Справа №588/2056/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/283/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" січня 2025 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2024, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чернеччина Краснопільського району Сумської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, осатннього разу:

- 28.02.2020 вироком Ковпаківського районного суду м. Суми за ч.2 ст. 185 КК України на підставі ст. 70 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі, 09.11.2022 звільненого по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 п.9 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 в якій вона просила вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2024, скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 п.9 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 п.9 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 п.9 ст.115 КК України у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі;

- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.357 КК України у виді 1 року обмеження волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 остаточно призначено покарання у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з часу затримання з 19.04.2023.

Запобіжний захід ОСОБА_10 , до вступу вироку в законну силу, залишено тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 18 324,36 грн процесуальних витрат.

Арешт майна у кримінальному провадженні скасовано, а долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначала, що фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 вона не оскаржує, однак призначене ОСОБА_10 судом першої інстанції покарання, зокрема за ч.2 п.9 ст.115 КК України, у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі, вважала явно м`яким.

Прокурор звертала увагу на санкцію ч. 2 ст. 115 КК України, якою для осіб, які вчинили цей злочин визначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, або ж довічне позбавлення волі та зауважувала, що за фактичних обставин вчиненого обвинуваченим ОСОБА_10 злочину, які встановив суд, останній безумовно має нести більш суворе покарання.

Прокурор вважала, що суд першої інстанції вимог ст. 65 КК України не виконав, оскільки призначаючи ОСОБА_10 покарання належним чином не врахував як особу обвинуваченого так і тяжкість злочину, його суспільну небезпечність, наслідків та безумовно тих обставин за яких його ОСОБА_10 було вчинено.

На переконання прокурора, суд не достатньо мотивував своє рішення в частині призначеного обвинуваченому покарання, що дає підстави стверджувати про його м`якість і про недостатність для досягнення мети такого покарання, яке було б достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого і запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції в період часу з 07 до 08 год 18.04.2023, у ОСОБА_10 , який перебував у будинку за місцем свого мешкання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , виник умисел на викрадення банківської картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_11 та перебувала у постійному користуванні його матері ОСОБА_8 з метою подальшого таємного викрадення грошових коштів з банківського рахунку вказаної банківської картки.

При цьому, ОСОБА_10 достовірно знав пін код банківської карти та те, що на банківському рахунку зазначеної карти знаходяться грошові кошти, так як раніше неодноразово користувався нею з дозволу ОСОБА_8 . Так, ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що картка та наявні на ній кошти є чужою власністю, діючи умисно, маючи умисел, спрямований на викрадення офіційного документа, маючи при цьому корисливу мету, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, достовірно знаючи місцезнаходження банківської картки, у період часу з 07 до 08 год 18.04.2023, шляхом вільного доступу зайшов до кімнати ОСОБА_8 , яка на той час спала у вказаній кімнаті, та діючи таємно, з гаманця останньої, викрав банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , яка відповідно до ст.1 Закону «Про інформацію», пп.1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст.1, п.15.2 ст.15 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч.4 ст.51 Закону «Про банки та банківську діяльність», примітки до ст.358 КК є офіційним документом, оскільки містить зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, яка підтверджує та посвідчує певні факти, що здатні спричинити наслідки правового характеру, та видана повноважною особою юридичної особи з дотриманням визначеної законом форми та містить передбачені законом реквізити, позбавивши таким чином власника карти можливості використовувати її за призначенням, тобто умисно викрав вказаний офіційний документ, після чого вийшов з кімнати ОСОБА_8 до сусідньої кімнати, де у цей час перебував син ОСОБА_8 - неповнолітній ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помітив протиправні дії ОСОБА_10 , про що йому і повідомив, засудивши вчинене ним кримінальне правопорушення.

У цей час у ОСОБА_10 , який зрозумів невідворотність настання покарання за скоєне ним кримінальне правопорушення, з метою приховання раніше вчиненого ним кримінального правопорушення та полегшення вчинення запланованого ним злочину, а саме таємного викрадення грошових коштів з банківського рахунку ОСОБА_11 з використанням банківської карти останнього, виник злочинний намір на позбавлення життя ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя свого неповнолітнього брата - ОСОБА_12 , ОСОБА_10 перебуваючи близько 08 год. 00 хв. 18.04.2023 у приміщенні домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 запропонував ОСОБА_12 вийти з ним на подвір`я вказаного домоволодіння, на що останній погодився, після чого ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді настання смерті неповнолітньому ОСОБА_12 , схопив останнього ззаду за шию правою рукою та почав передпліччям правої руки тиснути на шию, таким чином перекриваючи доступ кисню до організму. В результаті вищевказаних дій ОСОБА_12 втратив свідомість. Після цього, використовуючи безпорадний стан потерпілого, ОСОБА_10 затягнув останнього до приміщення господарської будівлі, що знаходилася на території подвір`я та поклав його на підлогу обличчям донизу.

В цей час ОСОБА_12 прийшов до тями та почав подавати ознаки життя, у зв`язку з чим, ОСОБА_10 , з метою закінчення свого злочинного умислу спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_12 , взяв у праву руку ніж, який знаходився у зазначеному приміщенні, та притиснувши гостре лезо до шиї потерпілого, здійснив різкий поступовий рух зліва на право, в результаті чого завдав неповнолітньому ОСОБА_12 дугоподібної рани, розміром 1,2x10 см., розташованої по передній поверхні лінії у верхній третині шиї при цьому ушкодивши трахею.

Так як ОСОБА_12 продовжував проявляти ознаки життя, ОСОБА_10 схопив сокиру, яка знаходилася на подвір`ї домоволодіння та повернувшись до підсобної будівлі завдав ОСОБА_12 , відповідно до висновку експерта №24 від 21.06.2023 року, не менше чотирьох ударів у життєво важливі органи людини, а саме в область голови, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження, а саме: на підборідді спереду по центру горизонтально розташована лінійна рана, розміром 1,2x5,5 см. Краї відносно рівні, кінці гострі, на 1 см вниз від правого кінця рани мається горизонтально розташований надріз шкіри довжиною 1,5 см. В дні рани визначається осколковий перелом тіла нижньої щелепи; в правій тім`яній ділянці на відстані 1 см вище тім`яно-потиличного шва косо-горизонтально розташована лінійна рана з відносно рівними краями, розміром 0,5x1,8 см. Від лівого кінця рани мається додатковий розрив. Під раною визначається перелом тім`яної кістки, на 2 см вниз косовертикально розташована лінійна рана №2, розміром 1x0,2 см, з нерівними краями та кінцями. Дном рани є апоневроз; в потиличній ділянці по центру лінійна горизонтально розташована рана із відносно рівними краями та заокругленими кінцями, розміром 0,8x5 см при незведених краях. Верхній край рани розташований на рівні зовнішнього потиличного виступу, на відстані 1,5 см вниз від нижнього краю цієї рани і паралельно їй розташована рана №2 аналогічного характеру, розміром 0,8x5 см при незведених краях, під ранами визначається перелом луски потиличної кістки.

Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 помер на місці події.

Відповідно до висновку експерта №24 від 21.06.2023 смерть ОСОБА_12 настала в результаті відкритої черепно-мозкової травми, перелому склепіння черепа в поєднанні з різаними пораненнями шиї без ушкодження судинно-нервового пучка, що ускладнилося набряком головного мозку та крововтратою.

Залишивши труп ОСОБА_12 у підсобній будівлі, ОСОБА_10 повернувся до домоволодіння, після чого, перевдягнувшись, близько 10.30 год 18.04.2023 вийшов з будинку та попутним транспортом поїхав до м. Суми.

Перебуваючи поблизу буд. №100 по вул. Харківській м. Суми, у період часу з 11 год. 19 хв. до 11 год. 20 хв. 18.04.2023, діючи повторно, з прямим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді завдання майнової шкоди потерпілому та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, таємно, знаючи пін код, незаконно викраденої банківської карти № НОМЕР_1 АТ КБ «Приватбанк», з використанням банкомату АТ КБ «Приватбанк», ввівши пін - код вищевказаної банківської карти, здійснив дві транзакції по зняттю готівки з банківського рахунку НОМЕР_2 загальною сумою 20 000 грн. після чого розпорядився ними на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_8 майнової шкоди на вказану суму.

З урахуванням введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023) на території України воєнного стану. При цьому Указом Президента України, від 07 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом № 2915-ІХ від 07.02.2023, строк дії воєнного стану в Україні продовжено в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, будучи раніше судимим за вчинення корисливих злочинів, маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість обвинувачується у скоєнні таємного викрадення чужого майна, кваліфікуючими ознаками якого є «вчинена повторно» та «вчинена в умовах воєнного стану».

Своїми умисними діями, які виразилися у таємному, з корисливих мотивів викраденні офіційного документа - банківської картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_11 , ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 357 КК України, тобто таємне викрадення офіційного документу.

