ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5510/25 (1-кс/643/1829/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/548/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2025 року, якою застосовано стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, у кримінальному провадженні № 0000415 від 25.05.2023 за ч. 4 ст. 189, ч.3 ст. 28 ч.3 ст. 368, ч.2 ст. 353, ч.2 ст. 307 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 07 червня 2025 року включно.

Також визначена застава у розмірі 908400 грн, що становить 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На зазначену ухвалу слідчого судді захисник подав апеляційну скаргу в якій просив її змінити визначивши підозрюваному ОСОБА_8 суму застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилався на те, що слідчий суддя суду першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час обрання запобіжного заходу. Вважав, що клопотання слідчого не відповідає вимогам КПК України. Вказував, що слідчий суддя суду першої інстанції не обґрунтував своїх висновків, що, на його думку, свідчить про невмотивованість та необґрунтованість оскаржуваної ухвали в частині визначення альтернативного запобіжного заходу. Вважав, що існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України не підтверджуються будь-якими доказами. Також посилався на непомірність визначеного розміру застави, розмір якої не відповідає матеріальному стану підозрюваного.

Заслухавши доповідь судді, доводи підозрюваного ОСОБА_8 , а також його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів провадження вбачається, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000415 від 25.05.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.3 ст. 28 ч.3 ст. 268, ч.2 ст. 353, ч.2 ст. 307 КК України.

09 квітня 2025 року ОСОБА_8 був затриманий в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України.

09 квітня 2025 ОСОБА_8 повідомили про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189, ч.2 ст. 353, ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 368 КК України.

09 квітня 2025 року старший слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді Московського районного суду м. Харкова з клопотанням про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908400 грн.

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на обґрунтованість оголошеної підозри, тяжкість кримінального правопорушення, та на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України. Зазначив, що підозрюваний вчинив, в тому числі, особливо тяжкий злочин, за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на старок до 12 років з конфіскацією майна, та що наявні ризики, а саме підозрюваний, знаходячись на волі, може переховуватись від органів досудового розслідування та /або суду, в тому числі за межами України, з метою уникнення відповідальності за вчинене, а тим більше усвідомлюючи неможливість звільнення від відбування покарання осіб, які підозрюються чи обвинувачуються у вчиненні корупційного кримінального правопорушення; може знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; підозрюваний може незаконно впливати на свідків, а також вчинити інші кримінальні правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється.

Вирішуючи питання про обрання виду запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 , слідчий суддя суду першої інстанції зазначив, що він обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 353, ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 368 КК України. Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_8 підозри сторона обвинувачення підтверджує зібраними під час досудового розслідування доказами, наданими до суду та вказує на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слідчий суддя суду першої інстанції враховав відомості про особу підозрюваного, який раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, не одружений, має місце реєстрації, його стан здоров`я. Крім того слідчий суддя встановив, що інші, більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і його належну поведінку, а також запобігти спробам переховування від суду, впливу на свідків та вчиненню іншого злочину.

Окрім цього, слідчий суддя зазначив, що з урахуванням майнового стану підозрюваного, враховуючи конкретні обставини кримінального правопорушення, його тяжкості, вважав за необхідне визначити ОСОБА_8 заставу в розмірі 908400 грн., оскільки застава в такому розмірі, на його думку, запобігає ризикам, передбаченим п.п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України. Також, застосовуючи альтернативний вид запобіжного заходу у вигляді застави, слідчий суддя поклав на підозрюваного певні обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КК України.

Дослідивши відомості цього кримінального провадження щодо підозрюваного ОСОБА_8 , колегія суддів не погоджується з висновками слідчого судді суду першої інстанції в частині визначення розміру застави.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Докази, надані суду, вказують на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: відомості про особу підозрюваного, який раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, не одружений. Враховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим, є ймовірність того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, оскільки останній офіційно не працевлаштований, а тому є підстави вважати, що основним видом його доходу є грошові кошти, отримані від протиправної діяльності, яку він може продовжити. Обґрунтованість підозри ОСОБА_8 підтверджується зібраними в кримінальному провадженні доказами та пред`явленою йому підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 353, ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 368 КК України. Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, запобігання яким шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Порядок розгляду слідчим суддею клопотання про застосування запобіжного заходу відповідає вимогам п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника від вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання".(рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, №182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Наявність встановлених слідчим суддею ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є доведеною, врахована вагомість наявних доказів у вчинені підозрюваним злочинів, передбачених ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 353, ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 368 КК України.

Мотиви прийнятого слідчим суддею рішення викладені в ухвалі, яка в цілому відповідає вимогам ст.196 КПК України.

З висновками слідчого судді щодо доведеності обґрунтованості підозри, наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України та необхідності застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, погоджується і апеляційний суд.

Слідчим суддею враховані всі підстави та обставини, передбачені ст. 178 КПК України, відомості про особу підозрюваного, та наявні докази, про вчинення ним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК.

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду, колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які охоплюються підозрою, а саме вимагання, тобто вимога передачі чужого майна з погрозою обмеженням прав, свобод і законних інтересів потерпілого, а також розголошення відомостей, які потерпілий бажає зберегти в таємниці, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану; самовільне присвоєння владних повноважень службової особи, поєднане із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь, з використанням службового посвідчення працівника правоохоронного органу; пособництві одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе та третьої особи за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дій, а також інтересах третьої особи, з використанням наданого службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, за попередньою змовою групою осіб, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи підозрюваного та обставин кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що судом, після отримання пояснень прокурора та підозрюваного, дослідження решти матеріалів, які долучені до клопотання, встановлено, що слідством доведена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 353, ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 368 КК України.

