Справа № 225/352/22
Провадження № 1-кп/206/72/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого суді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0000605 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження №0000605 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 187 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не відпали.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення вказаного клопотання, обґрунтовуючи це тим, що заявлений прокурором ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду ґрунтується, зокрема, на тому, що в нього відсутні тісні соціальні зв`язки, хоча він має мати та сестру, що спростовує таке твердження. З огляду на те, що відносно ОСОБА_3 вже тривалий час діє запобіжний захід у вигляді тримання під вартою просили застосувати інший більш м`який запобіжний захід, зокрема, у вигляді домашнього арешту за місцем проживання матері ОСОБА_3 .

Заслухавши думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, дослідивши клопотання прокурора, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовження строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Відповідно до ст. 176 КПК України тримання під вартою є одним з різновидів запобіжних заходів. Запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Положеннями ст. 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Погоджуючись з доводами прокурора про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд в першу чергу враховує те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 187, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, у зв`язку із чим є підстави вважати, що ОСОБА_3 усвідомлюючи про покарання яке йому загрожує може переховуватись від суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2011 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Інші доводи прокурора, які він наводить на підтвердження існування вказаного ризику судом не враховуються, оскільки вони не мають істотного значення при вирішення питання про дійсність вказаного ризику.

Суд також погоджується з доводами про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки перебуваючи на волі та маючи змогу вільно пересуватись ОСОБА_3 може встановити місцезнаходження потерпілого ОСОБА_6 та почати незаконно на нього впливати з метою зміни останнім показань на свою користь.

Доводи прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_3 також може почати незаконно впливати на свідка ОСОБА_7 судом не приймаються, оскільки вказаного свідка вже допитано в ході судового розгляду.

Про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України вказує те, що ОСОБА_3 раніше був неодноразово засуджений за вчинення злочинів, зокрема і тяжких. Також ОСОБА_3 не має постійного джерела доходів, тому для отримання грошових коштів для існування може продовжити вчиняти корисливі злочини.

Прокурором доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам, а тому, з метою їх запобігання та виконання рішення суду, з урахуванням вимог ст. 183 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк в 60 (шістдесят) днів.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Таким чином, задовольняючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд вважає правильним не визначати розмір застави, оскільки інкримінований ОСОБА_3 злочин полягає в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), з проникненням у житло, вчинений групою осіб.

Разом з цим, надаючи оцінку твердженням обвинуваченого ОСОБА_3 щодо порушення розумних строків розгляду вказаного кримінального провадження, суд звертає увагу на положення ч. 3 ст. 28 КПК України, згідно якої, критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:

1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;

2) поведінка учасників кримінального провадження;

3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень;

Вказане кримінальне провадження було прийняте суддею Самарського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 до свого провадження ухвалою суду від 08.10.2024 року та розглядається з початку з дотриманням розумних строків, які є необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень, як це передбачено ст. 28 КПК України.

Оцінюючи правову та фактичну складність справи, обумовлену місцем розташування свідків та потерпілого, а також поведінку самого обвинуваченого, який відмовлявся від захисника, заявляв відвід головуючому та спочатку виявляв бажання слухати кримінальне провадження через відео конференцію з умов СІЗО, а потім безпосередньо бути присутнім в залі судового засіданні, суд вважає, що в даному випадку відсутні ознаки порушення розумних строків розгляду даного кримінального провадження.

Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Керуючись ст. ст. 177, 182, 197, 331, 350, 376 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 задовольнити.

Строк тримання під вартою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити на 60 діб, а саме до 13 березня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Повний текст ухвали суду буде проголошено об 11 год. 00 хв. 14 січня 2025 року.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1