Своїми умисними діями, які виразилися в умисному заподіянні смерті ОСОБА_12 з метою приховання раніше вчиненого ним кримінального правопорушення та полегшення вчинення запланованого ним злочину ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 п.9 ст. 115 КК України - умисне вбивство, кваліфікуючою ознакою якого є вчинене з метою приховати інше кримінальне правопорушення або полегшити його вчинення.

Своїми умисними діями, які виразилися у таємному, вчиненому повторно, викраденні грошових коштів з банківського рахунку, що належить ОСОБА_11 , завдавши матеріального збитку ОСОБА_8 на загальну суму - 20000 грн., ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна, кваліфікуючими ознаками якого є вчинене повторно та вчинене в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_7 , яка апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити, вирок суду першої інстанції, в частині призначеного обвинуваченому покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 просила призначити більш суворе покарання, думки обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_8 , які проти задоволення вимог скарги пркоурора заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги прокурора колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 п.9 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, за які його засуджено, в апеляційній скарзі прокурором не оскаржується, як і правильність встановлених судом фактичних обставин справи та правова кваліфікція дій обвинуваченого ОСОБА_10 , а тому в їх аналіз колегія суддів не вдається.

Між тим, сторона обвинувачення не згодна з мірою покарання, що призначено судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_10 за вчинений ним злочин передбачений ч.2 п.9 ст.115 КК України. Прокурор вважав його надто м`яким, а тому, просив вирок суду скасувати і ухвалити новий, яким ОСОБА_10 замість 12 років 6 місяців позбавлення волі просив призначити 15 років позбавлення волі.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги прокурора колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення, у тому числі вирок суду, має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.414 цього Кодексу невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про винувату особу.

Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили нові умисні злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили злочини.

Тобто залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Однак, за встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, не виконав.

Так, з матеріалів справи слідує, що вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2024 ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні трьох кримінальних правопорушень:

- за ч.1 ст. 357 КК України - таємне викрадення офіційного документу;

- за ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення повторно та вчинене в умовах воєнного стану;

- за ч. 2 п.9 ст. 115 КК України - умисне вбивство, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення з метою приховати інше кримінальне правопорушення або полегшити його вчинення.

За всі з перелічених злочинів, суд призначив ОСОБА_10 те покарання, яке передбачено санкціями відповідних частин статей КК України та застосувавши положення ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд дійшов висновку, що ОСОБА_10 остаточне покарання слід призначити у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі.

При цьому, зі змісту вироку слідує, що судом було враховано ступені тяжкості кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_10 .

Зокрема, до обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого суд відніс визнання ОСОБА_10 вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого суд визнав вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах.

Також судом враховано, що один із трьох вчинених обвинуваченим злочинів за ч. 2 п.9 ст. 115 КК України, в розумінні ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, враховано судом і особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше до кримінальної відповідальності притягувався, на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, та відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи є осудним.

Врахував суд і позицію потерпілих, які просили не призначати ОСОБА_10 суворе покарання, та врахував поведінку обвинуваченого після скоєння злочину і виходячи з цього, суд першої інстаннції дійшов висновку, що покарання обвинуваченому слід призначати у виді позбавлення волі в межах санкції статті за особливо тяжкий злочин, однак не в максимальному розмірі, як просила сторона обвинувачення, та без застосування ст. 69 КК України, як просила сторона захисту. На переконання суду першої інстанції остаточне покарання у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення ОСОБА_10 трьох злочинів, один з яких є особливо тяжким, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Однак, з урахуванням тих фактичних обставин справи, за яких ОСОБА_10 вчиняв злочини, їх тяжкості, наслідків, його особи як обвинуваченого, ставлення до вчиненого, а також постзлочинної поведінки ОСОБА_10 , колегія суддів апеляційного суду, з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується.

Виходячи з тих обставин, на які послався суд як на такі, що враховує при призначенні ОСОБА_10 покарання, та дані про особу обвинуваченого, на переконання колегії суддів, суд не в повній мірі виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, та практики Європейського суду з прав людини щодо застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Так, з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_10 будучи особою молодого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1 (24 роки), неодноразово починаючи з 2014 року, притягувався до кримінальної відповідальності (6 разів) за вчинення ряду злочинів, зокрема кримінальних правопорушень проти власності (крадіжок) за що, відбував покарання реально - у виді позбавлення волі.

По відбуттю останнього, з призначених за вироком суду покарань 09.11.2022, ОСОБА_10 через п`ять місяців 18.04.2023, не стаючи на шлях виправлення, повернувшись з місць виконання покарань до свого місця проживання, в родину з батьками та молодшими братами і сестрою (2005, 2009 та 2010 років народження) (а.с. 161 т.2) знову вчиняє злочини: за ч.1 ст. 357 КК України - таємне викрадення офіційного документу (банківської карти, що належить ОСОБА_11 та знаходиться в користуванні його матері ОСОБА_8 ), за за ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення повторно та вчинене в умовах воєнного стану (а саме зняття з вказаної банківської карти грошових коштів на загальну суму 20 000 грн) та за ч. 2 п.9 ст. 115 КК України - умисне вбивство, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення з метою приховати інше кримінальне правопорушення або полегшити його вчинення (тобто умисне вбивство свого молодшого 14-річного брата з мотивів того, що той помітив протиправні дії обвинуваченого, щодо маминої банківської карти і засудив їх, а тому, з метою приховати злочини і полегшити їх подальше вчинення ОСОБА_10 вирішив позбавити його життя).

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини справи, правильність яких ніхто з учасників провадження під сумнів також не ставив, зокрема в частині вбивства ОСОБА_10 свого неповнолітнього брата ОСОБА_12 , колегія суддів звертає увагу на спосіб вчинення цього злочину, який полягав в тому, що спочатку обвинувачений запропонував брату вийти на подвір`я, той погодився, далі ОСОБА_10 схопив ОСОБА_12 ззаду за шию та передпліччям правої руки тиснув за шию в резуьтаті чого, від відсутності кисню, останній втратив свідомість. Не зупиняючись на цьому, користуючись безпорадністю неповнолітнього, обвинувачений затягнув потерпілого до господарської будівлі, поклав на підлогу обличчям до низу і коли той прийшовши до тями, подав ознаки життя, обвинувачений взявши в праву руку ніж здійснив ним різкий поступальний рух в області шиї потерпілого ушкодивши трахею, а далі, коли ОСОБА_12 продовжував подавати ознаки життя (хрипіти), змінивши своє положення тіла, обвинувачений сходив за сокирою, та завдав нею потерпілому ще не менше чотирьох ударів у життєво важливий орган голову (підборіддя, щелипа, потилична ділянка), від чого неповнолітній помер на місці події.

Далі, аналізуючи постзлочинну поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 , яку також ніхто з учасників провадження під сумнів не ставив, колегія суддів звертає увагу на те, що після вчиненого ОСОБА_10 тіло брата залишає в будівлі, матері говорить що той пішов до однокласника (а.с. 60 т.3), переодягається та з с. Гребениківка Охтирського району Сумської області прямує до м. Суми, а далі, змінивши телефон та сім-карти, слідує до м. Львів, а з нього до м. Трускавець, де винаймає квартиру в якій його і затримує поліція (а.с. 36, 37 т.3). Тіло хлопчика було виявлено 18.04.2023 близько 18.00 год ОСОБА_14 (сестрою 2010 року народження), тоді як сама подія відбулась 18.04.2023 у період з 07.00 до 08.00 год ранку.

Вивчивши висновок судово-психіатричного експерта № 274 від 22.05.2023 (а.с. 56 т.3) колегія суддів вбачає, що ОСОБА_8 (мати потерпілого і обвинуваченого) характеризує обвинуваченого ОСОБА_10 «веселим та нормальним», однак між іншого з її ж слів слідує «… ОСОБА_15 часто ображав менших братів і сестру словесно, голосно нецензурно виражався на їх адресу. ОСОБА_15 був раніше засуджений за крадіжки та відбував покарання в тюрмі. Приблизно 2016 року, коли ОСОБА_15 повернувся з колонії він побив мене (матір)». З пояснень ОСОБА_16 (знайомої потерпілого) слідує, що ОСОБА_10 дуже погано відносився до ОСОБА_12 нецензурно лаявся, ображав, змушував працювати вдома, «керував ним». З пояснень ОСОБА_17 (знайомої потерпілого) слідує, що «на людях» ОСОБА_10 поводив себе добре з ОСОБА_12 , агресії не висловлював, але примушував роботи в домі та на городі. З пояснень самого ж обвинуваченого ОСОБА_10 , викладених у вказаному висновку, слідує, що в ніч з 17.04.2023 на 18.04.2023 він випив близько 0,5 л. самогону, а на ранок вийшов на перекур з молодшим братом потерпілим ОСОБА_12 , якого почав душити ззаду, навіщо це робив не пояснив та зауважив, що в цей час ОСОБА_12 намагався відбиватися руками та ногами, однак він обвинувачений не зупинявся, робив це мовчки, коли той перестав пручатись, відпустив, той опустився до низу. Далі переніс брата в сарай, перерізав горло і добив сокирою. Все пам`ятає, однак хоче забути.

