Провадження № 1-кп/201/1075/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності підозрювану ОСОБА_4 , у зв`язку із закінченням строків давності, поданого у кримінальному провадженні, відомості про яке 02 квітня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_5 (ВКЗ)

підозрювана ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання прокурора про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України.

В обґрунтування доводів викладених у клопотанні прокурор ОСОБА_3 посилається на те, що в межах кримінального провадження № 0000015, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 квітня 2024 року, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України.

Вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України інкримінується Ладній у період часу з 26 березня 2013 року по 18 лютого 2014 року, на момент вчинення цього злочину передбачене покарання у виді штрафу від п`яти до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 КК України це є злочином середньої тяжкості.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком минуло п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Тож, з огляду на те, що з дня вчинення інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України вже минуло п`ять років, остання може бути звільнена від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

У судовому засіданні прокурор просив задовольнити подане клопотання, посилаючись на наявність законних підстав для звільнення підозрюваної ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 у 1995 році призначена на посаду головного бухгалтера Київської філії № 2 КБ «Приватбанк», в подальшому була переведена на посаду заступника керівника департаменту по контролю і координації касовою роботою АТ КБ «Приватбанк».

Перебуваючи на вказаній посаді ОСОБА_4 у невстановлений час, але не пізніше 26 березня 2013 року отримала вказівку від особи, яка умовно ідентифікована в іншому кримінальному провадженні, відповідно до якої вона мала вносити у видаткові касові ордери завідомо неправдиві відомості щодо переміщення готівкових коштів, яких насправді не було, в адресу столичної філії.

Загалом ОСОБА_4 у період з 26 березня 2013 року по 18 лютого 2014 року провела 25 видаткових касових операцій, здійснивши вхід під власним логіном та паролем до програмного комплексу «Промінь», тим самим, ідентифікувала себе, як автора та підписувача відповідних банківських документів, внесла неправдиві відомості, чим створила та підписала банківські документи на загальну суму більше 5,8 мільярдів гривень.

При цьому, прокурор ОСОБА_3 у своєму клопотанні стверджував, що ОСОБА_4 вчинила ці 25 епізодів протиправних дій з єдиним умислом, оскільки вказівка була одна і не вказувала на той проміжок часу, в який остання мала діяти.

Тим більше, прокурор посилався і на те, що внаслідок інкримінованих ОСОБА_4 дій банківській установі не було завдано матеріальної шкоди, оскільки фактично на кінець банківського касового дня у касах Головного офісу касових розривів не було, тобто фактично збитку не нанесено, оскільки ОСОБА_4 лише вносила у банківські видаткові документи неправдиві відомості.

Тож, з огляду на положення ст. 49 КК України, передбачені законом строки давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України, яке відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, сплинули у 2019 році.

Прокурор надав докази про те, що ОСОБА_4 не ухилялася від органу досудового розслідування та суду в межах даного кримінального провадження, запобіжний захід останній не обирався, досудове розслідування не зупинялося у зв`язку із розшуком останньої, що свідчить про бездоганну процесуальну поведінку підозрюваної,

За наведених обставин, прокурор просив звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Підозрювана ОСОБА_4 підтримала думку прокурора та просила звільнити її від кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження стосовно неї. При цьому, зазначила, що їй зрозуміла суть підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України, роз`яснені підстави звільнення та право заперечувати проти закриття кримінального провадження. Вказала, що вона цілком розуміє, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою та надала згоду на закриття кримінального провадження з цих підстав.

Вислухавши думки учасників кримінального провадження, дослідивши зміст поданого клопотання та надані прокурором матеріали під час його розгляду, суд приходить до наступних правових висновків.

Процесуальні аспекти звільнення особи від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-288 КПК України.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Стаття 49 КК України обмежує строками давності повноваження держави щодо кримінального переслідування осіб, які вчинили злочини. Строк давності - це передбачений певний проміжок часу, після вчинення злочину, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення внаслідок спливу певного проміжку часу, що істотно позначається на досягненні мети покарання, виконанні завдань загальної і спеціальної превенції. Враховується також презумпція про втрату повністю або значною мірою суспільної небезпечності особи, яка тривалою законослухняною поведінкою після вчинення злочину демонструє своє виправлення.

Передбачений ст. 49 КК України вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: 1) закінчення зазначених у законі строків; 2) невчинення протягом цих строків нового злочину певного ступеня тяжкості; 3) неухилення особи від слідства або суду.

