УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року

м. Київ

справа № 636/3461/23

провадження № 51-2117ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня

2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2025 року

у кримінальному провадженні № 0000465 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Донецька, жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2024 року

ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено до покарання за ст. 336 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2025 року вказаний вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, будучи військовозобов`язаним, тобто особою, яка перебуває у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави, 20 березня 2023 року прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що тимчасово базується

на АДРЕСА_2 ,

у зв`язку з оголошенням Указу Президента України № 69-2022 від 24 лютого 2022 року загальної мобілізації та призивом на військову службу у Збройні Сили України

у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи

у вищезазначеному приміщенні, будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками цього центру про призов на військову службу

під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації, з метою ухилення від призиву

за мобілізацією, без поважних причин, діючи умисно, в порушення вимог

ст. 65 Конституції України, статей 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» № 2232- XII від 25 березня 1992 року, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21 жовтня 1993 року та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69-2022 від 24 лютого

2022 року, після проходження військово-лікарської комісії, згідно довідки якої

від 16 березня 2023 року «придатний до військової служби», відмовився отримувати повістку на відправку до команди за призивом по мобілізації на 29 березня 2023 року на 09:00. Відповідно у вказані день та час ОСОБА_6 не з`явився за викликом

до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим відмовився від проходження військової служби під час мобілізації, не маючи на те поважних причин, керуючись небажанням проходити військову службу за мобілізацією, за таких обставин ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК за відсутності

в діянні його підзахисного складу кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 336 КК.

В обґрунтування вказаних вимог вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які підтверджували наявність у ОСОБА_5 сталих, послідовних особистих релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку, належність останнього до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, повністю проігнорував неодноразово встановлений Європейським судом з прав людини факт того, що віровчення Свідків Єгови не дозволяють їм виконувати будь-яку військову службу, навіть якщо вона не пов`язана з використанням зброї, допустив безпідставну дискримінацію у формі нічим не вмотивованого застосування до ОСОБА_5 висновків Верховного Суду, які стосувалися осіб, що перебувають у іншому становищі ніж обвинувачений, а саме є представниками іншої релігійної організації християнської спільноти «Церкви адвентистів Сьомого дня». Крім того, стверджує,

що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою допущені судом першої інстанції порушення та всупереч вимогам ст. 419 КПК не спростував доводів захисника, викладених в апеляційній скарзі, щодо невідповідності висновків суду доказам

у справі, а саме доводів щодо того, що ОСОБА_5 майже 28 років є Свідком Єгови,

із яких вже 10 років є священослужителем вказаного релігійного об`єднання та

у зв`язку із його глибокими релігійними переконаннями для нього неприйнятно бути військовослужбовцем як зі зброєю, так і без неї. Наголошує, що жодного закону, яким прямо зазначено, що конституційне право, визначене у ч. 4 ст. 35 Конституції України, на заміну військової служби альтернативною (невійськовою) службою підлягає обмеженню під час дії воєнного стану, немає. Також в обґрунтування своєї позиції посилається на рішення Європейського суду з прав людини, положення Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, практику Верховного Суду у справах

№ 344/12021/22 від 02 травня 2024 року, № 601/2491/22 від 13 червня 2024 року,

№ 125/773/23 від 26 листопада 2024 року. Стверджує, що ОСОБА_5 мав усі підстави для сумлінної відмови від військової служби в порядку ч. 2 ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції через власні несумісні із військовою службою релігійні переконання та свою належність до релігійної організації, чиї віровчення виключають можливість проходження військової служби, в тому числі без зброї.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів

ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій судових рішень, свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та повідомив, що після того, як йому вручили повістку,

він з`явився на виклик, пройшов військово-лікарську комісію, за висновками якої він

є придатним до військової служби, після чого йому було запропоновано отримати повістку за мобілізацією, від її отримання він відмовився через релігійні погляди, оскільки є служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови, а вірування вказаного об`єднання забороняють її членам бути військовослужбовцями та навчатися військовій службі.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання свідків ОСОБА_7 (начальник відділення мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_8 (водій відділення мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Крім того, суд у вироку послався на дані, що містяться у: копії довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 16 березня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_5 здоровий та придатний до військової служби; повістці, яка була виписана ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянину ОСОБА_5 ,

в якій зазначено, що останній має з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 29 березня 2023 року о 09:00 для відправки у команду за призовом по мобілізації;

акті № 15/3/231 від 20 березня 2023 року, складеному лейтенантом ОСОБА_7

у присутності свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про те, що військовозобов`язаному ОСОБА_5 працівником ІНФОРМАЦІЯ_2 20 березня 2023 року було доведено вимогу щодо виклику до ІНФОРМАЦІЯ_2 на вказану дату 29 березня 2023 року та повідомлено про адміністративну відповідальність щодо порушення правил військового обліку, а також про кримінальну відповідальність

за ухилення від призову на в/службу за мобілізацією, однак військовозобов`язаний відмовився підписувати повістку та прибувати до ІНФОРМАЦІЯ_2 у доведений час; листі про роз`яснення військовозобов`язаному (резервісту) вимог

ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», де було доведено ОСОБА_5 , хто має право на відстрочку, відповідно до якого ОСОБА_5 відмовився підписувати цей лист після ознайомлення, про що зазначено у акті № 15/3/231 від 20 березня

2023 року; копії тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_5 , відповідно до якої останній проходив альтернативну службу

з 10 листопада 1999 року по 10 лютого 2002 року.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 336 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам у касаційній скарзі останнього, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 є одним із Свідків Єгови, має сталі релігійні переконання, несумісні із проходженням військової служби були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанції, які вказали із наведенням докладних мотивів на їх неспроможність.

