УХВАЛА

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 755/15993/18

провадження № 13-20кс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) матеріалів провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_19 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000203 щодо ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , і

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_20 за ч. 1, 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307 КК, ОСОБА_21 за ч. 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307 КК, ОСОБА_22 за ч. 3 ст. 307 КК закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року апеляційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року залишено без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Вказані судові рішення оскаржено в касаційному порядку прокурором.

Прокурор не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та зазначає про постановлення місцевим судом формального та незаконного судового рішення з яким погодився й суд апеляційної інстанції. Наголошує, що кримінальне провадження було внесене до ЄРДР 19 жовтня 2017 року, тобто до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ч. 1 ст. 284 КПК було доповнено п. 10. На думку прокурора, цей пункт закону не може бути застосований з огляду на приписи п. 4 Параграфу 2 розділу 4 Закону № 2147-VІІІ, де визначено, що п. 10 і ряд інші зміни до КПК вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, у яких відомості про кримінальне правопорушення внесені в ЄРДР після введення в дію цих змін.

Посилаючись на висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ОП ККС ВС) у справі № 711/8244/18 (постанова від 11 вересня 2023 року), за якими у кримінальному провадженні, де відомості про кримінальні правопорушення внесені до ЄРДР як до введення в дію положень, указаних у п. 4 Параграф 2 розд. 4 Закону № 2147-VIII (у тому числі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК), так і після набрання чинності вказаними нормами, ні подальше об`єднання цих кримінальних проваджень, ні зміна правової кваліфікації у кримінальному провадженні не впливають на імперативний характер вказівки у примітці до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК про дію приписів цього пункту лише щодо справ, у яких відомості про кримінальне правопорушення внесені в ЄРДР після введення в дію цих змін, тобто із 16 березня 2018 року.

А тому закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК щодо кримінальних правопорушень, відомості по які внесено до ЄРДР до введення в дію положень, указаних у п. 4 Параграф 2 розд. 4 Закону № 2147-VIII, та об`єднаних надалі з кримінальними провадженнями, відомості про які внесені в ЄРДР після 16 березня 2018 року, на думку прокурора, не відповідає положенням КПК.

Звертає увагу, що зміни в ст. 294 КПК в редакції Закону № 2147-VIII не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, у яких відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР після введення в дію цих змін - із 16 березня 2018 року; саме до компетенції прокурора відповідного рівня належали повноваження щодо продовження строків досудового розслідування до 16 березня 2018 року; в об`єднаних провадженнях, де відомості про одне чи більше кримінальних правопорушень унесені до ЄРДР до вказаної дати, а інші - після, прокурор, враховуючи приписи ст. 217 КПК, також має повноваження продовжувати строк досудового розслідування.

Указане узгоджується з висновком, викладеним у постанові ОП ККС ВС від 07 жовтня 2024 року у справі № 755/6898/21 (провадження № 51-4645кмо23).

Таким чином, на думку прокурора, суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися положень ст. 370 КПК, та ухвалили необґрунтовані судові рішення з допущенням істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що є підставою до застосування Верховним Судом повноважень, визначених п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК у взаємозв`язку з п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК.

Ухвалою від 27 березня 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - колегія суддів, Суд, Касаційний кримінальний суд) передала кримінальне провадження щодо ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 на розгляд Великої Палати, оскільки на переконання колегії суддів є необхідність відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду.

Постановою від 31 жовтня 2022 року (справа № 753/12578/19, провадження № 51- 206кмо22) ОП ККС ВС дійшла висновку про те, як мають застосовуватися вказані норми права, в таких провадженнях продовження строків досудового розслідування здійснюється виключно слідчим суддею.

Положення статей 217, 219 КПК, визначають день початку здійснення досудового розслідування об`єднаних і виділених проваджень і особливості обрахування загального строку досудового розслідування таких проваджень. Натомість жодних приписів щодо порядку вирішення питання про продовження строків досудового розслідування в таких провадженнях, відмінних від загальних положень і приписів ст. 294 КПК, вказані вище норми не містять.

Кримінальні процесуальні відносини з продовження строків досудового розслідування виникають із моменту направлення в спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, або безпосереднього звернення з відповідним клопотанням до повноважного суб`єкта у зв`язку з юридичними фактами, визначеними положеннями статей 295, 295-1 КПК, тобто до них застосовуються норми цього Кодексу, чинні на момент початку виконання відповідної дії або прийняття процесуального рішення.

Положення КПК не містять підґрунть до встановлення всупереч приписам ст. 5 КПК окремих правових режимів щодо вирішення питання про продовження строків досудового розслідування. Порядок і підстави проведення процесуальної дії і прийняття процесуального рішення визначаються положеннями КПК, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення, а не датою внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР.

Єдина комплексна система процесуальних норм, принципів, правових засобів і правових гарантій щодо продовження строків досудового розслідування в об`єднаних провадженнях у межах повноважень, визначених положеннями як Закону № 2147-VIII, так і Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі - Закону № 2617-VIII), здійснюється слідчим суддею.

Натомість ОП ККС ВС у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 755/6898/21 (провадження № 51-4645кмо23) дійшла висновку, що у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР до 16 березня 2018 року, а також у тих провадженнях, що були об`єднані або виділені з інших, у яких початок строку досудового розслідування мав місце до вказаної дати, продовження строків досудового розслідування належить до компетенції прокурора відповідного рівня. Разом із тим, якщо строк досудового розслідування в таких провадженнях було продовжено слідчим суддею, то таке продовження відповідає гарантіям, визначеним кримінальним процесуальним законом.

ОП ККС ВС виходила з того, що Законом № 2147-VIII ст. 217 КПК було доповнено ч. 7, що положення, які стосуються продовження строків досудового розслідування, безпосередньо пов`язані з тим, коли почався перебіг строку досудового розслідування. Оскільки у провадженнях, які були внесені до ЄРДР до 16 березня 2018 року, до компетенції прокурора відповідного рівня належало продовження строків досудового розслідування, то таке повноваження в цього суб`єкта залишилося й у тих провадженнях, які були об`єднані або виділені з інших, в яких початок строку досудового розслідування розпочався до зазначеної дати, тобто до 16 березня 2018 року.

Колегія суддів Третьої судової палати не погоджуюється з тим, що положення ч. 7 ст. 217 КПК у взаємозв`язку з тим, що положення передбачені статтями 214, 219, 295, 295-1 цього Кодексу, дають підґрунтя сприймати приписи ст. 294 КПК як такі, що визначають прокурора належним суб`єктом вирішення питання продовження строків досудового розслідування у об`єднаних кримінальних провадженнях, де відомості про частину кримінальних правопорушень було внесено до ЄРДР до 16 березня 2018 року, а про інші - після вказаної дати.

Продовження строків досудового розслідування є самостійним процесуальним субінститутом і етапом розвитку кримінальних процесуальних правовідносин, який виникає за наявності умов і підстав, врегульованих положеннями Параграфу 4 Глави 24 КПК.

Кримінальні процесуальні відносини з продовження строків досудового розслідування виникають у зв`язку з юридичними фактами, визначеними положеннями статей 295, 295-1 КПК. Виникають такі відносини з моменту направлення в спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, або безпосереднього подання відповідного клопотання до повноважного щодо продовження процесуального строку суб`єкта.

Із 16 березня 2018 року введені в дію положення ст. 294 КПК у редакції Закону № 2147-VIII, відповідно до яких, якщо з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину досудове розслідування (досудове слідство) неможливо закінчити у строк, зазначений у п. 4 ч. 3 ст. 219 цього Кодексу, такий строк може бути продовжений у межах строків, установлених пунктами 2 і 3 ч. 4 ст. 219 цього Кодексу: до трьох місяців - керівником місцевої прокуратури, заступником Генерального прокурора; до шести місяців - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з керівником регіональної прокуратури або його першим заступником чи заступником, заступниками Генерального прокурора; до дванадцяти місяців - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим із Генеральним прокурором чи його заступниками (ч. 3 ст. 294 КПК в редакції Закону № 2147-VIII).

