Справа № 132/232/21
Ухвала

Іменем України

11 вересня 2025 року Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

законного представника

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у судовому засіданні в місті Калинівка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000343 від 26.06.2020 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

по вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В ніч з 25 на 26 вересня 2020 року, у невстановлений слідством час, ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до будинку свого знайомого ОСОБА_8 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Знаходячись в приміщенні вказаного будинку, під час спілкування між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на побутовому ґрунті виникла словесна суперечка.

В послідуючому, ОСОБА_4 взяв до рук дерев`яну палицю, яка знаходилась у цьому ж приміщенні, та діючи умисно, усвідомлюючи, що посягає на життя іншої особи, при цьому передбачаючи і свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_8 , прикладаючи значну фізичну силу, наніс вказаною палицею численних ударів по голові, тулубу і різних частинах тіла ОСОБА_8 , спричинивши тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці події.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 87 від 09.11.2020, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 виявлено множинні забійні рани голови; множинні садна голови, тулуба, живота, верхніх та нижніх кінцівок.

Всі рани на голові спричинені незадовго до смерті (хвилини, десятки хвилин) від ударної дії предмету, що діяв із значною силою. Причиною смерті ОСОБА_8 є масивна кровотеча назовні із забійних ран розташованих на голові. Між смертю ОСОБА_8 та забійними ранами голови є прямий причинно-наслідковий зв`язок. Враховуючи динаміку трупних явищ, пору року, місце виявлення трупа, обставини провадження можна висловлюватись про те, що смерть ОСОБА_8 могла настати в проміжку часу в ніч з 25 на 26 вересня 2020 року. Поранення у вигляді множинних забійних ран на голові у ОСОБА_8 мали ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що викликали загрозливі для життя явища (масивну зовнішню кровотечу), яка спричинила геморагічний шок і стоїть в причинному зв`язку зі смертю (згідно п. 2.1.3. «о» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 р.).

Множинні садна голови, тулуба, живота, верхніх та нижніх кінцівок у ОСОБА_8 виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого (-их) твердого (-их) предмету (предметів) мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_8 не стоять.

При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 соматичних захворювань, які могли б конкурувати з вказаною причиною смерті не виявлено.

Локалізація ушкоджень на різних анатомічних ділянках та поверхнях тіла у ОСОБА_8 , свідчать про те, що можливість їх виникнення внаслідок падіння з висоти власного зросту з положення стоячи на площину виключається.

При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 виявлені ушкодження у вигляді саден по задній поверхні лівого передпліччя, які можна було б розцінювати, як сліди самооборони.

Після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_8 певний проміжок часу (хвилини, десятки хвилин), до настання загрозливих для життя явищ міг здійснювати фізичні дії (бігати, ходити, повзати, наносити удари, кликати на допомогу, тощо).

Всі ушкодження у ОСОБА_8 прижиттєві, утворились незадовго до смерті. Посмертних пошкоджень при експертизі трупа ОСОБА_8 не виявлено.

Характер та локалізація тілесних ушкоджень допускають можливість їх утворення за будь-якого положення ОСОБА_8 при доступності контакту травмую чого предмета з відповідними ділянками тіла, за будь-якої послідовності.

При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 виявлено патоморфологічні ознаки вторинної (алкогольної) кардіоміопатії, жирового гепатозу, які являлися самостійними окремими прижиттєвими захворюваннями та в прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_8 не стоять.

При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі від трупа ОСОБА_8 етилового спирту та його ізомерів не виявлено, що свідчить про його тверезий стан на момент настання смерті.

Такими своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 318 від 02.11.2020 року, проведеної під час досудового розслідування, відповісти на запитання поставлені слідством в умовах амбулаторної судово-психіатричної експертизи не представилось можливим, оскільки ОСОБА_4 потребує тривалого обстеження та спостереження в умовах психіатричного стаціонару з наступним проведенням стаціонарної судово-психіатричної експертизи; рекомендовано доповнити матеріали кримінального провадження медичною документацією на ОСОБА_4 з Вінницького військово-медичного центру Центрального регіону, де, з його слів, він проходив лікування.

Згідно стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 52 від 14.12.2020 року, проведеної під час досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_4 , в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння виявляв розлад особистості, пов`язаний із органічним ушкодженням головного мозку (F07.0). ОСОБА_4 в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 не потребує.

Згідно стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 20 від 06.02.2023 року, проведеної в ході судового розгляду на підставі ухвали суду від 01.11.2022 року, обвинувачений ОСОБА_4 , в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння виявляв психічний розлад у вигляді розладу особистості, пов`язаного із органічним ушкодженням головного мозку (F07.0). ОСОБА_4 в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 не потребує.

Під час судового розгляду судом 22.08.2024 року було призначено у кримінальному провадженні № 0000343 від 26.09.2020 року стаціонарну судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_4 .

Згідно з п. п. 22, 23 висновку судово-психіатричного експерта Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» № 95 від 20.11.2024 року ОСОБА_4 переніс черепно-мозкову травму, з приводу чого лікувався та навіть був визнаний інвалідом ІІІ групи. Останнім часом проживав сам, у цей період відмічається у нього певна соціальна деградація не створив сім`ю, не працював, схильний був до зловживання алкоголем, до агресії, у стані сп`яніння проявляв неадекватність. Після порушення вказаної кримінальної справи оглядався кількаразово експертами психіатрами, які не фіксували у нього значних психічних порушень, а певні психічні розлади кваліфікували як органічний розлад здоров`я. Однак при консультації спеціаліста від 10.08.2024 року в ОСОБА_4 вже були діагностовані шизофреноподібні розлади.

При даному експертному дослідженні в ОСОБА_4 на першому місці виступають грубі порушення асоціативного процесу (мислення) розірваність, паралогічність, порушення структурованості, які супроводжуються елементами маніхейського маячення (боротьба добра зі злом), синдрому Капгра (вбачає у людях «клонованих двійників»), відчуттям підстроєності, штучності своїх рухів, думок, відчуттям «підлаштованості» подій, впливом на нього електронним обладнанням і т.п.

Сукупність вказаної інформації, початок, перебіг, розвиток хвороби та актуальна клінічна картина відповідають критеріям тяжкого психічного розладу поліморфного психотичного шизофреноподібного розладу.

Враховуючи психічний стан та ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_4 через наявність у нього тяжкого психічного розладу, він потребує примусових заходів медичного характеру стаціонарного типу у психіатричній установі із суворим наглядом.

ОСОБА_4 на даний час страждає тяжким психічним розладом поліморфним психотичним шизофреноподібним розладом; за своїм психічним станом ОСОБА_4 не може усвідомлювати свої дії та керувати ними; ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру - поміщення у спеціалізований психіатричний заклад для надання стаціонарної психіатричної допомоги з метою його обов`язкового лікування та запобігання вчиненню ним суспільно-небезпечних діянь.

З урахуванням наявних у матеріалах судового провадження відомостей щодо психічного захворювання ОСОБА_4 , яке позбавляє його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, зокрема стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 95 від 20.11.2024 року, судом, в порядку ст. 362 КПК України, змінено порядок розгляду кримінального провадження та продовжено його згідно з правилами, передбаченими главою 39 КПК України щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Прокурор в судовому засіданні підтримав подане ним клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, посилаючись на те, що за результатами призначеної судом експертизи зроблено висновок експертом про те, що ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом.

У судовому засіданні захисник та законний представник обвинуваченого вважали за можливе застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом.

Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував проти застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру.

Потерпілий ОСОБА_7 не заперечував проти застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру.

Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 18 КК України суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Таким чином осудність є однією із загальних ознак суб`єкта кримінального правопорушення, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності.

Виходячи із положень ст. 19 КК України неосудна особа позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно-небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Статтею 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

В свою чергу, згідно ч. 3 ст. 503 КПК України кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно-небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Так, виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією із форм вини, як ознаки злочину, яка включає усвідомлення особою характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання (свідоме допущення) їх настання.

З системного аналізу норми вбачається, що умисел є ознакою усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв такої ознаки є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх дій та керувати ними, тобто є неосудною. Із зазначеним станом несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, як ознаки суб`єктивної сторони злочину.

