11 грудня 2024 року м. Запоріжжя
У ході досудового розслідування по даному кримінальному провадженню встановлено, що невстановлена особа, знаходячись на території Вознесенівського району, м. Запоріжжя, незаконно збуває бойові припаси. 06.12.2024 у період часу з 15 години 40 хвилин до 16 години 46 хвилин, проведено санкціонований обшук за місцем роботи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: у приміщенні кіоску № 2519-2520 (у межах координат НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , 47.849725-35.128314), що знаходиться на території «Критого ринку», за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 47-а/вул. Сталеварів, 2, у ході якого було виявлено та вилучено: банківські картки: «ПриватБанк» № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , «Пумб» № НОМЕР_6 ; грошові кошти у загальному розмірі 1620 грн.
Враховуючи, що вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин, з метою збереження речових доказів, старший слідчий звернулася з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, зазначене у клопотанні.
Старший слідчий клопотання підтримала, про що надала відповідну заяву.
Володілець майна ОСОБА_4 у судове засідання надав заяву про розгляд клопотання без його участі. Заперечує проти накладення арешту на грошові кошти у розмірі 1 620,00 грн. та на банківські картки, оскільки вони не мають жодного відношення до кримінального провадження.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до таких висновків.
06.12.2024 проведено санкціонований обшук у приміщенні кіоску № НОМЕР_7 (у межах координат НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , 47.849725-35.128314), що знаходиться на території «Критого ринку», за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, 47-а/вул. Сталеварів, 2, під час якого виявлено та вилучено: банківські картки: «ПриватБанк» № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , «Пумб» № НОМЕР_6 ; грошові кошти у загальному розмірі 1620 грн.
07.12.2024 старшим слідчим винесено постанову про визнання вилучених під час проведення обшуку банківські картки: «ПриватБанк» № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , «Пумб» № НОМЕР_6 та грошові кошти у загальному розмірі 1620 грн., речовими доказами.
Відповідно ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, метою арешту майна є забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Частиною 1 ст. 98 КПК України, встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України, передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Разом з цим, звернувшись на виконання вимог статті 170 КПК України, після вилучення вказаних речей з клопотанням про їх арешт, слідчий, обмежившись загальним посиланням на норми КПК України, не навів жодної правової підстави для арешту вказаних у клопотанні речей, не вмотивував приводів припускати, що невжиття таких заходів забезпечення кримінального провадження, відносно цих речей, може призвести до настання негативних наслідків.
Слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна слідчим не долучено жодних доказів та не наведено жодних аргументованих доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також того, що у застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження є виправдана необхідність.
Згідно зі статтею 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Враховуючи викладені обставини, а також те, що органом досудового розслідування, не доведено той факт, що вилучені банківські картки та грошові кошти мають відношення до обставин, які підлягають дослідженню у відповідному кримінальному провадженні, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для накладення арешту на вказане майно, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 та ч. 3 ст. 173 КПК України, є підставою для повернення тимчасово вилученого майна.
Керуючись ст.ст. 131-132, 170-173, 369, 372 КПК України, слідчий суддя,
У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1