ОСОБА_4 підозрюється в тому, що вона у період з 26 березня 2013 року по 18 лютого 2014 року своїми умисними діями, які виразились в підробці документів на переказ за попередньою змовою групою осіб, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 200 КК України.

У зазначений період за його вчинення було передбачене покарання у виді штрафу від п`яти до десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на той час, в силу ч. 3 ст. 12 КК України, було злочином середньої тяжкості.

А відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості, що свідчить про те, що формально існують підстави для застосування вказаних положень.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові по справі №598/1781/17 від 17 червня 2020 року звертає увагу, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст. 49 КК України.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою (Постанова ВС від 19.11.2019 року в справі № 345/2618/16-к).

Невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення (Постанова ВС ККС від 26.03.2020 справа № 730/67/16-к).

Суть підозри, підстави звільнення та право заперечувати проти закриття кримінального провадження роз`яснено у судовому засіданні ОСОБА_4 , яка зазначила, що цілком розуміє, що звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, не заперечувала проти задоволення клопотання, до якого прокурором долучена власноручно написана її заява про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності.

Разом з цим, частиною 4 ст. 288 КПК України визначено, що у разі встановлення судом необґрунтованості клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд своєю ухвалою відмовляє у його задоволенні та повертає клопотання прокурору для здійснення кримінального провадження в загальному порядку або продовжує судове провадження в загальному порядку, якщо таке клопотання надійшло після направлення обвинувального акта до суду.

Отже законодавець дозволяє суду під час розгляду клопотання відмовити у його задоволенні у разі встановлення судом його необґрунтованості.

Оцінюючи клопотання прокурора на предмет його обґрунтованості, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до поданого прокурором клопотання, ОСОБА_4 підозрюється в тому, що вона у період з 26 березня 2013 року по 18 лютого 2014 року своїми умисними діями, які виразились в підробці документів на переказ за попередньою змовою групою осіб, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 200 КК України, за наступних обставин.

Згідно з наказом від 02.11.1995 року № 1616 к/с ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера Київської філії № 2 КБ «Приватбанк».

Згідно з наказом від 13.07.2009 року № Э.DN-ПП-2009-3132 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» () ОСОБА_4 переведено на посаду заступника керівника департаменту по контролю та координації касовою роботою з 13.07.2009 року.

У свою чергу, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 26.03.2013 року, в приміщені Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по вул. Набережна Перемоги, 50, в м. Дніпропетровськ (наразі м. Дніпро) у ОСОБА_4 , яка являлася службовою особою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та діяла за вказівкою Особи 1, виник злочинний умисел, направлений на підробку документів на переказ, за попередньою змовою групою осіб, шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних прибуткових та видаткових касових ордерів.

При цьому, ОСОБА_4 була необізнана в злочинних намірах Особи 1, акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 2, Особи 3 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах шляхом штучного створення видимості внесення готівкових коштів від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», їх облікування службовими особами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», документального оформлення службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесення неіснуючої готівки для підтримки каси зазначеного структурного підрозділу, їх облікування службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, зарахування з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок Особи 2 безготівкових коштів банківської установи, а також подальшої легалізації (відмивання) зазначених коштів шляхом їх перерахунку в адресу підконтрольних та інших суб`єктів господарської діяльності.

На виконання свого злочинного умислу, направленого на внесення недостовірних відомостей до електронних видаткових касових ордерів, ОСОБА_4 будучи необізнаною в злочинних намірах Особи 1, акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 2, керівника Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 3 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах шляхом штучного створення видимості внесення готівкових коштів від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», їх облікування службовими особами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», документального оформлення службовими особами Столичної філії АГ КБ «ПРИВАТБАНК» внесення неіснуючої готівки для підтримки каси зазначеного структурного підрозділу, їх облікування службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, зарахування з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок Особи 2 безготівкових коштів банківської установи, а також подальшої легалізації (відмивання) зазначених коштів шляхом їх перерахунку в адресу підконтрольних та інших суб`єктів господарської діяльності, діючи за вказівкою Особи 1, що надійшла в невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 26.03.2013 року, та місці щодо проведення упродовж 2013-2014 років банківських операцій без наявності готівкових грошових коштів, перебуваючи в приміщенні Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по вул. Набережна Перемоги, 50, в м. Дніпропетровськ (наразі м. Дніпро), у відповідності до положень та інструкцій Національного банку України здійснила вхід під власним логіном та паролем до програмного комплексу банку «ПРОМІНЬ», чим ідентифікувала себе як автора та підписувача електронного документа для інших суб`єктів електронного документообігу.

Надалі, діючи на виконання свого злочинного умислу, направленого на внесення недостовірних відомостей до електронних видаткових касових ордерів, ОСОБА_4 достовірно знаючи про відсутність готівкових коштів, які начебто були внесенні від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у період з 26 березня 2013 року по 18 лютого 2014 року, перебуваючи за адресою: вул. Набережна Перемоги, 50, в м. Дніпропетровськ (нині м. Дніпро), під власним логіном та паролем внесла в програний комплекс «ПРОМІНЬ» завідомо неправдиві відомості щодо видачі інкасаторам АТ КБ «Приватбанк» готівкових коштів, яких насправді не існувало, в інтерфейсі цього програмного комплексу виконала функцію «Записать», тим самим створила видаткові касові ордери, в які нею внесені неправдиві відомості щодо видачі інкасаторам АТ КБ «Приватбанк» готівкових коштів, яких насправді не існувало, після чого, виконала функцію «Провести» та зареєструвала в обліках банку в електронній формі видаткові касові ордери, тим самим, підтвердила повноту та достовірність внесених до обліку АТ КБ «Приватбанк» відомостей щодо видачі інкасаторам АТ КБ «Приватбанк» готівкових коштів на суму більше 5.8 мільярдів гривень, яких насправді не існувало.

Стаття 200 КК України передбачає відповідальність за незаконні дії з документами на переказ, платіжними картками та іншими засобами доступу до банківських рахунків, обладнанням для їх виготовлення. Кваліфікованими видами складу злочину є вчинення зазначених дій повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Небезпека таких злочинних дій значною мірою обумовлюється тим, що підроблені документи виступають засобами скоєння та (або) приховування інших злочинів, зокрема: розкрадання чужого майна, легалізації (відмивання) грошових коштів тощо.

Безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст. 200 КК, є встановлений порядок виготовлення, використання та обігу документів на переказ, платіжних карток чи інших засобів доступу до банківських рахунків, який забезпечує нормальне функціонування банківської системи України.

Предметом злочину є: 1) будь-які засоби доступу до банківських рахунків при вчиненні злочину у формі їх підробки; 2) підроблені документи на переказ чи підроблені платіжні картки при вчиненні злочину у формі їх придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також їх використання чи збут.

З об`єктивної сторони злочин виражається у: 1) вчиненні підробки будь-яких засобів доступу до банківських рахунків або 2) вчиненні: а) придбання, б) зберігання, в) перевезення чи г) пересилання з метою збуту підроблених документів на переказ чи платіжних карток, або 3) використанні чи збуті підроблених документів на переказ чи платіжних карток.

З моменту вчинення будь-якої із перерахованих дій злочин вважається закінченим.

Під підробкою засобів доступу до банківських рахунків слід розуміти будь-які дії, внаслідок яких створюються підроблені документи на переказ, платіжні картки чи інші засоби доступу до банківських рахунків, у т.ч. фальсифікація відповідних справжніх (дійсних) предметів, внаслідок якої з їх застосуванням можуть бути проведені незаконні перекази грошових коштів або ж доступ до інформації щодо певного банківського рахунка отримує не уповноважена на це особа.

Суб`єктом злочину є особа, що досягла 16-річного віку.

Із суб`єктивної сторони злочин характеризується лише умисною формою вини, вид умислу - прямий. Мотиви і мета можуть бути різними і на кваліфікацію дій за ст. 200 КК не впливають, але можуть свідчити про наявність у діях винного і ознак підготовки до вчинення інших, більш тяжких злочинів, зокрема, підготовки до розкрадання чужого майна.

Відповідно до ст. 91 КПК України до переліку обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а відповідно і їх встановленню, серед іншого законодавець відносить спосіб вчинення кримінального правопорушення, мотив і мету його вчинення.

Під час розгляду клопотання прокурор стверджував, що інкриміновані ОСОБА_4 25 епізодів підробки документів на переказ шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних видаткових касових ордерів щодо видачі інкасаторам АТ КБ «Приватбанк» готівкових коштів на загальну суму більше 5,8 мільярдів гривень, яких насправді не існувало, за період з 26 березня 2013 року по 18 лютого 2014 року, були вчинені за попередньою змовою групою осіб, за вказівкою Особи 1 та охоплювалися єдиним умислом.

При цьому, метою вчинення цих дій є начебто підробка документів на переказ шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних видаткових касових ордерів.

Водночас, у клопотанні прокурор зазначає, що ОСОБА_4 начебто не була обізнана у злочинних намірах Особи 1, Особи 2, Особи 3 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах шляхом штучного створення видимості внесення готівкових коштів від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», їх облікування службовими особами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», документального оформлення службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесення неіснуючої готівки для підтримки каси зазначеного структурного підрозділу, їх облікування службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, зарахування з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок Особи 2 безготівкових коштів банківської установи, а також подальшої легалізації (відмивання) зазначених коштів шляхом їх перерахунку в адресу підконтрольних та інших суб`єктів господарської діяльності.

Таким чином, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_4 вчиняла інкриміновані їй дії, зокрема, підробку документів на переказ шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних видаткових касових ордерів, з метою підробки означених банківських документів, тобто виключно заради процесу.

Отже, у такому випадку, суд вважає, що прокурор підміняє поняття, стверджуючи, що об`єктивна сторона цього злочину, зокрема, підробка документів на переказ шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних видаткових касових ордерів, саме і є метою, з якою ОСОБА_4 вчиняла ці дії.

При цьому, прокурор вважає за непотрібне виконувати вимоги ст. 91 КПК України щодо встановлення та доказування таких обов`язкових обставин, як мотив і мета інкримінованого ОСОБА_4 злочину.

Тож, на переконання суду, не встановлення органом досудового розслідування мотиву та дійсної мети інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, як раз і дозволяє, слідству, відокремити інкриміновані підозрюваній дії від розкрадання грошових коштів у складі злочинного угруповання.

При цьому, як слідує із викладу фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_4 злочину, заволодінню грошовими коштами в особливо великих розмірах передували, в тому числі ті дії, які інкримінуються ОСОБА_4 , зокрема, документальне оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», без вчинення яких таке заволодіння, вочевидь, є неможливим.

При цьому, в силу своїх посадових обов`язків ОСОБА_4 не могла не розуміти негативних наслідків для АТ КБ «Приватбанк», зокрема, у вигляді недостачі готівкових коштів внаслідок документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та подальшого внесення неіснуючої готівки без її фактичного внесення до каси банку.

Тож, дії вчинення яких інкримінуються ОСОБА_4 і є обов`язковою складовою загального способу заволодіння готівковими коштами у великих розмірах.

Отже, твердження прокурора про те, що ОСОБА_4 упродовж періоду з 26.03.2013 року по 18.02.2014 року здійснила 25 епізодів підробки документів на переказ шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних видаткових касових ордерів на загальну суму більше 5,8 мільярдів гривень з єдиним умислом, виключно з метою підробки та які не призвели до спричинення матеріальної шкоди банківській установі, є неспроможними.

Тож, у суду виникає обґрунтований сумнів стосовно того, як ОСОБА_4 заздалегідь могла знати про таку загальну суму грошових коштів - більш 5.8 мільярдів гривень та мати єдиний злочинний умисел, спрямований на підробку документів видаткових касових ордерів про видачу інкасаторам АТ КБ «Приватбанк» готівкових коштів, яких насправді не існувало, за умови необізнаності про злочинні наміри Особи 1, Особи 2, Особи 3 та інших невстановлених слідством осіб.

При цьому, твердження прокурора, що інкриміновані Ладній дії є триваючим злочином та вчинювалися за єдиним злочинним умислом, на думку суду, і можуть свідчити про виконання підозрюваною відведеної їй ролі у схемі розкрадання коштів АТ КБ «Приватбанк».

Тим більше, у викладі фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_4 злочину є суттєві протиріччя. Зокрема, за версією слідства, ОСОБА_4 начебто підробляла документи на переказ шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних видаткових касових ордерів за попередньою змовою групою осіб, проте, з ким остання вступила у таку змову і в чому вона полягала, текст клопотання не містить, втім, містить твердження про нібито необізнаність підозрюваної у злочинних намірах Особи 1, Особи 2, Особи 3 та інших невстановлених осіб по заволодінню грошових коштів у особливо великих розмірах, що, вочевидь, є взаємовиключними твердженнями.

Таким чином, виходячи із встановлених органом досудового розслідування обставин, з огляду на те, що дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 200 КК України (за ознакою вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб), за наявності ознаки заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, її дії слід також кваліфікувати за відповідною статтею злочину проти власності.