Як зазначив суд першої інстанції, відповідно до довідки № 5905 від 28 грудня 2022 року, виданої Релігійною організацією «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» ОСОБА_5 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні; призначений 24 травня 2015 року керівним комітетом Релігійної організації "Релігійний центр Свідків Єгови в Україні" на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору; згідно із статутом Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови

в Україні» та внутрішніми канонічними правилами Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні для призначення осіб, які мають духовний сан та є священнослужителями,

не передбачено навчання у будь-якому духовному навчальному закладі; критерієм призначення є відповідність особи вимогам щодо священнослужителів, які містяться

у Біблії.

Крім того, як видно з вироку, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 звертався до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про направлення його на виконання цивільної невійськової роботи. Відповідно до відповіді т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 березня 2023 року ОСОБА_5 було відмовлено у проханні направити його на виконання цивільної невійськової роботи. Підставою

для відмови стало те, що на теперішній час здійснюються саме мобілізаційні заходи

з призову військовозобов`язаних, а не призов на строкову військову службу, та

ОСОБА_5 більше 27 року, тому підстав для направлення останнього для виконання цивільної невійськової роботи у порядку та на умовах, передбачених ЗУ «Про альтернативну (невійськову) служби», на теперішній час не вбачається. Таким чином, рішення про заміну ОСОБА_5 військової служби на альтернативну не приймалися.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про альтернативну (невійськову) службу» на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Статтею 1 цього Закону визначено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб

із числа резервістів в особливий період.

Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба

за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби.

Заміна військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період

на альтернативну (невійськову) службу Законом не встановлена.

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права гарантує кожній людині право

на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Відступ від положень Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Стаття 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними

у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у ст. 35 Конституції України.

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Таким чином, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання

у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися

від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим

з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі

з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakis v. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatli v. Turkiye).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються,

не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань

з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову

від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Згідно зі ст. 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України

є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації

з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»

№ 64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24 лютого

2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та

з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України оголошено про проведення загальної мобілізації.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки

у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (ухилення від призову за мобілізацією) є відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема, комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості.

Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим,

що мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі - із загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його

до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Беручи до уваги наведене, суди встановили, що ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову службу, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки у складі команди № НОМЕР_2 для відправки у команду за призовом по мобілізації.

Враховуючи, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення за ст. 336 КК виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову

за мобілізацією, проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності, суди дійшли висновку про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК.

Як слушно вказано в оскаржених рішеннях, суд не є органом уповноваженим тлумачити канонічні правила, настанови та віровчення конфесії Свідків Єгови. Відмова ОСОБА_5 від проходження військової служби за мобілізацією, як зазначає сам обвинувачений та його захисник, пов`язана насамперед з Біблійським писанням, якими заборонено прояв будь-якого виду насилля. Біблія містить писання, де заборонено брати до рук зброю та проявляти будь-які дії, пов`язані з нанесенням шкоди іншій людині. Однак, Біблія не містить писань, де заборонено одягати військову форму. Призов ОСОБА_5 на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання

та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у будівництві укріплень, допомоги пораненим та виконанні інших функцій,

не пов`язаних із використанням зброї.

ОСОБА_5 є громадянином України, постійно мешкає в Україні, користується всіма благами нашої держави, визнаний придатним до військової служби, а тому під час збройної агресії рф проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я та безпека громадян, країною агресором вчиняються злочини проти української нації та

її агресія є злочином проти миру, оскільки порушуються всі принципи та цінності людства, конституційним обов`язком громадянина України є захист Вітчизни,

її незалежності й територіальної цілісності.

Крім цього, як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, посилання сторони захисту

на практику Європейського суду з прав людини є безпідставними, оскільки за обставин цієї справи, ухилення ОСОБА_5 від мобілізації відбувається під час дії військового стану на території України та загальної мобілізації, в той час, як обставини у рішеннях Європейського суду з прав людини, на які посилається захисник, стосувалися відносин та обставин, які відбувалися не в особливий період та не у воєнний стан на території тих країн, проти яких позивалися позивачі, а тому не мають визначального значення при вирішенні цієї справи.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними в оскарженій ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Отже, підстави для скасування вироку та ухвали внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова

від 25 вересня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня

2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3