Провадження №: 1-кс/755/234/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" січня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006051 від 31.04.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_3 ,

потерпілої: ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ

В провадження слідчого судді надійшло клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006051 від 31.04.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

З наданих в обґрунтування матеріалів вбачається, що до СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві надійшло звернення ОСОБА_5 щодо вчинення невстановленими особами шахрайських дій, пов`язаних з оформленням договорів іпотеки під заставу нерухомого майна громадян. Вказане кримінальне провадження 23.06.2015 року було передано за підслідністю до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві.

В ході проведених допитів потерпілих ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , органом досудового розслідування встановлено, що з 2004 року по 2009 рік вказані особи відвідували церкву «Посольство Боже», де старшим пастором являвся ОСОБА_7 , який здійснював переконливу агітацію, з приводу того, що власне помешкання може стати джерелом фінансової залежності та наполягав на необхідності брати кредит у фінансових установах під заставу власного житла, а отримані грошові кошти інвестувати в різні проекти церкви.

В подальшому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала кредитний договір №ML-003/008/2008 від 24.01.2008 року та отримала від ПАТ «ОТПБанк» 8 000 доларів США та за договором іпотеки в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала банку в заставу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить в рівних частках на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, видане Дніпровською РДА в місті Києві 25.07.1996 року на підставі розпорядження №27-587.

Також потерпілі посилаються на те, що в момент укладення кредитних договорів з банківськими установами вони перебували під сильним психологічним впливом старшого пастора «Посольства Божого» ОСОБА_9 . Зазначені кредити вони брали під впливом вчинення відносно них шахрайських дій пасторами церкви «Посольства Божого», що випливає із висновку судово-психологічної експертизи № 1479 від 23.02.2010 року, проведеного Київським НДІ судових експертиз, згідно з висновками якої під час богослужінь та проповідей використовувався комплекс перелічених методів психологічного впливу. У висновках зазначеної експертизи вказано, що за допомогою застосування зазначеного комплексу методів психологічного впливу можливо вплинути на людину до ступеню порушення у неї у повній мірі розуміти рішення, яке вона приймає, та реалізувати свої дії.

На даний час документи, що підтверджують право власності на квартиру ОСОБА_4 внаслідок укладання іпотечних договорів перебувають у розпорядженні вищенаведеного банку. Вказана установа в будь-який момент може розпочати процедуру реалізації заставного майна, щоб задовольнити грошові вимоги.

Вказав, що потерпіла ОСОБА_4 своє житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2 використала в якості предмета укладання іпотечних договорів всупереч свого реального волевиявлення, а тому з урахуванням того, що у разі незастосування заходу забезпечення кримінального провадження зазначене майно може бути втрачене, є необхідність у накладенні арешту на вказану квартиру.

Прокурор в судовому засіданні підтримав заявлене клопотання, просив його задовольнити та зазначив, що підставою для арешту нерухомого майна є необхідність збереження речового доказу та недопущення його відчуження.

Потерпіла ОСОБА_4 підтримала думку прокурора.

Фактичний володілець майна про час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився. Проте його неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення прокурора та власника майна, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступних висновків.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Отже, використане законодавцем формулювання "існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості" вказує на те, що для застосування такого заходу забезпечення провадження як арешт майна достатньо, щоб сторона обвинувачення довела не факт повідомлення певній особі про підозру, а лише наявність відомостей, котрі можуть свідчити про сам факт вчинення кримінального правопорушення.

Проаналізувавши зміст клопотання про арешт майна та долучені до нього докази, суд доходить до висновку про ймовірність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за обставин, викладених у клопотанні. При цьому, матеріали клопотання у своїй сукупності підтверджують наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення тяжкого злочину, що є підставою для застосування арешту майна.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт на майно накладається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно із ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона, обмеження користування або розпорядження майном може бути застосоване лише в разі доведеності існування обставин, які підтверджують, що незастосування таких заходів призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, передачі такого майна, проте, вказані обставини не підтверджені достатніми доказами.

Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, в судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна подано, у відповідності до ст. 170 КПК України, оскільки останнє містить в собі критерії визначені ч. 2 цієї статті Кодексу, а саме є речовими доказами, згідно постанови від 26.12.2024 року.

При цьому, слідчим суддею шляхом дослідження матеріалів провадження у порядку ст. 94 КПК України встановлено, що таке майно дійсно відповідає критеріям ст. 98 вказаного Кодексу, тобто існує дійсна сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом вчинення злочину.

Саме клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України.

Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених Главою 17 Розділу ІІ КПК України, на які може бути накладено арешт.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004).

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

При цьому, в судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для фактичного володільця майна.

Превалювання значного загального інтересу суспільства у вказаному кримінальному провадженні та необхідності захисту прав власників майна, над правом банку на відчуження зазначеного об`єкта нерухомості, є очевидним не тільки для суду, але й для «стороннього об`єктивного спостерігача». Суд враховує, що власники майна, хоч і самостійно скористалися правом на укладення кредитного договору та за договором іпотеки в якості забезпечення виконання зобов`язань передали банку в заставу вказану квартиру, проте як встановлено при дослідженні висновку судово-психологічної експертизи № 1479 від 23.02.2010 р., діяли не з власного волевиявлення.

Тож, слідчий суддя погоджується з клопотанням прокурора про те, що необхідно накласти арешт на майно на підставі ст. 170 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що квартира АДРЕСА_3 , яка на даний час зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , відповідає критеріям, зазначеним у пункті першому частини другої статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та, вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб та накласти арешт саме на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376, 534 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006051 від 31.04.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , із забороною державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав (в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані із вищевказаним майном.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Копію ухвали негайно після її постановлення вручити учасникам процесу, третім особам, власнику майна, які присутні під час оголошення ухвали. У разі відсутності таких осіб під час оголошення ухвали, копію ухвали надіслати їм не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 30.01.2025 року о 09 год. 15 хв.

Слідчий суддя: