Номер провадження: 11-сс/813/123/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.12.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000110 від 06.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді задоволено клопотання заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 та накладено арешт на вилучений під час обшуку 26.11.2024 транспортний засіб марки Lexus моделі RX 350, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним транспортним засобом власником та іншими особами.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що вказаний автомобіль міг використовуватися в якості засобу вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 для незаконного переправлення осіб (чоловіків мобілізаційного віку) через держаний кордон України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власник майна ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 не має відношення до правопорушення.

Автомобіль безпідставно визнаний речовим доказом та він не є знаряддям вчинення злочину, не зберіг на собі будь-яких слідів вчинення злочину.

Зазначає, що оскільки зараз воєнний час, весь час оголошуються тривоги та у будь-який час ОСОБА_7 може бути вимушена покинути своє житло з метою врятування життя. Також автомобіль потрібен для перевезення дітей у безпечне місце.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Прокурор ОСОБА_8 , будучи належним чиним повідомленими про дату та час судового розгляду, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, однак до початку судового розгляду подав заяву про розгляд без його участі.

Зважаючи на наведені вище обставини, апеляційний суд на підставі вимог ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України, врахувавши обмежені строки розгляду апеляційної скарги по даної категорії справ, вважає за можливим провести апеляційний розгляд без участі сторін та у відповідності до вимог ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснювати.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційні скаргу, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ст. 173 ч.ч. 1, 2 п. 5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З клопотання прокурора вбачається, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000110 від 06.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

Підставою внесення відомостей до ЄРДР послугували матеріали Управління оперативно розшукової діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що на території Одеської області діє група осіб, причетна до незаконного переправлення осіб (чоловіків мобілізаційного віку) через державний кордон України з корисливих мотивів, за сприяння представників правоохоронних органів.

За вказаним фактом 06.11.2024 Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону внесені відомості до ЄРДР за №0000110 та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Вищевикладене підтверджується матеріалами Управління оперативно розшукової діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 та Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, отриманими на виконання доручення слідчого, та іншими матеріалами кримінального провадження.

З метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, уникнення негативних наслідків для кримінального провадження, тобто знищення слідів кримінального правопорушення, об`єктів, які можуть бути речовими доказами, зміни обстановки, а також враховуючи, що в транспортному засобі марки Lexus моделі RX 350, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , яким належить та використовується ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , можливо знаходяться речі та документи, що пов`язані із незаконним переправленням осіб (чоловіків мобілізаційного віку) через державний кордон України за грошову винагороду, а саме: засоби мобільного зв`язку за допомогою яких здійснювались дзвінки та спілкування через месенджери з особами призивного віку, які бажають незаконно перетнути державний кордон України та іншими спільниками, комп`ютерна техніка (ПЕОМ, нетбуки, ноутбуки, планшети), інші носії інформації в яких також може міститься переписка через месенджери, документація (чорнові записи) щодо незаконного переправлення осіб через державний кордон України з зазначенням осіб яких залучено до вчинення кримінального правопорушення, осіб яких переправлено та яких необхідно переправити через державний кордон України, грошові кошти, які підлягають конфіскації відповідно до санкції ч. 3 ст. 332 КК України та які є предметом вчинення кримінального правопорушення, банківські картки, а також інші речі, відомості та документи, які містять на собі сліди злочину або мають значення для досудового розслідування.

Відповідно до інформаційної довідки транспортний засіб марки Lexus моделі RX 350, державний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, під час досудового розслідування 26.11.2024 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2024 проведено обшук у транспортному засобі марки Lexus моделі RX 350, д.н.з. НОМЕР_1 в ході якого виявлено та вилучено транспортний засіб марки Lexus моделі RX 350, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який поміщено на Спеціальний майданчик №8 ЦЗ ГУНП в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шосе, 31-В.

26.11.2024 слідчим вищевказаний транспортний засіб визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, визнано речовим доказом та відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим накладення арешту на майно необхідне з метою збереження речових доказів та виключенням можливості втрати слідів злочину.

Є достатні підстави вважати, що вилучений автомобіль марки Lexus моделі RX 350, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , міг використовуватися в якості засобу вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 для незаконного переправлення осіб (чоловіків мобілізаційного віку) через держаний кордон України. Зазначене в тому числі підтверджується з матеріалів оперативого органу ТУ ДБР в Миколаєві.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування, в тому числі перевірки щодо здійснення переправлення осіб призивного віку через кордон на вилученому транспортному засобі.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні прокурора про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучене може бути використаний як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

Апеляційний суд також враховує практику ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ встановлює, що таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування повинно бути ретельним, що означає обов`язок органів влади завжди добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки та зобов`язання вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події («Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

Таким чином вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком слідчого судді про заборону користування автомобілем власником майна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, що відповідно і є завданням арешту майна.

Судом апеляційної інстанції враховано, що оскільки зараз в Україні діє воєнний час, весь час оголошуються тривоги та у будь-який час ОСОБА_7 може бути вимушена покинути своє житло з метою врятування свого життя та життя своєї сім`ї. Також автомобіль може бути потрібен їй для перевезення дітей у безпечне місце.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно із забороною відчуження і розпорядження, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи представника власника майна про безпідставність накладення арешту на майно в цій частині є необґрунтованими.

Таким чином, слідчий суддя при розгляді клопотання не з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали, якою слід частково задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на майно із забороню відчуження і розпорядження автомобілем.

На думку колегії суддів, такі види обтяження будуть достатніми для сприяння завданням арешту майна у кримінальному провадженні та відповідатимуть вимогам охорони фундаментальних прав інших осіб. Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, стороною захисту не надано та колегією суддів не встановлено.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З урахуванням указаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, знищення, втрати, пошкодження майна в даному кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. 132, 170-173 КПК України, клопотання прокурора про накладення арешту на майно підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.12.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000110 від 06.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 задовольнити частково.

Накласти арешт на вилучений під час обшуку 26.11.2024 транспортний засіб марки Lexus моделі RX 350, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 шляхом позбавлення права на відчуження і розпорядження вказаним транспортним засобом власником та іншими особами.

В іншій частині у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Виконання ухвали покласти на заступника керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4