а свої висновки обґрунтував з наведенням конкретних мотивів.

Зокрема, апеляційний суд, як вбачається зі змісту мотивувальної частини вироку, дійшов висновку, що місцевий суд, хоча і врахував дані про особу засудженого, проте у вироку не навів переконливих мотивів, яким чином вказані у вироку обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину.

Перевіряючи вирок, апеляційний суд взяв до уваги, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки та позитивні характеристики, визнав вину, частково відшкодував заподіяні збитки, розкаявся та вибачився за скоєне перед потерпілими, кожен із яких, окрім ОСОБА_16 , просили застосувати щодо засудженого реальне покарання.

Водночас, поряд з позитивними характеристиками, апеляційний суд взяв до уваги посткримінальну поведінку засудженого, який тривалий час переховувався від суду апеляційної інстанції, був оголошений у міжнародний розшук та екстрадований до України з Республіки Польща.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора, та вважав за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Колегія суддів погоджується з такими твердженнями апеляційного суду та вважає, що ОСОБА_6 , усвідомлював відсутність у нього права керувати транспортним засобом, тим більше перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Не зважаючи на це, ОСОБА_6 допустив до салону керованого ним автомобіля таку кількість людей, яка суттєво виходила за межі експлуатаційних можливостей транспортного засобу, тобто нехтуючи правилами безпеки дорожнього руху, відверто ігноруючи те, що своїми діями він ставить під загрозу життя та здоров`я інших осіб, проявив надмірну самовпевненість та переоцінив свої здібності щодо можливості керувати транспортним засобом за таких обставин, допустив перекидання автомобіля, що в сукупності призвело до загибелі двох осіб та травмування ще двох осіб.

А тому, на думку колегії суддів, з огляду на конкретні фактичні обставини, характер вчиненого злочину та його наслідки, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення засудженого ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК, без застосування положень ст. 69 КК, при цьому належним чином вмотивував ухвалене рішення.

Враховуючи вказані обставини в їх сукупності, призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК.

Отже, призначене засудженому ОСОБА_6 апеляційним судом покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами матеріального закону, відповідає основній його меті як заходу примусу, а тому Судом не встановлено підстав вважати таке покарання явно несправедливим, як і не знаходить необхідності для застосування положень ст. 69 КК.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, та не вбачає підстав для його скасування чи зміни.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, а призначене апеляційним судом покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3