Справа № 473/7059/24
Номер провадження 1-кс/473/1613/2024
У Х В А Л А

іменем України

"30" грудня 2024 р. м. Вознесенськ

Слідчий суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська без застосування фіксації процесу технічними засобами на підставі ч.4 ст.107 КПК України клопотання слідчої СВ Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 , яке погоджене з прокурором, про арешт майна в кримінальному провадженні №0001250 від 29.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України,

В С Т А Н О В И В:

30 грудня 2024 року слідчому судді надійшло клопотання слідчого, яке погоджено з прокурором про арешт майна, яке було вилучено під час затримання ОСОБА_4 .

В клопотанні зазначено, що 29.12.2024 року ОСОБА_4 було затримано в порядку ст.208 КПК України та на підставі ч.2 ст.208 з дотриманням вимог, передбачених ч.7 ст.223, ст.236 КПК України було здійснено обшук затриманої особи, при якому було вилучено одяг, а саме кофта білого кольору, в якій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на момент події 28.12.2024 року, яку в подальшому було поміщено до паперового сейф-пакету №1 та вилучено до Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області.

Разом із тим в матеріалах клопотання відсутня постанова слідчого про визнання речовим доказом кофти білого кольору, в якій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на момент події 28.12.2024 року. Така постанова слідчим не надана.

Вирішуючи клопотання, слідчий суддя враховує, що п.7 ч.2 ст.131 КПК України визначено, що арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Ч.1 ст.170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів та згідно із ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Ч.1 ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно із ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так в рішенні у справі «Узан та інші проти Туреччини» ЄСПЛ, оцінюючи виправданість втручання відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, зробив висновок про те, щоб бути сумісним із положеннями Конвенції, втручання повинно відповідати трьом умовам, а саме: (1) бути передбачене національним законом, який в державі вважається необхідним для регулювання використання майна, (2) повинне відповідати загальним інтересам суспільства, (3) має забезпечуватися справедливий баланс між правами власника та загальносуспільними інтересами (п.195). Крім того, в п. 203 рішення у наведеній справі ЄСПЛ, аналізуючи питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби. Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли наявний значний суспільний інтерес на здійснення такого втручання в право людини, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Оскільки предмет, на який просить накласти арешт слідчий, лише формально відповідає критеріям, що визначені ст.98 КПК України, слідчим його не визнано речовим доказом, не вказано, що цей предмет може підтвердити та для чого він потрібен слідству, відсутня постанова про визнання речовим доказом, тому слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст.170-173. 372 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання слідчої СВ Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 , яке погоджене з прокурором Вознесенської окружної прокуратури, про арешт майна в кримінальному провадженні №0001250 від 29.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, - відмовити.

Копію ухвали надіслати учасникам провадження, оскільки розгляд справи відбувся в їх відсутності.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення згідно із п.9 ч.1 ст.309 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1