Також, звертаючи увагу на характристику ліцею Боромлянської сільської ради № 74 від 19.04.2023, колегія суддів вбачає, що потерпілий ОСОБА_18 навчався у вказаній школі з першого класу та зарекомендував себе дисциплінованим, працелюбним, уважним здобувачем освіти. Хлопчика характеризують як такого, який володів навчальним матеріалом на середньому рівні, він мав довільну зорову і слухову пам`ять, був фізично розвиненим, брав активну участь у суспільно-корисній праці, вчасно та добросовісно виконував доручення учнівського колективу і класного керівника, був стриманий, врівноважений, самокритичний, товариський, щирий, доброзичливий і чесний. Користувався повагою серед однокласників, вмів знаходити спільну мову з людьми різного віку (а.с. 156 т.2).

З матеріалів справи слідує, що вину обвинувачений ОСОБА_10 визнав, активно сприяв розкриттю злочину та, за висновком суду першої інстанції, щиро розкаявся у вчиненому, що судом віднесено до пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин.

Однак, колегія суддів зауважує на тому, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Водночас, як слідує зі встановлених судом обставин справи та про що йшлося вище, обвинувачений ОСОБА_10 після вбивства брата, матері відповів тим, що той пішов з дому, а сам в цей час зібравшись, покинув місце свого проживання в Сумській області та подався до м. Трускавець Львівської області, при цьому змінивши телефон та сім карти до нього. Тим самим ОСОБА_10 продемонстрував не щирий жаль за вчинене, а дії спрямовані на своє уникнення від кримінальної відповідальності, будучи при цьому вже неодноразово судимою особою.

За таких обставин, колегія суддів з висновком суду першої інстанції, про існування в діях ОСОБА_10 такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття, не погоджується та вважає його безпідставним.Також не було встановлено щирого каяття в обвинуваченого ОСОБА_10 і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Щодо позиції потерпілої ОСОБА_8 , яка в суді першої інстанції просила суворо не карати обвинуваченого ОСОБА_10 , а в апеляційному суді заперечила проти задоволення вимог скарги прокурора, мотивуючи це тим, що покарання у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі і так забагато для її сина, то тут колегія суддів зауважує на тому, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженої особи, для якої воно повинно бути достатнім. В даному конкретному випадку, обвинувачений ОСОБА_10 будучи неодноразово судимою особою, по сплину 5 місяців після свого звільнення з місць відбування покарань, вчинив умисне вбивство свого молодшого брата ОСОБА_12 будучи в багатодітній сім`ї, а тіло останнього було знайдено вдома в господарчій будівлі по спливу близько 10 год після смерті саме молодшою сестрою ОСОБА_14 . До цього, зранку до вечора місце знаходження хлопчика ніхто не встановлював.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_10 безумовно характеризується як особа яка схильна до продовження злочинної діяльності, а системний характер його протиправної поведінки свідчить про небажання ставати на шлях виправлення та про його підвищену суспільну небезпеку, а тому необхідно призначити йому за ч.2 п.9 ст.115 КК України більш суворе покарання у виді 15 років позбавлення волі, яке відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України, буде пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Що стосується покарання призначеного судом першої інстанції за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 років позбавлення волі, та за ч.1 ст.357 КК України у виді 1 року обмеження волі, то колегія суддів не входить в обговорення, оскільки прокурор в цій частині вирок не оспорює.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 , більш суворого покарання, то у цьому разі, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, тим самим в повному обсязі задовольнивши вимоги апеляційної скарги прокурора.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість ОСОБА_10 на кваліфікацію його дій, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Керуючись ч.15 ст. 615 ст.ст. 404, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2024, відносно ОСОБА_10 , в частині призначення покарання, скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правоопрушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.2 п.9 ст.115, ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України призначити покарання:

- за ч.2 п.9 ст.115 КК України у виді 15 років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.357 КК України у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді 15 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вирок Сумського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяця з дня його проголошення, а ОСОБА_10 в той самий строк з моменту вручення йому його копії.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5