Законом чітко визначено про розширення судового контролю за встановленням підстав до продовження строків досудового розслідування.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 295-1 КПК слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку досудового розслідування за участю слідчого або прокурора, а також підозрюваного та його захисника, у разі розгляду клопотання про продовження строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру.

Отже, положення закону недвозначно свідчать про те, що розширено права підозрюваного щодо участі у судовому розгляді під час реалізації судового контролю за здійсненням досудового розслідування щодо встановлення підстав до продовження його строку. Запровадження судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час продовження строків досудового розслідування злочинів свідчить про розширення і посилення гарантій прав людини у кримінальному провадженні.

В аспекті положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 58 Конституції України, статей 5, 8, 9 КПК та приписів Закону № 2147-VIII неправомірним є вирішення питання про продовження строків досудового розслідування не слідчим суддею, а прокурором, незалежно від того, чи були в подальшому кримінальні провадженні об`єднані з тими, відомості про які внесені до ЄРДР до 16 березня 2018 року.

Положення статей 217, 219 КПК не спростовують обґрунтованості такого висновку.

За приписами ч. 7 ст. 217 КПК днем початку досудового розслідування у провадженні, виділеному в окреме провадження, є день, коли було розпочато розслідування, з якого виділено окремі матеріали, а у провадженні, в якому об`єднані матеріали кількох досудових розслідувань, - день початку розслідування того провадження, яке розпочалося раніше (у редакції Закону № 2147-VIII).

Загальний строк досудового розслідування за правилами ч. 6 ст. 219 КПК у разі об`єднання кримінальних проваджень у порядку, передбаченому ст. 217 цього Кодексу, визначається: у провадженнях, які розслідувалися в один проміжок часу, - шляхом поглинання меншого строку більшим; у провадженнях, які розслідувалися в різні проміжки часу, - шляхом додавання строків досудового розслідування по кожному із таких проваджень, які не пересікаються, в межах строків досудового розслідування злочину, який передбачає найбільш тривалий строк досудового розслідування з урахуванням можливості його продовження, передбаченої ч. 2 цієї статті.

Отже, кримінальні процесуальні норми, викладені у статтях 217, 219 КПК, визначають день початку здійснення досудового розслідування об`єднаних і виділених проваджень і особливості обрахування загального строку досудового розслідування таких проваджень. Натомість жодних приписів щодо порядку вирішення питання про продовження строків досудового розслідування в таких провадженнях, відмінних від загальних положень і приписів ст. 294 КПК, вказані вище норми не містять.

При цьому відповідно до п. 4 Параграфу 2 «Прикінцеві положення» Закону № 2147-VIII зміни щодо судового контролю за продовженням строку досудового розслідування не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення внесені в ЄРДР після введення в дію цих змін.

Загальні положення КПК не містять підґрунть до встановлення всупереч приписам ст. 5 КПК окремих правових режимів щодо вирішення питання про продовження строків досудового розслідування, якщо такі відносини виникли з моменту введення в дію Закону № 2147-VIII.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/201), за висновками якого: закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності законом.

Зворотня дія закону полягає в перегляді вже існуючих правозастосовних актів, прийнятих на основі старої норми, або в застосуванні нової норми при наданні правової оцінки юридичним фактам, правовідносинам, що мали місце (відбулися) під час дії старої норми.

Якщо ж у межах цих відносин нова норма поширюється лише на ті юридичні факти, права та обов`язки, які мають місце (залишаються існувати, виникають) після введення закону в дію, то ця норма має пряму дію (діє негайно).