У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від ЗО серпня 1990 року, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28 жовтня 1994 року та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13 листопада 2007 року).

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вироку) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу) кримінального розслідування».

Також колегія суддів вважає слушними висновки суду про те, що слідчим та прокурором, на підставі матеріалів кримінального провадження встановлені ризики, передбачені п. п. 1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: те, що ОСОБА_8 може переховуватись від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Згідно зі ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити у сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, міцність його соціальних зв`язків, репутацію, майновий стан, наявність судимостей.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

При цьому, висновки слідчого судді належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для застосування підозрюваному ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Таке судове рішення відповідає вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Разом з цим, належить врахувати, що відповідно до ч.4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Поряд з цим існує усталена практика ЄСПЛ щодо визначення розміру застави під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зокрема, в своєму рішенні «Істоміна проти Україна» Суд наголошував на тому, що суд має ретельно оцінювати спроможність особи сплатити визначений розмір застави та обґрунтувати визначену суму.

Також в своєму рішенні у справі «Гаф проти Мальти» ЄСПЛ зазначав, що розмір застави має визначатися з урахуванням матеріального становища підозрюваного. Кщо особа залишається під вартою через неспроможність внести визначену суму, це свідчить про те, що національні органи не забезпечили ефективну реалізацію права особи на свободу. Непомірна застава фактично стає продовженням арешту. Суд зобов`язаний проявляти «особливу ретельність» при визначенні суми, щоб право на звільнення під заставу не було ілюзорним.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» [ВП] (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

В оскаржуваній ухвалі слідчий суддя зазначав, що попри відсутність офіційних заощаджень та майна, очевидно, що підозрюваний має відповідні активи, які не обліковуються державою, в тому числі, здобутих злочинним шляхом.

Однак, вказані висновки не ґрунтуються на будь-яких фактичних відомостях, що об`єктивно вказує, що такі висновки є припущеннями, що є процесуально неприпустимим.

Зокрема, враховуючи вимоги ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Натомість захисник в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснював, що ОСОБА_8 орендує в службі «Таксі» автомобіль та неофіційно працює таксистом, а більшу частину зароблених грошових коштів повертає у цю ж службу «Таксі» за оренду автомобіля. Грошових коштів, які залишаються у ОСОБА_8 вистачає лише на паливо для орендованого автомобіля, а також на придбання продуктів харчування. Тобто ОСОБА_8 особисто не має майнових статків для сплати визначеного розміру застави.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор зазначав, що у сторони обвинувачення у цьому кримінальному провадженні відсутні будь-які фактичні відомості про те, що у ОСОБА_8 маються будь-які майнові статки, зокрема грошові кошти або власні транспортні засоби, тощо. Не заперечував, що зазначений в оскаржуваній ухвалі автомобіль ОСОБА_8 орендує в службі «Таксі».

Поряд з цим, прокурор не заперечував того факту, що заставу за ОСОБА_8 було сплачено сімома фізичними особами.

Тобто, слідчий суддя не мав процесуальної можливості робити такі висновки щодо майнового стану підозрюваного ОСОБА_8 , оскільки у суду не було будь-яких фактичних відомостей на підтвердження існування у підозрюваного ОСОБА_8 майнових статків, що безпосередньо пов`язано з визначенням застави.

Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, тобто не має постійного доходу, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір застави є непомірним для нього.

Поряд з цим, належить врахувати, що в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник пояснив, що ОСОБА_11 повністю визнає свою провину, однак сторона обвинувачення не здійснює будь-яких слідчих дій за участю ОСОБА_8 , в тому числі, не допитували у будь-якому статусі.

Прокурор в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції повідомив, що у зв`язку з великим навантаженням, слідчий не мав можливості допитати підозрюваного ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні.

Тобто прокурор не навів обґрунтованих підстав неможливості допиту ОСОБА_8 у якості підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, враховуючи позицію ОСОБА_8 , який в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції вказував, що бажає надавати показання у цьому провадженні та співпрацювати зі слідством.

Поряд з цим, колегія суддів враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, щодо ОСОБА_8 , наявні відомості про його майновий стан, а саме те, що він офіційно не працевлаштований та не має стабільного доходу, має на утриманні малолітню дитину, розлучений, а також існування ризиків, дійшла висновку про необхідність зменшення розміру застави відповідно до суми, яка чітко передбачена чинним КПК України, а саме п.3 ч.5 ст. 182.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до положень п. 3 ч.5 ст. 182 КПК України, застава у розмірі, який не є мінімальним відповідно до закону, а саме 100 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб є пропорційним, виходячи з ризиків, які доведені прокурором та встановлені судом, що буде достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_8 , як підозрюваним, покладених на нього процесуальних обов`язків, таким, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження, що обумовлює скасування ухвали слідчого судді в частині визначення розміру застави та прийняття нової ухвали в цій частині.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді та вважає, що застосування до ОСОБА_8 іншого, більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з заставою не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим п. п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Керуючись ст.ст. 182, 376, 392, 393, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2025 року скасувати в частині визначення розміру застави стосовно підозрюваного ОСОБА_8 .

Визначити суму застави стосовно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму, встановлених для працездатних осіб, що дорівнює 302800 (триста дві тисячі вісімсот) гривень 00 коп.

При внесенні застави підозрюваний підлягає звільненню з-під варти.

У разі внесення застави покласти на підозрюваного наступні обов`язки:

-прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожною вимогою;

-не відлучатись з м. Харкова без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання;

-утримуватись від спілкування з іншими підозрюваними, свідками, понятими, експертами;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

В решті ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2025 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :