ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5635/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/66/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.389 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Малинівка, Чугуївського району, Харківської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Київського районного суду м. Харкова від 07.03.2023 за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин, -

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, та йому призначено покарання у виді 6 місяців.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, приєднано невідбуте покарання за вироком Київського районного суду м.Харкова від 07 березня 2023 року та остаточно визначено покарання у виді 6 місяців 25 днів арешту.

Як встановив суд, 07.03.2023 ОСОБА_7 був визнаний винуватим Київським районним судом м. Харкова у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України та засуджений до покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин. 29.05.2023 року ОСОБА_7 письмово ознайомлений Київським РВ філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області з порядком та умовами відбування покарання, попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ч. 2 ст.389 КК України, за ухилення від відбування громадських робіт та отримав направлення до Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Алчевських,49, для відпрацювання громадських робіт, згідно якого повинен був приступити до їх відбування з 30.05.2023 року. ОСОБА_7 до відбування покарання не приступив. З графіком відбування громадських робіт, ОСОБА_7 був письмово ознайомлений, однак, для відбування покарання у виді громадських робіт ОСОБА_7 не прибув до ХРУП №1 ГУНП в Харківській області: 31.05.2023, 01.06.2023, 02.06.2023, 03.06.2023, 05.06.2023, 06.06.2023 07.06.2023. 08.06.2023, 09.06.2023, 10.06.2023, 12.06.2023, 13.06.2023, 14.06.2023, 15.06.2023, 16.06.2023, 17.06.2023, 19.06.2023, 20.06.2023, 21.06.2023, 22.06.2023, 23.06.2023, 24.06.2023, 26.06.2023, 27.06.2023, 28.06.2023, 29.06.2023, 30.06.2023 року. За час перебування на обліку Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_7 відпрацював 0 (нуль) години громадських робіт. В період часу з 30.05.2023 по 30.06.2023 ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою ухилитися від призначеного йому вироком суду покарання, без поважних причин до ХРУП №1 ГУНП в Харківській області, жодного разу не з`явився і до відбування громадських робіт не приступив. Такі дії ОСОБА_7 набули тривалого системного характеру і полягають у невиконанні обов`язку (бездіяльність) щодо відбування покарання у виді 200 (двісті) годин громадських робіт та відповідно до ст.40 КВК України є ухиленням від виконання покарання, оскільки більше двох прогулів без поважних причин протягом місяця є ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт.

ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою ухилитися від призначеного йому вироком суду покарання, без поважних причин не з`являвся до ХРУП №1 ГУНП в Харківській області для відбування громадських робіт, ігноруючи призначене йому вироком суду покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, тобто ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, перший заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 та прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню ч.1 ст.60, ч.2 ст.71 КК України, та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного складання покарань, до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Київського районного суду м.Харкова від 07 березня 2023 року та остаточно призначити покарання у виді 2 років 25 днів обмеження волі.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню ч.2 ст.71 КК України, а також у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді 1 року обмеження волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м.Харкова від 07 березня 2023 року у виді 200 годин громадських робіт, в порядку п.4 ч.1 ст.72 КК України, перевівши їх у 25 днів обмеження волі, і остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року 25 днів обмеження волі.

На обґрунтування доводів посилаються на те, що суд першої інстанції при ухваленні вироку, не застосував положення ч.2 ст.71 КК України, та призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 6 місяців 25 днів арешту, що перевищує максимальний строк, встановлений для даного виду покарання в Загальній частині КК України, у зв`язку з чим, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, зазначають, що судом першої інстанції не у повному обсязі враховані дані про обвинуваченого, який не працює, не одружений, на утриманні неповнолітніх або не працездатних осіб не має, має середню освіту, раніше засуджений до покарання, яке не відбув, тобто фактично не пов`язаний з соціальними інститутами, які могли б сприяти його перевихованню без тривалої ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити, а також пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували щодо задоволення поданих апеляційних скарг та вважали вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, було здійснено в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій останнього за ч.2 ст.389 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються.

Відповідно ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданих апеляційних скарг прокурорів, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, має середню освіту, не працює, на утриманні неповнолітніх або не працездатних осіб не має.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді 6 місяців арешту та визначив остаточне покарання із застосуванням ч.1 ст.71 КК України у виді 6 місяців 25 днів арешту.

Разом з тим, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання.

Так, відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з ч.2 ст.71 КК України, при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

У частині 1 ст.60 КК України зазначено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при призначені обвинуваченому остаточного покарання вірно застосував положення ч.1 ст.71 КК України, однак, не застосував положення ч.2 ст.71 КК України, у зв`язку з чим, призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 6 місяців 25 днів арешту, що перевищує максимальний строк, встановлений ч.1 ст.60 КК України.

Це свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому остаточного покарання, а саме ч.1 ст.71 КК України з урахуванням вимог ч.2 ст.71 КК України, що, відповідно п.4 ч.1 ст.409, п.1 ч.1 ст.413 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Поряд із цим, суд першої інстанції недостатньо врахував відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх дітей або батьків похилого віку на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається, що свідчить про можливість продовження негативної поведінки в подальшому.

Колегія судів звертає увагу на те, що ОСОБА_7 раніше судимий за вироком Київського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 рокуза ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин. Разом з тим, обвинувачений на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши нове кримінальне правопорушення.

Наведене беззаперечно негативно характеризує особу ОСОБА_7 , а тому колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурорів про занадто м`яке покарання, яке призначено обвинуваченому оскаржуваним вироком.

Згідно п.2 ч.1 ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок.

При призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.389 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості та фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є кримінальним проступком, відомості про особу обвинуваченого, який не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, на утриманні неповнолітніх або не працездатних осіб не має, раніше судимий, має середню освіту, офіційно не працевлаштований, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається.

Обставиною, що пом`якшує покарання, відповідно до ст.66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України покарання у виді обмеження волі в межах санкції, передбаченої ч.2 ст.389 КК України, але в мінімальних розмірах санкції статті цього закону, що обумовлює задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та часткове задоволення апеляційної скарги першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 .

Крім того, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_7 не відбув покарання, призначене йому за попереднім вироком, у зв`язку з чим, вважає за необхідне застосувати положення ст.71 КК України та повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року.

Саме таке покарання, на думку колегії, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України, та принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що, якщо за попереднім вироком було призначено покарання, яке слід відбувати реально, то під час ухвалення нового вироку, із застосуванням положень ст.71 КК України, суд не може звільнити обвинуваченого від відбування призначеного за цим вироком покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідні правові висновки зазначені в постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі №686/3226/20, від 09 серпня 2022 року у справі №359/4720/20, від 01 березня 2023 року у справі №758/15350/21.

Будь-яких законних підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

З огляду на викладене, вирок районного суду в частині призначення покарання скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.

Поряд з цим належить врахувати, що, відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку, суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м.Харкова від 07 березня 2023 року у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт, що, згідно п.4 ч.1 ст.72 КК України, відповідає 25 (двадцяти п`яти) дням обмеження волі, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 (одного) року 25 (двадцяти п`яти) днів обмеження волі.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з дня фактичного звернення вироку до виконання.

В решті вирок Київського районного суду м.Харкова від 12 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: