Справа № 462/3486/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Благодарний Ставропольського краю, російська федерація, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 листопада 2024 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 22.11.2022 року.
Зараховано ОСОБА_7 у строк покарання термін попереднього ув`язнення відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України.

Запобіжний захід стосовно засудженого ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишенотримання під вартою з утримуванням в Львівському слідчому ізоляторі № 19 УДПтС України у Львівській області.
Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.
Згідно з вироком, 22.11.2022р. ОСОБА_7 , близько 02:00, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , із невстановлених причин, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті іншій особі, зняв з-за поясу револьвер «Profi» кал. 4 мм № НОМЕР_1 та здійснив близько 8 пострілів в живіт, тулуб, в голову та кінцівки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим заподіяв йому вогнепальне кульове поранення грудної клітки справа з підшкірним раневим каналом в напрямку справа на ліво до лівої підключичної ділянки, вогнепальне кульове, поверхневе поранення шиї справа з крововиливом в м`які тканини шиї справа та праву частку щитоподібної залози; вогнепальне кульове поранення лівої китиці в ділянку головки п`ясткової кістки вказівного пальця, з пошкодженням по ходу раневого каналу м`яких тканин в напрямку до долонної поверхні в ділянці основи п`ясткової кістки великого пальця по межі з кісткою-трапецією, які не перебувають у причинному зв`язку із настанням смерті, відносяться до легких тілесних ушкоджень та вогнепальне кульове поранення голови зліва, проникаюче в порожнину черепа з пошкодженням по ходу раневого каналу підлеглих м`яких тканин, скроневої кістки, твердої мозкової оболонки, м`яких мозкових оболонок головного мозку в лівій скроневій ділянці з напрямком раневого каналу зліва на право; вогнепальне кульове поранення грудної клітки спереду зліва, проникаюче в грудну порожнину з пошкодженням по ходу раневого каналу підлеглих м`яких тканин, міжреберних м`язів, навколосерцевої сорочки, стінки лівого шлуночка по передній поверхні з напрямком раневого каналу спереду до заду; вогнепальне кульове поранення грудної клітки справа по боковій поверхні, проникаюче в грудну порожнину справа з пошкодженням по ходу раневого каналу підлеглих м`яких тканин, міжреберних м`язів, пристінкової плеври, правої легені, з напрямком раневого каналу справа на ліво та дещо зверху вниз; два вогнепальні кульові пошкодження грудної клітки справа по боковій поверхні, проникаючих в грудну порожнину з пошкодженням по ходу раневих каналів підлеглих м`яких тканин, міжреберних м`язів, 9 ребра, двох пошкоджень діафрагми справа та двома пошкодженнями великої долі печінки з напрямком раневих каналів справа на ліво та зверху до низу, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в час спричинення та спричинили зовнішню та внутрішню кровотечу, гостру крововтрату та тампонаду серця кров`ю, що призвели до смерті останнього. Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить змінити вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, застосувавши ст. 124 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржений вирок підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що ОСОБА_7 проживав у орендованій квартирі, оскільки після смерті матері не міг проживати з батьком ОСОБА_10 через його аморальний спосіб життя той приводив додому знайомих, з якими вживав алкогольні напої. 21 листопада 2022 року пізно ввечері ОСОБА_7 прийшов провідати свого батька, у якого на обличчі побачив свіжонанесену рану; у квартирі також перебував ОСОБА_9 ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_9 вийти з квартири, однак останній пішов у кімнату, де знаходились його речі. ОСОБА_9 , підійшовши до сумки, взяв кухонного ножа і замахнувся ним на ОСОБА_7 , який від несподіванки вихопив спортивний пістолет і, з переляку, в цілях самозахисту, зробив вісім пострілів у нападника.
Як вказує апелянт, сторона захисту не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки постріли були здійснені обвинуваченим з метою захисту від неправомірного посягання, що утворює склад злочину, передбачений ст. 124 КК України.
Покликається на показання свідка ОСОБА_10 , які судом визнано належними та допустимими, однак суд такі інтерпретував помилково в частині висновків, що «доказів про те, що після перших двох пострілів ОСОБА_9 продовжував замахуватись в бік обвинуваченого ножем чи наближатись до нього у справі не має», оскільки свідок ОСОБА_10 вказав, що « ОСОБА_11 здійснив два постріли в сторону ОСОБА_12 і, як я помітив, ці два постріли попали в нього, ОСОБА_12 від здійснених пострілів став ще агресивнішим та зробив крок, тримаючи ніж у руках, в сторону ОСОБА_13 . На це ОСОБА_11 почав стріляти в ОСОБА_12 , приблизно здійснив ще 5 пострілів, від яких ОСОБА_12 впав на підлогу, що також підтверджується протоколом допиту свідка від 22 листопада 2024 року».
Звертає увагу, що наявність у ОСОБА_9 ножа підтверджується наявністю на ньому крові останнього, що підтверджується результатами експертизи СМЕ №403/2022 від 9 грудня 2022 року.
На думку захисника, обвинувачений, усвідомлюючи, що потерпілий становив для нього загрозу, змушений був оборонятися. При цьому ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому ОСОБА_7 сприймав погрозу ножем як реальну загрозу життю і здоров`ю. Відтак, обвинувачений не мав на меті заподіяти потерпілому смерть, його дії були спрямовані виключно на припинення посягання на його життя та життя його батька. Окрім цього, як вбачається з висновку кримінального дослідження №19/8-1/1149С-ЕД/29, револьвер «PROFI 3», калібру 4 мм Flober № НОМЕР_2 , з якого стріляв обвинувачений, не належить до вогнепальної зброї, а призначений для тренувальної стрільби поза межами спеціально обладнаних тирів та площадок. Наведене також підтверджує, що ОСОБА_7 не мав наміру заподіяти смерть потерпілому. При цьому постріли відбулись у передню частину тулуба ОСОБА_9 , що свідчить про направленість пострілів на захист від джерела небезпеки, яка наближалася. Постріли здійснювались лише у ОСОБА_9 , який стояв, лише під час існування загрози для обвинуваченого.
Звертає увагу, що після здійснення пострілів, під час переміщення тіла потерпілий подавав ознаки життя. Навіть після залишення тіла, загорнутого в ковдру, потерпілий переміщувався за межі знаходження ковдри, тіло знайшли на значній відстані від мотузки з ключем, який знаходився на шиї потерпілого. Залишки землі на кистях рук трупа підтверджує самостійне пересування потерпілого, який був живим. Швидку викликати заборонив сам ОСОБА_12 ; на момент винесення його з квартири ОСОБА_12 був живий. Наведене дає підстави вважати наявність факту спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, у результаті яких у подальшому настала його смерть.
Адвокат вказує, що стан необхідної оборони виникає не тільки в момент учинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. Те, що ОСОБА_9 погрожував ножем ОСОБА_7 , свідчить, що обвинувачений зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди його життю і здоров`ю., та, не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства та спричинення більш тяжкої шкоди з боку потерпілого, змушений був оборонятися і використав для самозахисту револьвер.
Сторона захисту вважає, що в обвинуваченого виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист охоронюваних законом прав шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання. Наведене доводить, що дії ОСОБА_7 утворюють інший склад злочину, передбаченого ст. 124 КК України, а саме умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони. Кількість заподіяних тілесних ушкоджень, їх локалізація, механізм утворення та обставини заподіяння ушкоджень спростовують висновок про спрямованість умислу обвинуваченого саме на вчинення умисного вбивства потерпілого. На думку апелянта, матеріали кримінального провадження не містять даних, що ОСОБА_7 , хаотично завдаючи поранення пострілами у різні частини тіла, більшість з яких не є життєво важливими, бажав спричинити саме смерть потерпілому. При цьому ОСОБА_7 , у разі наявності в нього умислу на позбавлення життя потерпілого, мав реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, однак самостійно припинив наносити в подальшому ОСОБА_9 будь-які ушкодження, що підтверджується висновком СМЕ №1272/2022 від 22 грудня 2022 року.
Водночас, указана експертиза зафіксувала факт знаходження ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння, тоді як ОСОБА_7 був тверезий.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.
Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.
Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання свідка ОСОБА_10 , експерта ОСОБА_14 , а також письмовими доказами: електронним рапортом щодо телефонних повідомлень на службу «102» від 22 листопада 2022 року, згідно з яким біля гаража на вул. Любінській 101Б у м. Львові виявили тіло чоловіка без ознак життя, померлим виявився ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копією паспорта ОСОБА_9 ; рапортом старшого слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області капітана поліції ОСОБА_15 щодо обставин виявлення трупа ОСОБА_16 ; протоколом огляду місця події від 22 листопада 2022 з додатками та фототаблицею до такого, згідно з яким об`єктом огляду є ділянка території між будинками АДРЕСА_4 ; рапортом від 22 листопада 2022 року щодо обставин виявлення трупа ОСОБА_9 ; протоколом обшуку у квартирі АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_10 , від 22 листопада 2022 року та фототаблицею до нього; протоколом від 22 листопада 2022 року про відібрання біологічних зразків у ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для проведення експертизи; постановою про визнання речовими доказами та передачу на зберігання від 23 листопада 2022 року; протоколом добровільної видачі речей від 22 листопада 2022 року; рапортом від 22 листопада 2022 року, згідно з яким виявлено особу, яка підозрюється у вбивсті ОСОБА_9 , - цю особу встановлено як ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та виявлено за адресою: АДРЕСА_5 ; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 22 листопада 2022 року, згідно з яким було затримано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та проведено його особистий обшук; протоколом від 22 листопада 2022 року про відібрання біологічних зразків у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , для проведення екпертизи; протоколом отримання зразків для експертизи від 22 листопада 2022 року; постановою про визнання речовим доказом та передачу на зберігання від 22 листопада 2022 року вилучених в ході затримання в порядку ст. 208 КПК України у підозрюваного ОСОБА_7 речей; протоколом проведення слідчого експерименту від 22 листопада 2022 року за участю свідка ОСОБА_10 ; протоколом огляду трупа ОСОБА_9 від 23 листопада 2022 з фототаблицею до нього; постановою про визнання речовим доказом від 23 листопада 2022 року; протоколом обшуку від 23 листопада 2022 року вбачається, що проведено обшук в квартирі АДРЕСА_6 ; постановою про визнання речовим доказом від 24 листопада 2022 року; протоколом відібрання зразків крові у ОСОБА_7 для проведення експертизи від 23 листопада 2022 року; протоколом відібрання зразків крові у свідка ОСОБА_10 для проведення експертизи від 23 листопада 2022 вбачається; протоколу отримання зразків для експертизи від 22 листопада 2022 року; протоколом огляду предметів від 13 грудня 2022 року з фототаблицею до такого; запитом старшого слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області капітана поліції ОСОБА_15 від 13 грудня 2022 року; відповіддю ТзОВ «Компанія зброя»; висновком експерта №1272/2022 від 22 грудня 2022 року щодо причин смерті ОСОБА_9 ; висновком експерта №1327/2022 від 24 листопада 2022 року; висновком експерта №241/2022-мк від 06 грудня 2022 року; висновком експерта №1638/2022 від 09 грудня 2022 року; висновком експерта №1315/2022-ім від 23 листопада 2022 року; висновком експерта №1316/2022-ім від 23 листопада 2022 року; висновком експерта №1346/2022-ім від 12 грудня 2022 року; висновком експерта №403/2022ц від 09 грудня 2022 року; висновком експерта №СЕ-19/114-22/21569-ТР від 29 березня 2023 року; висновком експерта №КСЕ-19/114-22/21582-БД від 13 березня 2023 року; висновком експерта №КСЕ-19/114-22/21583-БД від 22 березня 2023 року; висновком експерта №КСЕ-19/114-22/21583-БЛ від 03 квітня 2023 року; висновком експерта №КСЕ-19/114-22/21581-БД від 23 березня 2023 року; висновком додаткової судово-медичної експертизи №666 від 14 жовтня 2024 року щодо причин смерті ОСОБА_9 ; висновком судово-психіатричної експертизи №73 від 27 січня 2023 року, зміст яких детально викладено у вироку суду

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК України, як вчинення умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України, оскільки постріли були здійснені обвинуваченим з метою захисту від неправомірного посягання, є безпідставними.

Так, умисне вбивство (стаття 115 КК України) з суб`єктивної сторони характеризується умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Водночас, ст. 124 КК України передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Діяння, визначене ст. 124 КК України, характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації за цієї нормою закону є обстановка вчинення злочину - перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.

При встановленні наявності чи відсутності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення необхідної оборони, серед іншого, належать - наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність. Ще одним елементом є наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно-небезпечного посягання. Тобто, у особи існує право на захист правоохоронюваних інтересів лише протягом часу, коли вона перебуває у стані необхідної оборони. У разі, якщо такий стан закінчився, то право на необхідну оборону припиняється.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Ретельно перевіривши всі обставини події, проаналізувавши докази, суд першої інстанції встановив, що з боку потерпілого ОСОБА_9 не було такого суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров`я ОСОБА_7 , яке би вимагало від останнього здійснення близько 8 пострілів у живіт, тулуб, голову та кінцівки потерпілого. При цьому місцевий суд встановив, що ОСОБА_9 , у ході виниклого з обвинуваченим конфлікту, дійсно взяв у руки ніж, який витягнув у бік ОСОБА_7 , однак, як слідує з показань свідка ОСОБА_10 , що частково підтверджене самим обвинуваченим, постріли у сторону потерпілого були здійснені обвинуваченим не всі одразу, а саме: спочатку перші постріли, від яких потерпілий зупинився, надалі, коли останній вже не вчиняв активних дій, ОСОБА_7 вчинив ще ряд пострілів у сторону ОСОБА_9 .

Отже, після того, як ОСОБА_9 зупинився, він не становив для обвинуваченого реальної загрози, а тому підстав для захисту або необхідності відвернення посягання саме таким способом у ОСОБА_7 не було. Жодних тілесних ушкоджень, спричинених у ході конфлікту, на тілі обвинуваченого ОСОБА_7 не виявлено.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_7 мав можливість уникнути конфлікту із потерпілим кількома способами: залишивши місце події; викликавши і дочекавшись поліції; дозволивши ОСОБА_9 залишитись у квартирі його батька. Однак він цього не зробив. Водночас, як установив суд, в обвинуваченого виникли неприязні відносини до потерпілого внаслідок того, що ОСОБА_9 вживав алкоголь разом з його батьком ОСОБА_10 , при цьому ОСОБА_9 жив у квартирі батька обвинуваченого, тоді як обвинувачений був змушений орендувати собі житло. У судовому засіданні ОСОБА_7 спершу надав показання, що коли побачив батька побитим, у нього виникла сильна злість на ОСОБА_9 та він не зміг стримати своїх емоцій, оскільки думав, що саме ОСОБА_9 побив його.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у обвинуваченого стану необхідної оборони.