Тож, у такому випадку, у суду є обґрунтовані сумніви чи є така правова кваліфікація дій підозрюваної ОСОБА_4 остаточною на даному етапі слідства.

Отже, з огляду на те, що строки давності притягнення до кримінальної відповідальності зумовлюються тяжкістю кримінального правопорушення, у даному випадку не виключена зміна підозри на більш тяжкий злочин проти власності, що виключає закінчення строків, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких у тому числі відносяться: законність, публічність.

Законність відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, зокрема, полягає у тому, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

А публічність, визначена ст. 25 КПК України, передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (рішення у справах «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

Згідно ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, такі обставини: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, мотив і мета та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тощо.

Між тим, відповідно до ст. ст. 283, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, у зв`язку з чим рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження відповідно до встановленої законом процесуальної процедури.

Суд приходить до висновку, що у кримінальному провадженні органом досудового розслідування не здійснювались дії на виконання обов`язку, встановленого ст. ст. 91, 92 КПК України.

А прокурор, не дивлячись на вказані обставини, направив до суду клопотання про закриття кримінального провадження, що є неприпустимим.

Слід також зазначити, що в своєму клопотанні прокурор, викладаючи фактичні обставині кримінального правопорушення, його правову кваліфікацію та формулювання підозри (п. 4 ч. 1 ст. 287 КПК) сформулював фактично повідомлення про підозру Особі 2, який (згідно клопотання прокурора) (1) організував злочинну групу, (2) розробив план щодо вчинення фінансових операцій з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечних протиправних діянь, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, (3) розробив план вчинення дій, спрямованих на маскування незаконного походження таких коштів і далі цей план детально описаний в клопотанні.

При цьому в клопотанні підкреслено, що ОСОБА_4 про цей план не було відомо, що наштовхує на питання: «Навіщо в клопотанні про звільнення від кримінальної відповідальності підозрюваної детально описувати «злочинні» дії третьої особи, про які підозрюваній не було відомо?».

Відповідь на це питання очевидна, якщо згадати, що суд, при розгляді клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, повинен переконатись у тому, що злочин було вчинено і особа причетна до його вчинення. Тобто, прокурор викладаючи в повідомлені про підозру і клопотанні дії третіх осіб про які не знала підозрювана, як злочинні, фактично «змушує» суд дати оцінку цим діям.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що таке формулювання підозри ОСОБА_4 і клопотання про її звільнення від кримінальної відповідальності, не дозволяє суду задовольнити це клопотання, так як в ухвалі суд має дати оцінку діям Особи 2.

Це очевидно призведе до порушення принципів презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, верховенства права й законності, адже якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону це буде прямими порушенням принципу презумпції невинуватості.

І хоча в клопотанні не вказано прізвище Особи 2, однак детальний опис його ролі в злочинних діях про які не була обізнана ОСОБА_4 , суспільний резонанс і контекст цього клопотання дозволяє ідентифікувати як цю особу, так і інших осіб.

За таких обставин, викладені прокурором в клопотанні доводи не свідчать про ефективність досудового розслідування та вказують на його неповноту, тож з цих підстав клопотання не підлягає задоволенню, як таке, що є необґрунтованим, та таким,що суперечить завданням кримінального провадження в частині забезпечення належної правової процедури до всіх учасників кримінального провадження.

Суд також зазначає, що клопотання прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності підозрюваної ОСОБА_4 , у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у кримінальному провадженні, відомості про яке 02 квітня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015, за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська розглядає вже втретє.

Так, ухвалоюЖовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2024 https://reestr.court.gov.ua/Review/122754433 та ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2024 https://reestr.court.gov.ua/Review/119914505 суд вже відмовляв у задоволенні аналогічних клопотань.

Щодо апеляційного оскарження.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:

1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;

2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;

3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Разом із тим, статтею 288 КПК України передбачена можливість оскарження в апеляційному порядку тільки ухвали суду про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що в свою чергу свідчить про те, що ухвала про відмову в задоволенні клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 січня 2019 року у справі №308/10239/17.

Тому дана ухвала про відмову у задоволенні клопотання прокурора щодо звільнення ОСОБА_4 за ч.2 ст.200 КК України від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України не підлягає апеляційному оскарженню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 284, 285, 286, 288, 314, 369-372, 376 КПК України, ст. ст. 12, 49 КК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності підозрюваної ОСОБА_4 , у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, поданого у кримінальному провадженні, відомості про яке 02 квітня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015, за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1