КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/3065/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.5 ст.190 КК України у кримінальному провадженні №0000902 від 04.03.2025,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року частково задоволено клопотання старшого слідчого Шевченківського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Застосовано щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 58 днів, в межах строку досудового розслідування, тобто до 24 травня 2025 року, включно.

Визначено розмір застави у вигляді 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 514 000 гривень, у разі внесення якої звільнити ОСОБА_7 з-під варти, та покладено на підозрюваного обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду за кожною вимогою;

- не відлучатися за межі населеного пункту, де він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утриматись від спілкування з особами, що перебувають у статусі підозрюваних, свідків, потерпілих в межах даного кримінального провадження;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали мало місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання та звільнити його з-під варти, або застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний період часу з 23 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , та покласти обов`язки відповідно до ч.5 ст.194 КПК України.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що підозра у вчиненні ним кримінального правопорушення є необґрунтованою та не підтверджуються належними доказами.

Апелянт наголошує на тому, що визначений слідчим суддею розмір застави є непомірним для нього та необґрунтованим доводами сторони обвинувачення.

Крім того, апелянт зазначає, що він є соціальною відповідальною особою, має постійне місце проживання за місцем реєстрації, офіційно працевлаштований та не судимий, має на утриманні трьох малолітніх дітей, його мати є пенсіонером, а він особою з інвалідністю ІІ групи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, станом на день апеляційного розгляду закінчився строк дії оскаржуваної ухвали про продовження запобіжного заходу, строк дії якої було визначено до 24.05.2025.

Разом з тим, предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Шевченківським УП ГУ НП в місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000902 від 04.03.2025.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначивши вчинення злочинів, як основне джерело здобуття коштів для свого існування, з метою особистого збагачення, шляхом вчинення умисних злочинів, спрямованих на заволодіння чужим майном шляхом шахрайств, підробленням та використанням завідомо підроблених документів, легалізацією майна, здобутого злочинним шляхом, у невстановлені дату, час, та місці, за невстановлених обставин, в якості об`єкта для заволодіння шляхом обману визначили квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку, на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.1992, посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 за № 1у-980 належало ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 08.06.2023 померла.

На виконання спільного плану вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за невстановлених обставин отримали дублікат договору купівлі-продажу від 25.11.1992, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 за № 1у-980 (дублікат виданий 11.11.2021 Київським державним нотаріальним архівом за № 1-482), відповідно до якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , належало ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім того, з метою реалізації злочинного плану, направленого на заволодіння правом власності на вказану квартиру шляхом обману ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в різний час залучили ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , які відповідно до відведених їм функцій мали брати участь у вчиненні правочинів, використовуючи при цьому підроблені документи. На вказану пропозицію ОСОБА_7 та ОСОБА_10 останні добровільно погодились, чим вступили у попередню змову.

В подальшому, у невстановлені дату, час та місці, однак до 18.03.2024, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб, отримали паспорт та ідентифікаційний номер платника податків ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також фотокартку із зображенням ОСОБА_16 , яка в подальшому шляхом вклеювання була використана для виготовлення підробленого документу - паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 22.08.2003 Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві, на ім`я ОСОБА_12 .

З метою доведення злочинних дій, направлених на заволодіння правом власності на зазначену вище квартиру, ОСОБА_7 25.03.2024 приблизно о 15 год. 00 хв., використовуючи автомобіль Nissan X-Trail, який перебував у його користуванні, особисто привіз ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 до будівлі за адресою АДРЕСА_3 , де на них вже чекав ОСОБА_10 .

Далі ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб, виконуючи свою функцію у вчиненні шахрайського заволодіння правом власності на вказану вище квартиру, для вчинення правочину між ОСОБА_14 (продавець), яка мала використати підроблений документ - паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 22.08.2003 Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві, на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_15 (покупець), супроводив останніх до приміщення приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_17 , яка здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_3, а ОСОБА_7 , у свою чергу, разом із ОСОБА_13 залишились чекати на завершення правочину в автомобілі Nissan X-Trail.

Прибувши до приміщення приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_17 , за адресою АДРЕСА_3, ОСОБА_10 надав останній для складання, укладання та посвідчення договору купівлі-продажу квартири дублікат договору купівлі-продажу від 25.11.1992, посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 за № 1у-980 (дубілкат виданий 11.11.2021 Київським державним нотаріальним архівом за № 1-482), відповідно до якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , належало ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому, ОСОБА_15 надав нотаріусу свої документи, що посвідчують його особу, а ОСОБА_14 , виконуючи відведену їй функцію надала нотаріусу підроблений документ - паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 22.08.2003 Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві, на ім`я ОСОБА_12 .