Стосовно наявності у ОСОБА_9 ножа, то вказана обставина знайшла своє підтвердження в ході розгляду кримінального провадження, однак, зважаючи, що такий використовувався потерпілим на початковій стадії конфлікту, без вчинення активних фізичних дій, адже потерпілий, тримаючи ніж у руках, висловлював у бік обвинуваченого нецензурну лайку, однак нападу на нього не здійснював, тобто у цьому випадку відсутня реальна загроза заподіяння шкоди обвинуваченому, відтак вказана обставина виключає стан необхідної оборони,

Щодо тверджень в апеляційній скарзі про загрозу з боку потерпілого та спричинення пострілів револьвером, який не належить до вогнепальної зброї, то згідно з висновком експерта №КСЕ-19/114-22/21583-БЛ від 03 квітня 2023 року, револьвер, з якого здійснені постріли, був заряджений металевими кулями, про що було відомо обвинуваченому, а локалізація тілесних ушкоджень нанесення їх у ділянку життєво-важливих органів, зокрема живота та голови, додатково свідчать про умисел ОСОБА_7 на заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Водночас, стороною захисту в апеляційній скарзі не зазначено, яку саме загрозу становив для обвинуваченого потерпілий, тим більше останній ніяких активних дій щодо ОСОБА_7 не здійснював.

Факт перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння, не може бути визначальним фактором під час визначення стану необхідної оборони, якщо існують інші фактори, які такий стан унеможливлюють.

Так, обвинувачений усвідомлював той факт, що його батько зловживає алкогольним напоями, у нього в квартирі постійно перебувають посторонні особи, а тому перебування потерпілого ОСОБА_9 в стані алкогольного сп`яніння у помешканні батька обвинуваченого не могло викликати в останнього стан здивування.

Більше того, сам свідок ОСОБА_10 під час відтворення повідомляв, що його син дуже рідко приходив додому, сварився, коли хтось перебував у нього вдома. Крім цього, обвинувачений прийшов до батька вночі (02 год 00 хв.), під час дії комендантської години, маючи при собі зброю, що може свідчити про умисел на заподіяння тому, хто перебуває з батьком в нього вдома, відповідної шкоди.

Безпідставними є доводи про те, що показання свідка ОСОБА_10 судом інтерпретовані помилково в частині розриву у часі між здійсненими обвинуваченим пострілами, оскільки згідно з ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Відповідно до ч. 1 ст. 352 КПК України перед допитом свідка головуючий попереджає його про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, судом здійснювався безпосередній допит свідка ОСОБА_10 , такий був приведена до присяги та попереджався про кримінальну відповідальність згідно з ч. 1 ст. 352 КПК України (а.с. 81-82, т. 2).

У ході допиту свідок ОСОБА_10 , зокрема, повідомив: «….відстань між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 була невеликою, близько 1 метра. ОСОБА_9 кричав. Погрожував, потім зробив крок до ОСОБА_13 з ножем, а ОСОБА_11 у відповідь вистрілив ще раз…». Всього, зі слів свідка, він чув 8 пострілів. Аналогічні обставини свідок повідомив і під час проведення слідчого експерименту. Тобто свідок підтвердив факт здійснення пострілів на початковій стадії конфлікту (2 постріли), а надалі - на кінцевій стадії (4-5 пострілів). Відтак, показання свідка є логічними, послідовними, відповідають обстановці події, а також викладеним у вироку висновкам суду.

