Дата документу 03.04.2025 Справа№ 334/4119/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/291/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/4119/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 01 липня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дудичі Дятлівського району Гродненської області Республіки Білорусь, проживаючого у АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого у АДРЕСА_2 , проживаючого у АДРЕСА_3 ,

визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

28 березня 2024 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою із ОСОБА_9 , в умовах воєнного стану, через паркан проникли на територію домоволодіння АДРЕСА_4 . Далі, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 , знаходячись на вказаній території домоволодіння, шляхом розбиття вікна, проникли до приміщення будинку, де мешкає потерпілий ОСОБА_10 , та в той час був відсутній за місцем мешкання.

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 , знаходячись в приміщенні житлової кімнати вказаного будинку, таємно намагалися викрасти майно, яке належить потерпілому ОСОБА_10 .

Після чого, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 , підготували на винесли із будинку майно потерпілого ОСОБА_10 та, намагаючись залишити місце вчиненого кримінального правопорушення, не довели свій злочинний намір до кінця з причин, які не залежали від їх волі, оскільки були зупинені на місці співробітниками поліції.

Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаний з проникненням у житло, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

ОСОБА_8 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

ОСОБА_9 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК у виді 5 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін. Під час апеляційного перегляду дослідити докази, а саме відомості, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_8 .

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що суд при призначенні покарання ОСОБА_8 із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням належним чином не врахував тяжкість кримінального правопорушення, його конкретні обставини, а також дані про особу винного. Так, ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання на строк від 5 до 8 років позбавлення волі. Об`єктом кримінального правопорушення є відносини у сфері охорони приватної власності, а також недоторканності житла, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку скоєного. При вчиненні злочину ОСОБА_8 діяв у групі з іншим обвинуваченим. При цьому, ОСОБА_9 до цього не притягався до кримінальної відповідальності, що свідчить про те, що ОСОБА_8 не лише вчинив тяжке кримінальне правопорушення, а й втягнув у протиправну діяльність іншу особу. Наслідки від протиправних дій ОСОБА_8 не настали лише завдяки діям правоохоронних органів, які затримали обвинувачених на місці злочину. Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_8 неодноразово був засуджений за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, а злочин за оскаржуваним вироком вчинив через два місяці після відбуття покарання за попереднім вироком. На час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 офіційних джерел заробітку не мав, що і стало підґрунтям для вчинення корисливого злочину. Вказане свідчить про стійку антисуспільну направленість поведінки ОСОБА_8 , обрання в якості способу заробітку вчинення протиправних діянь та високу імовірність вчинення повторних злочинів проти власності. Таким чином, застосування положень ст.75 КК при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у даному конкретному випадку не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання і в даному випадку є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК вирок суду в частині засудження ОСОБА_9 не переглядався, оскільки жодним з учасників судового провадження в апеляційному порядку не оскаржений.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2024 року матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 у зв`язку із його розшуком було виділено в окреме апеляційне провадження, та ухвалено вважати, що вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 01 липня 2024 року щодо ОСОБА_9 набрав законної сили.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 , за попередньою змовою із ОСОБА_9 , за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення судом обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то вони є слушними виходячи з такого.

Так, згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Проте зі змісту оскарженого вироку вбачається, що рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням постановлено судом першої інстанції без його належного обґрунтування.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання; дані про особу обвинуваченого, відповідно до яких він раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, свою винуватість визнав повністю.

З наведеного вбачається, що підставою для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням в порушення приписів п.п.6 п.2 ч.3 ст.374 КПК фактично стали ті ж самі обставини, що були враховані районним судом при ухваленні рішення щодо виду та розміру призначеного покарання за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК. Інших обставин, які би свідчили про можливість застосовування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства суд першої інстанції не встановив.

При цьому суд першої інстанції належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК віднесено до тяжких злочинів.

Також суд першої інстанції, хоча і зазначив у вироку, проте повною мірою не врахував, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності та має ряд непогашених та не знятих судимостей. Покарання за раніше вчинені злочини він відбував в місцях позбавлення волі. Проте, незважаючи на ці обставини, обвинувачений до нормального життя не повернувся, ніде офіційно не працевлаштований, суспільно корисною працею не займається і знову продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши тяжкий корисливий злочин через два місяці після його звільнення у зв`язку з відбуттям строку покарання за попереднім вироком.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 свідчить про стійкість його умислу щодо подальшого забезпечення свого існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном, а отже і про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого.

Також залишився без уваги суду той факт, що ОСОБА_8 вчинив злочин за попередньою змовою із ОСОБА_9 , який є особою молодого віку та раніше не судимий, тим самим втягнувши останнього у протиправну діяльність.

Обставини, на які послався суд у вироку, апеляційний суд розцінює як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на мінімально можливий строк, передбачений санкцією ч.4 ст.185 КК, з урахуванням положень ч.3 ст.68 КК.

Проте судова колегія не вбачає зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що в минулому до обвинуваченого ОСОБА_8 вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак в подальшому він знову вчинив злочини. Відтак таке звільнення не сприяло виправленню обвинуваченого.

Таким чином, поза увагою суду залишилися обставини, які мають значення при обранні порядку відбування призначеного покарання, а тому висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК є необґрунтованим, оскільки його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права.

Наведеного суд першої інстанції повною мірою не врахував і не мотивував, зокрема, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень за умови звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, які саме характерні риси особи обвинуваченого, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, дають підстави для застосування інституту звільнення від відбування покарання.

Отже у контексті наведених обставин вирок суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції на підставі ст.420 КПК нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 01 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання у цій справі відраховувати з дня затримання ОСОБА_8 та приведення вироку до фактичного виконання.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з 29.03.2024 року по 01.07.2024 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даного вироку.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4