14 січня 2025 року м. Запоріжжя
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України,
14.01.2025 прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. Клопотання прокурора вмотивоване тим, що судовий розгляд кримінального провадження не завершено, а ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких було встановлено судом під час вирішення питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися, підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який відсутні.
Обвинувачений звернувся до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу, в якому, посилаючись на те, що доводи прокурора щодо існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не доведені жодними доказами і ґрунтуються виключно на припущеннях, просив суд змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в нічний час доби. Ризик протиправного впливу на свідків припинив існування, оскільки судом вже допитано потерпілу та свідків обвинувачення. Також обвинувачений просив врахувати, що в нього сестра та мати з інвалідністю, постійне місце проживання, робота.
Захисник підтримала клопотання обвинуваченого та просила його задовольнити.
Потерпіла в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи в межах вирішуваних питань, суд доходить наступних висновків.
Частинами 1, 2 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
Ухвалою суду від 26.09.2024 до ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Задовольняючи клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходив з того, що у справі існують ризики того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків і потерпілу, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, тому на стадії судового розгляду необхідно обрати запобіжний захід у виді тримання його під вартою. При цьому, інші більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання встановленим ризикам.
Ухвалою суду від 19.11.2024 продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_5 , під вартою без визначення застави до 17.01.2025.
Отже, строк тримання обвинуваченого під вартою закінчується 17.01.2025, проте судове провадження не завершено.
Вирішуючи клопотання клопотання прокурора, суд враховує наступне.
Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України (ч. 1 ст. 183 КПК України).
На переконання суду, ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких було встановлено судом під час вирішення питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжують існувати.
Так, інкримінований обвинуваченому злочин є тяжким кримінальним правопорушенням, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років. З наявних матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_5 неодружений, дітей на утриманні не має. Обвинувачений не працевлаштований, стабільного законного джерела доходу не має. З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений раніше сім разів притягався до кримінальної відповідальності, зокрема й за вчинення злочинів пов`язаних із застосуванням насильства.
Вказані обставини у сукупності дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, за відсутності стримуючих факторів його належної процесуальної поведінки, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований злочин.
З тією ж метою обвинувачений може чинити тиск на потерпілу та свідків, які ще не допитані судом, схиляючи їх до надання неправдивих показань або відмови від давання показань. При цьому, всі раніше допитані судом свідки повідомили суду, що обвинувачений схильний до вчинення насильства, у зв`язку із чим вони намагаються уникати спілкування з ним. Відсутність у обвинуваченого стабільного законного доходу може спонукати останнього до вчинення інших кримінальних правопорушень.
Наявність у обвинуваченого соціальних зв`язків, про які він зазначив у судовому засіданні, не нівелює вищезазначених ризиків.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що гарантувати запобігання встановленим ризикам та належну процесуальну поведінку обвинуваченого без застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачається можливим.
У відповідності до п.п. 61, 62 рішення Європейського суду з прав людини від 24.07.2003 у справі «Смирнов проти Росії» наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинуватості, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Застосований до обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому діяння, перешкоджає вчиненню ним перешкод кримінальному провадженню.
Даних щодо наявності у обвинуваченого захворювань, що виключають можливість утримання йог під вартою, суду не надано.
З огляду на викладене, клопотання обвинуваченого задоволенню не підлягає, а клопотання прокурора є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 32, 34, 177-178, 183-184, 194, 331, 369-372, 392-393 КПК України, суд
В задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу - відмовити.
Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого задовольнити.
Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави до 14 березня 2025 року включно.
Визначити строк дії ухвали до 14 березня 2025 року включно.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги не зупиняє виконання ухвали.

Повний текст ухвали складено 16 січня 2025 року.

Суддя ОСОБА_1