Доводи захисника про те, що потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до смерті, оскільки після здійснення пострілів під час переміщення тіла і деякий час потому потерпілий подавав ознаки життя, є безпідставними.
Так, умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.
Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.
За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).
Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК України), і умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.
З приводу зазначеного свою позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема у справах № 635/1396/20, № 236/1932/20, № 381/1869/18.
З установлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем проживання свого батька, під час раптово виниклого конфлікту, здійснив близько 8 пострілів у живіт, тулуб, голову та кінцівки ОСОБА_9 , внаслідок чого йому заподіяно множинні вогнепальні проникаючі пошкодження голови та тулуба у вигляді вогнепального кульового поранення голови зліва, проникаючого в порожнину черепа з пошкодженням головного мозку, вогнепального кульового поранення грудної клітки спереду зліва, проникаючого в грудну порожнину з пошкодженням навколосерцевої сорочки та серця, вогнепального кульового поранення грудної клітки справа по боковій поверхні, проникаючого в грудну порожнину справа з наскрізним пошкодженням правої легені, двох вогнепальних кульових пошкоджень грудної клітки справа по боковій поверхні, проникаючих в грудну порожнину з наскрізним пошкодженням діафрагми справа та двома пошкодженнями печінки, що спричинило зовнішню та внутрішню кровотечу, гостру крововтрату та тампонаду серця кров`ю, що призвело до смерті останнього.
Відтак, кількість заподіяних тілесних ушкоджень, їх локалізація, механізм утворення та ступінь тяжкості підтверджують висновок місцевого суду про спрямованість умислу обвинуваченого саме на вчинення вбивства потерпілого.
При цьому колегія суддів бере до уваги, що обвинувачений, здійснюючи постріли у вищевказаний спосіб, у життєво-важливі органи, з близької відстані, володів інформацією про похилий вік потерпілого, його стан, а тому повинен був усвідомлювати можливі негативні наслідки своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали.
Крім цього, ОСОБА_7 здійснював численні постріли у голову та живіт потерпілого, у тому числі й тоді, коли він лежав на землі, упродовж певного періоду часу, що додатково свідчить про те, що обвинувачений повинен був усвідомлювати можливу небезпеку для життя потерпілого ОСОБА_9 .
У цьому контексті варто зазначити, що за змістом положень статей 24, 115 КК України, умисне вбивство можливе як з прямим, так і з непрямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажає, але свідомо припускає їх настання.
Окрім цього, слід звернути увагу, що здійснивши 8 пострілів (конструкцією вказаного револьвера передбачено 9) в сторону потерпілого, обвинувачений припинив стріляти лише тоді, коли той перестав рухатись, на підставі чого міг зробити висновок про те, що потерпілий може померти, а після вчинення злочину не вжив заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не просив про надання будь-якої допомоги у інших осіб, зокрема батька та сусідів.
Більше того, саме обвинувачений, не викликавши швидку медичну допомогу, виніс потерпілого за межі квартири та залишив біля гаражів, що свідчить про зневажливе ставлення ОСОБА_7 до потерпілого, а також відсутність стримуючих факторів до наслідків своїх дій, зокрема його смерті.
Твердження сторони захисту про те, що викликати швидку допомогу заборонив сам потерпілий, підтверджує лише бездіяльність обвинуваченого у ставленні до наслідків, які настали у вигляді смерті ОСОБА_9 .
Доводи в апеляційній скарзі про те, що на момент винесення з квартири потерпілий був живий, не є підставною для перекваліфікації дій ОСОБА_7 , оскільки визначальним для розмежування умисного вбивства та умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, є ставлення винного до наслідку у вигляді смерті. Якщо у складі умисного вбивства таке ставлення є умисним, то у складі злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, це ставлення є необережним.
Так, для розмежування умисного вбивства із умисним тяжким тілесним ушкодженням, що спричинило смерть необхідно встановити ставлення винного до наслідку у вигляді смерті. При цьому потрібно врахувати те, що винний може вчинити умисне вбивство як з прямим, так і з непрямим умислом. Якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, то йдеться про вчинення нею відповідних діянь із прямим умислом.
У цьому кримінальному провадженні обвинувачений стверджує, що не бажав настання смерті потерпілому. Проте спричинення підтверджених висновком експерта тілесних ушкоджень, в тому числі в голову та живіт, створює безпосередню загрозу настання наслідку у вигляді смерті людини. Такий характер, локалізація тілесних ушкодження, знаряддя, яким воно заподіяне, зокрема, револьвером, вказують на наявність у винного умислу на спричинення саме смерті потерпілому. Кількість тілесних ушкоджень, в тому числі у життєво-важливі органи, поведінка винного після вчинення злочину (не викликав швидкої медичної допомоги, не звернувся за допомогою до сусідів) дають підстави зробити висновок, що ОСОБА_7 діяв з непрямим умислом на спричинення смерті потерпілому.
За таких обставин, твердження сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України у ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_7 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
За таких обставин, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4