Разом з тим, факт вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України доводиться показаннями потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які суд оцінює в сукупності з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- рапортом від 26.09.2020 року;

- заявою ОСОБА_7 від 26.09.2020 року;

- протоколом огляду місця події з ілюстрованими фототаблицями від 26.09.2020 року;

- актом про застосування службового собаки від 26.09.2020;

- протоколом огляду місця події з ілюстрованими фототаблицями від 26.09.2020 року;

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 26.09.2020 року;

- постановами про визнання та приєднання до матеріалів провадження речових доказів від 26.09.2020 року;

- ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2020 року;

- ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2020 року;

- висновком експерта № 87 від 09.11.2020 року;

- протоколом огляду трупа ОСОБА_8 з ілюстрованими фототаблицями від 27.09.2020 року;

- постановою про визнання та приєднання до матеріалів провадження речових доказів від 27.09.2020 року;

- ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.09.2020 року;

- висновком експерта № 384 від 09.10.2020 року;

- висновком експерта № 385 від 12.10.2020 року;

- висновком експерта № 386 від 21.10.2020 року;

- висновком експерта № 998 від 11.01.2021 року;

- висновком експерта № 999 від 18.01.2021 року;

- висновком експерта № 531 від 16.10.2020 року;

- висновком експерта № 1000 від 12.01.2021 року;

- висновком судово-психіатричного експерта № 318 від 02.11.2020 року;

- висновком судово-психіатричного експерта № 52 від 14.12.2020 року;

- висновком експерта № СЕ-19/102-20/17746-ТР від 29.12.2020 року;

- постановою про передачу доказів на відповідальне зберігання від 25.01.2021 року;

- квитанціями про передачу та прийняття речових доказів на зберігання від 27.01.2021 року.

Суд вважає, що докази, які підтверджують факт вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного діяння є належними та допустимими, отриманими у рамках закону.

Тим самим, усі досліджені у цьому провадженні докази сторони обвинувачення, як кожен окремо, так і у їх сукупність, з урахуванням показань потерпілого, свідків, підтверджують обставини, що регламентовані ст. 505 КПК України щодо часу, місця, способу вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного діяння.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у справі існує сукупність наведених вище та досліджених судом допустимих прямих і непрямих доказів, які за змістом є чіткими, зрозумілими і послідовними та достатньо повно викривають дії ОСОБА_4 ; аналізом наведених доказів підтверджено вчинення ОСОБА_4 зазначених об`єктивних дій, зміст яких свідчить про вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, що підтверджується сукупністю досліджених судом доказів та вважає їх достатніми для висновків про наявність в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення та надання правової кваліфікації діям останнього.

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальні права сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів на підтвердження та спростування висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів в їх сукупності, суд вважає факт вчинення ОСОБА_4 інкримінованого суспільно-небезпечного діяння доведеним «поза розумним сумнівом», який випливає із співвідношення достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків (доказів).

Аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що дії ОСОБА_4 є суспільно небезпечними діяннями, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115КК України умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

У відповідності до абзаців 1, 2 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03 червня 2005 року визначаючи відповідно до частин 3-5 статті 94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.

При цьому, згідно п.п. 3, 9 Порядку застосування примусових заходів медичного характеру в психіатричних закладах до осіб, які хворі на психічні розлади і вчинили суспільно небезпечні діяння, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 397 від 08.10.2001 «Про затвердження нормативно-правових документів з окремих питань щодо застосування примусових заходів медичного характеру до осіб, які страждають на психічні розлади», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.03.2002 за № 215/6503, вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчинення нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності. Примусові заходи медичного характеру здійснюються у психіатричних закладах з відповідними умовами нагляду за наявності рішення суду й акта судово-психіатричної експертизи з відповідними висновками про характер та тяжкість психічного захворювання в особи, ступінь її суспільної небезпечності для себе або інших осіб за характером її захворювання і медичних підстав для застосування відповідного примусового заходу медичного характеру.

Відповідно до положень ст. 512 КПК України судовий розгляд здійснюється одноособово суддею в судовому засіданні за участю прокурора, обов`язковою участю фізичної особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, її законного представника та захисника згідно із загальними правилами цього Кодексу. Судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання : 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Відповідно до ч. 2 ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що особа, яка вчинила суспільно - небезпечне діяння, у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 під час розгляду кримінального провадження захворів на психічну хворобу, що виключає можливість застосування покарання, що підтверджується висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 95 від 20.11.2024 року, враховуючи характер та тяжкість захворювання, тяжкість вчиненого суспільно-небезпечного діяння, суд вважає, що ОСОБА_4 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру, тому суд відповідно до норм ст. 513 КПК України постановляє ухвалу про застосування відносно ОСОБА_13 примусових заходів медичного характеру.

