Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/267/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 388/1967/24 Доповідач в колегії апеляційного суду
Категорія 121 (101) Д ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2025 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000253 від 04.07.2024 року стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Долинського районного суду Кіровоградської області від 27 січня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сіверськ Артемівського району Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено: за ч.2 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років; за ч.2 ст.194 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, ОСОБА_7 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, у строк відбування призначеного покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення, а саме з 04.07.2024 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 14102 грн. 57 коп.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить змінити вирок місцевого суду та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання із застосуванням ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про те, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання у повній мірі не врахував те, що останній раніше не судимий, перебуває на обліках з інфекційними захворюваннями, а також те, що він щиро розкаявся, сприяв у розкритті кримінального правопорушення, а тому вважає, що її підзахисному можливо призначити менш суворе покарання в межах санкції ч.2 ст. 121 КК України.

Окрім того захисник просить змінити вирок в мотивувальній частині виключивши таку обтяжуючу обставину як перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння вказуючи на те, що судом помилково враховано дану обставину, оскільки матеріали кримінального провадження не містять будь-яких доказів, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого та за умисне знищення та пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу, за таких обставин.

Так, 03.07.2024 близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_7 розпивав спиртні напої разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та знайомим ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в приміщенні будинку останнього за адресою: АДРЕСА_3 . Під час спілкування між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , на ґрунті особистих неприязних стосунків виникла сварка, у ході якої ОСОБА_7 , з метою помсти за образи, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наніс один удар кулаком в обличчя ОСОБА_10 , від чого останній впав. Надалі, ОСОБА_7 продовжуючи свої злочинні дії, наніс ОСОБА_10 близько 10 ударів ногами по тулубу ліворуч та праворуч, після чого відшукав на території домоволодіння потерпілого, підборну лопату, якою наніс ОСОБА_10 , який лишався лежати ще близько 3 ударів по голові. Після чого, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_9 залишили територію домоволодіння ОСОБА_10 .

Своїми діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження: внутрішньо-черепна травма, субдуральний, субарахноідальний крововилив, рана на носогубному трикутнику на основі носа, рана на правому лобному бугрі, рана на виступаючій частині підборіддя, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя; тупа травма грудної клітини, переломи ребер з права по середньо- ключичній лінії з 3 по 6 ребро, переломи ребер зліва з 4 по 7 ребро по передньо підпахвинній лінії, які відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, а саме, внаслідок субдурального, субарахноідального крововилива, внутрішньо-черепної травми через близько 3 годин настала смерть потерпілого ОСОБА_10 . Між цими тілесними ушкодженнями та причиною смерті ОСОБА_10 є прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Надалі, ОСОБА_7 , з метою знищення слідів вчинення злочину, маючи злочинний намір спрямований на умисне знищення чужого майна шляхом підпалу, а саме: житлового будинку та майна, яке знаходилося у ньому, за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, - 04.07.2024 близько 01 год. 00 хв. прибув за вказаною адресою, при цьому заздалегідь взявши із собою знаряддя вчинення злочину - газову запальничку, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, безперешкодно проник до домоволодіння ОСОБА_10 , де за допомогою своєї газової запальнички умисно підпалив ганчірку у приміщенні кухні, яку залишив на кріслі, та шматок паперу в приміщенні іншої кімнати домоволодіння, який залишив на дивані, тим самим свідомо створивши джерело вогню, яке розповсюдилося. Після чого впевнившись, що його умисел на знищення майна ОСОБА_10 здійснено, зник з місця вчинення злочину.

Заслухавши доповідача, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу і просили суд її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України, як умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого та умисне знищення та пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу в апеляційній скарзі захисником не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України.

Як пояснив обвинувачений ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду, він свою вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, фактичних обставин цієї справи, викладених у вироку суду не оспорює.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, особу ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується негативно, ніде не працює, перебуває на обліках з інфекційними захворюваннями (ВІЛ/СНІД, туберкульоз).

Обставин, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.121 КК України суд визнав перебування у стані алкогольного сп`яніння.

Підстав для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.ст. 69 КК України, суд не знайшов і дійшов до висновку про те, що під час судового розгляду не встановлено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

На спростування доводів адвоката ОСОБА_8 щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 надто суворого та несправедливого покарання, колегія суддів відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю, при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

В даному випадку, фактичні обставини справи свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив тяжкі злочини, офіційно не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується негативно, перебуває на обліках з інфекційними захворюваннями, тобто не має сталих соціальних зв`язків.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що враховуючи послідовну практику Верховного Суду, згідно з якою розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак з матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_7 не визнав усіх обставин кримінального правопорушення, зокрема вини у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого, вказуючи на те, що його дії були самозахистом, та стверджував, що він не до кінця розумів, що коїть, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття.

Тому, з урахуванням характеру, кількості, способу нанесення тяжких тілесних ушкоджень, ступеню тяжкості, наслідків та суспільної небезпечності, вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, а також його особи, відсутність пом`якшуючих обставин, а також ставлення самого ОСОБА_7 до вчинених кримінальних правопорушень, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_7 , як особа представляє суспільну небезпеку для оточуючих, а тому його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах реальної ізоляції від суспільства.

Крім того вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання із застосуванням ч.1 ст.70 КК України у виді 8 років позбавлення волі, є достатнім та справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Стосовно доводів адвоката ОСОБА_8 про виключення з мотивувальної частини вироку таку обтяжуючу обставину, то колегія суддів вказує, що під час судового засідання в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 підтвердив дану обставину, що він перебував в сильному алкогольному сп`янінні під час нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_8 про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував його особу, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину є необґрунтованими і по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Долинського районного суду Кіровоградської області від 27 січня 2025 року в кримінальному провадженні № 0000253 від 04.07.2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України - без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4