У свою чергу, у приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_17 під час перевірки документів, наданих ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , виникли підозри щодо дійсності документів, наданих останньою, у зв`язку із чим, приватний нотаріус КМНО ОСОБА_17 прийняла рішення про відмову посвідченні договору купівлі-продажу на підставі наданих документів.

Із урахування вказаних обставин, здійснення правочину, пов`язаного із набуттям права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 перенесено на 26.03.2024, однак не було реалізовано у зв`язку із затриманням останніх в порядку ст. 208 КПК України працівниками поліції під час вчинення іншого кримінального правопорушення, а саме заволодіння грошовими коштами добросовісного набувача, шляхом продажу йому об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_4 , право власності на яку придбано, шляхом обману (шахрайство) та яка є речовим доказом у кримінальному провадженні №0001016 від 22.01.2015 за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 263 КК України, обвинувальний акт у якому скеровано до суду 27.04.2018.

Отже, ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , виконали усі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі.

26.03.2025 ОСОБА_7 затримано в порядку ст. 615 КПК України.

26.03.2025 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст. 15 ч. 5 ст. 190 КК України.

28.03.2025 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва застосовано щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 58 днів, в межах строку досудового розслідування, тобто до 24.05.2025 року включно.

Визначено розмір застави у вигляді 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 514 000 гривень, та покладено на підозрюваного обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду за кожною вимогою;

- не відлучатися за межі населеного пункту, де він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утриматись від спілкування з особами, що перебувають у статусі підозрюваних, свідків, потерпілих в межах даного кримінального провадження;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Ионкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№ 12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07- Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки ним сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Сукупність матеріалів судового провадження на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Більш того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти та інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що застосувавши щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчим суддею правильно встановлено, що фактів та інформації, які переконливо свідчать про його причетність до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст. 15 ч. 5 ст. 190 КК України, в клопотанні та доданих до нього матеріалах міститься достатньо для висновку про обґрунтованість повідомленої йому підозри.

Крім цього, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , його наслідки, характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що слідчим у клопотанні достатньо доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме того, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду; спотворити будь-яку з речей та документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, експертів, інших підозрюваних; вчинити інше кримінальне правопорушення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

У справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

На переконання колегії суддів, таке обмеження права ОСОБА_7 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, в сукупності із вищезазначеними обставинами, слідчий суддя врахував дані про особу підозрюваного, його вік та стан здоров`я, майновий та сімейний стан, репутацію, спосіб життя, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти ризикам, які зазначені у клопотанні.

При цьому, колегія суддів зауважує, що слідчий суддя, у відповідності до вимог ч. 4, 5 ст. 182, ч. 3 ст. 183 КПК України, взявши до уваги дані, які характеризують особу підозрюваного, конкретні обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, дійшов обґрунтованого висновку про визначення йому застави у межах 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 514 000 гривень, та вважає, що вказаний розмір застави є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказаний розмір застави є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, та який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги підозрюваного про те, що стороною обвинувачення не доведено обґрунтованість підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст. 15 ч. 5 ст. 190 КК України, відхиляються колегією суддів, з огляду на таке.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки ним сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Сукупність матеріалів судового провадження на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо відсутності у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення передчасними та такими, що підлягають вирішенню під час розгляду кримінального провадження по суті, позаяк сукупність зібраних доказів та матеріалів судового провадження на даному етапі кримінального провадження до моменту розгляду справи в суді є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апелянтів про те, що органом досудового розслідування не доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів також вважає безпідставними, позаяк наявність обставин, які б давали підстави вважати про достатність застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , ніж тримання під вартою, в тому числі домашнього арешту, як просить сторона захисту, колегією суддів під час перегляду оскаржуваної ухвали не встановлено.

Інші доводи апеляційних скарг висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з вимогами ст. 203 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. Тобто, законодавцем встановлено певний процесуальний запобіжник, що унеможливлює обмеження прав особи поза межами кримінального провадження.

Станом на час розгляду апеляційної скарги оскаржувана ухвала слідчого судді вичерпала свою дію 24 травня 2025 року.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.05.2019 у справі № 532/308/15-к (провадження № 13-23зво19), скасування такої ухвали про обрання запобіжного заходу, яка вже виконана, в жодному разі не може призвести до відновлення прав особи.

За таких обставин, ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_2

Судді:

ОСОБА_3 ____________ ОСОБА_4 ____________