Отже, під час здійснення кримінального провадження має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення правовідносин.

Положення п. 4 Параграфу 2 «Прикінцевих положень» Закону № 2147-VIII щодо здійснення судового контролю за продовженням строку досудового розслідування підлягають застосуванню з урахуванням положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 58 Конституції України, статей 5, 8, 9 КПК.

Згідно із Законом № 2617-VIII ч. 3 ст. 294 КПК викладено у наступній редакції: «Якщо з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину досудове розслідування (досудове слідство) неможливо закінчити у строк, зазначений у п. 4 ч. 3 ст. 219 цього Кодексу, такий строк може бути продовжений у межах строків, встановлених пунктами 2 і 3 ч. 4 ст. 219 КПК: до трьох місяців - керівником окружної прокуратури, керівником обласної прокуратури або його першим заступником чи заступником, заступником Генерального прокурора; до шести місяців - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з керівником обласної прокуратури або його першим заступником чи заступником, заступниками Генерального прокурора; до дванадцяти місяців - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим із Генеральним прокурором чи його заступниками».

З набранням чинності Законом № 2617-VIII, який діє з 01 липня 2020 року (по теперішний час), у частині врегулювання порядку продовження строків досудового розслідування злочинів набула чинності нова редакція ч. 3 ст. 294 КПК, відмінна від положень процесуального закону в редакції Закону № 2147-VІІІ, який діяв з 16 березня 2018 року до 01 липня 2020 року.

З урахуванням вищенаведених положень Конституції України, КПК та юридичних позицій Конституційного Суду України можна стверджувати, що Закон № 2617-VIII застосовується до тих правовідносин, які продовжують існувати або виникли після набрання ним чинності.

Здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час продовження строків досудового розслідування злочинів за ч. 3 ст. 294 КПК передбачено до цього часу.

Незастосування положень законів № 2147-VIII і № 2617-VIII у справах, де відомості про кримінальне правопорушення внесені в ЄРДР після введення в дію відповідних змін, а також у тих випадках, коли вказані провадження об`єднані з тими, де відомості про кримінальне правопорушення внесені в ЄРДР до 16 березня 2018 року, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону через недотримання встановленої законом форми здійснення судового контролю за вирішенням питання про продовження строків досудового розслідування.

Вимоги щодо будь-якого кримінального процесуального закону не повинні суперечити вимогам, які ставляться до КПК як нормативно-правового акта, зокрема приписам статей 4-9 КПК.

Отже, з урахуванням наведених норм колегія суддів Третьої судової палати вважає, що продовження строків досудового розслідування здійснюється слідчим суддею в межах повноважень, визначених положеннями законів № 2147-VIII і № 2617-VIII, у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР з 16 березня 2018 року і які були об`єднані з кримінальним провадженням, розпочатим до цієї дати.

Колегія суддів Третьої судової палати звертає увагу, що одні й ті ж положення кримінального процесуального закону (ст. 294 КПК) стали підґрунтям до їх застосування Верховним Судом у трьох відмінних варіантах щодо визначення суб`єкта, до повноважень якого належить продовження строків досудового розслідування в об`єднаних провадженнях, які суперечать один одному, при цьому два з них - визначені ОП ККС ВС.

Також, на думку колегії суддів Третьої судової палати ОП ККС ВС дійшла взаємовиключних висновків у своєму рішенні від 07 жовтня 2024 року (справа № 755/6898/21 провадження №51-4645кмо23) щодо застосування приписів п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, водночас не вказавши, що відступає від висновків про застосування норм права, ОП ККС ВС фактично дійшла протилежного висновку щодо застосування тих самих норм.

При цьому вказала, що продовження строку досудового розслідування в таких провадженнях слідчим суддею відповідає гарантіям, визначеним кримінальним процесуальним законом, забезпечує підвищений контроль з боку суду за доцільністю продовження таких строків, натомість по суті ухвалила про девальвацію цих гарантій.

Таким чином, на переконання колегії суддів Третьої судової палати у даному провадженні наявна виключна правова проблема.

Згідно з правозастосовною практикою Великої Палати виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. З погляду якісного критерію, про наявність виключної правової проблеми вказують такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права.

Вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі та єдності практики щодо кількох пов`язаних між собою питань та норм права.

На думку колегії суддів Третьої судової палати, вказане є якісним критерієм, який свідчить про наявність виключної правової проблеми, що виявляється через несталість і суперечливість судової практики та доктринальних підходів до вирішення відповідного питання.

Кількісний критерій ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості проваджень, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

У даному кримінальному провадженні, зокрема, наявна виключна правова проблема і для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовної практики у справах, де постає питання про визначення суб`єкта, який уповноважений вирішити питання про продовження строку досудового розслідування у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР до введення в дію положень Закону № 2147-VIII, та об`єднаних із тими, відомості про які в ЄРДР внесено після набрання чинності цим Законом, тобто застосування приписів ст. 294 КПК з урахуванням вказаних особливостей.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо подібних правовідносин.

Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому. Ухвалення протилежних та суперечливих судових рішень, особливо Верховним Судом, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Беян проти Румунії» (Beian v. Romania, заява № 30658/05, рішення від 06 грудня 2007 року, п. 39) ЄСПЛ зазначив, що практика, яка була розвинена вищою судовою владою країни, сама собою суперечить принципу правової визначеності. Замість виконання своєї функції і утвердження тлумачення, яке мають брати до уваги нижчестоящі суди, сам Верховний Суд став джерелом правової невизначеності, підриваючи довіру суспільства до судової системи.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

У матеріалах даного кримінального провадження також наявне клопотання захисника ОСОБА_23 , який діє в інтересах ОСОБА_21 , в якому наводить доводи про те, що висновки викладені в постанові ОП ККС ВС від 31 жовтня 2022 року є переконливими порівняно із тими, про які йдеться в постанові від 07 жовтня 2024 року, де об`єднана палата за відсутності підстав необґрунтовано змінила правозастосовні позиції, що є підґрунтя передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку ОП ККС ВС в постанові від 07 жовтня 2024 року щодо суб`єкта продовження строку досудового розслідування в об`єднаних провадженнях.

З наведених вище підстав колегія суддів дійшла Третьої судової палати висновку про наявність у цьому провадженні виключної правової проблеми стосовно обсягу і змісту норм права, які визначають суб`єкта, який має повноваження продовжити строки досудового розслідування в таких провадженнях, вирішення якої матиме визначальне значення для формування сталої судової практики щодо застосування приписів статей 284, 294 КПК, а тому колегія суддів вважала за доцільне передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати.

Перевіривши обґрунтування наявності виключної правової проблеми, Велика Палата вважає, що кримінальне провадження підлягає прийняттю до розгляду.

В ухвалі колегії суддів Третьої судової палати належним чином обґрунтовано існування правової проблеми щодо визначення суб`єкта (суб`єктів), до повноважень якого належить продовження строків досудового розслідування в об`єднаних провадженнях.

З урахуванням наведеного та з огляду на існування суперечливих наукових і практичних підходів щодо вирішення зазначеного питання, вказане становить виключну правову проблему, розв`язання якої відноситься до повноважень Великої Палати.

Положеннями ч. 5 ст. 4341 КПК передбачено, що підставою для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати є обґрунтований висновок суду, який розглядає справу в касаційному порядку, про те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до ч. 4 ст. 4342 КПК ухвала про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати належним чином умотивована.

Керуючись статтями 430, 4341, 4342, 441 КПК, пунктом першим частини другої статті 45 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти до розгляду кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_19 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року щодо ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Призначити кримінальне провадження до касаційного розгляду Великою Палатою Верховного Суду на 25 червня 2025 року о 10 годині у приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

Копії ухвали надіслати учасникам судового провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18