Обираючи вид примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним діяння, тяжкість та характер захворювання, ступінь небезпечності психічно хворого, який вчинив суспільно-небезпечне діяння та представляє небезпеку для суспільства і вважає за необхідне застосувати до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної установи із суворим режимом нагляду.

Виходячи із роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені у постанові № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд не визначає лікувальну установу, в якій до особи будуть застосовані примусові заходи медичного характеру та не визначає строк, на який ці заходи призначені.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 508 КПК України до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, може бути застосовано запобіжний захід у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Згідно із ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до положень ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі статтею 124 КПК України. Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Отже, чинний кримінальний процесуальний закон встановлює, що витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого лише у двох випадках: ухвалення щодо нього (обвинуваченого) обвинувального вироку; залучення експерта безпосередньо обвинуваченим (стороною захисту).

Отже, покладення судових витрат за проведення експертиз, ухвалою про застосування примусових заходів медичного характеру, чинним кримінальним процесуальним законодавством не передбачено, тому судові витрати в кримінальному провадженні судових експертиз, компенсуються за рахунок держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Встановлено, що на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області №127/21318/20 від 01.10.2020 року, №127/21332/20 від 01.10.2020 року, №127/21322/20 від 30.09.2020 року накладено арешти на майно, яке визнано речовими доказамами у кримінальному провадженні.

З урахуванням, зазначеного вище, суд дійшов висновку про те, що потреба у подальшому застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження щодо арешту вищевказаного майна, відпала, а тому, арешти вказаного майна слід скасувати.

Долю речових доказів, суд вважає необхідним вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 124, 174, 362, 370-372, 395, 498, 503, 508, 512, 513 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.

Помістити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до КП «Обласна психіатрична лікарня с. Орлівка» Рівненської обласної ради, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Сарненський район, с. Орлівка, вул. Миру, 36-А.

Запобіжний захід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити у вигляді тримання під вартою до поміщення його до закладу КП «Обласна психіатрична лікарня с. Орлівка» Рівненської обласної ради, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Сарненський район, с. Орлівка, вул. Миру, 36-А.

Зобов`язати командира окремої конвойної роти ГУ НП у Вінницькій області забезпечити доставку обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закладу КП «Обласна психіатрична лікарня с. Орлівка» Рівненської обласної ради, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Сарненський район, с. Орлівка, вул. Миру, 36-А.

Процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 101019, 87 грн. віднести на рахунок держави.

Арешти, накладені на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області №127/21318/20 від 01.10.2020 року, №127/21332/20 від 01.10.2020 року, №127/21322/20 від 30.09.2020 року - скасувати.

Речові докази по кримінальному провадженню № 0000343 від 26.06.2020 року, а саме: фрагмент дерев`яної палиці із слідами РБК, слід одорологічного походження з поверхні фрагменту дерев`яної палиці, чотири уламки (фрагменти) від дерев`яної палиці, один кед на ліву ногу, один прорезинений тапочок на праву ногу, два змиви речовини бурого кольору з поверхні підлоги, шість фото слідів взуття вилучені під час ОМП за місцем виявлення трупу ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 ; кепку білого кольору, один прорезинений тапочок синього кольору на ліву ногу, спортивні штани та спортивна кофта синього кольору із слідами РБК, шорти синього кольору, фрагмент обгорілого взуття, фрагмент обгорілої тканини, фрагмент дерев`яної палиці із слідами РБК, слід одорологічного походження з поверхні фрагменту дерев`яної палиці, прозорий поліетиленовий пакет із вмістом речовини рослинного походження зеленого кольору вилучені під час ОМП за місцем проживання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ; кеди чорного кольору, зразок букального епітелію, зразок крові та зрізи нігтьових пластин із піднігтьовим вмістом обох рук вилучені у ОСОБА_4 ; брюки синього кольору, камуфляжна куртка зеленого кольору, зразок крові та зрізи нігтьових пластин із піднігтьовим вмістом обох рук трупа ОСОБА_8 , які передано на відповідальне зберігання до кімнати зберігання речових доказів ВП № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області знищити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

СУДДЯ: