ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/782/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/46/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000087 від 14 лютого 2024 року

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Матвіївці Шумського району Тернопільської області, громадянина України, українця, із середньою освітою, неодруженого, жителя АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст.89 КК України

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (всім) років

На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання, а саме з 15 лютого 2024 року до набуття вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_11 визначено рахувати з 15 лютого 2024 року.

Вирішено питання судових витрат, речових доказів та арешту майна.

Згідно вироку суду, 14.02.2024 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, у ОСОБА_11 , який перебував за місцем свого проживання у приміщенні кімнати в житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході розпивання спиртних напоїв, виник словесний конфлікт із його товаришем ОСОБА_10 , в ході якого у ОСОБА_11 виник злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_11 14.02.2024 року близько 17 год. 00 хв., перебуваючи за місцем свого проживання, у приміщенні кімнати житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час словесного конфлікту, знаючи про те, що здоров`я і життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально карним, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, маючи на меті вчинити вбивство, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, взяв зі столу кухонний ніж та умисно, цілеспрямовано і рішуче наніс ОСОБА_10 один удар ножем в передню ділянку грудної клітки зліва в область серця, яке є життєво важливим органом, в результаті чого спричинив йому одиночне, проникаюче поранення передньої поверхні лівої половини грудної клітки, з ушкодженням серцевої сумки, лівого шлуночка серця, що призвело до розвитку масивної гематоми у передньому середостінні потерпілого, спричинило утворення гемоперикарду та лівобічного гемотораксу і супроводжувалось важким гіповолемічним шоком ІІІ ступеня.

Таким чином, ОСОБА_11 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак злочин не закінчив з причин, які не залежали від його волі, оскільки вчасним наданням медичної допомоги вдалось запобігти смерті потерпілого ОСОБА_10 . Та госпіталізувати його до медичного закладу.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_11 органом досудового розслідування та судом кваліфіковано за ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України - закінченому замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 вважає вирок суду незаконним; ухваленим з порушенням вимог щодо кримінального провадження; з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і суворістю призначеного покарання.

Вказуючи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зазначає, що він не мав наміру на вбивство потерпілого ОСОБА_10 .. В обґрунтування своїх доводів звертає увагу, що він наніс один удар в область грудної клітки потерпілого, а після цього активно допомагав останньому, а саме - поклав його на диван, зателефонував своїм рідним в пошуку допомоги.

Вважає неправдивими показання свідка ОСОБА_13 про те, що потерпілому ніхто не надавав ніякої допомоги.

Вважає, що його дії призвели до заподіяння потерпілому середнього ступеню важкості розладів здоров`я, оскільки він перебував у лікарні 15 днів, з 14.02.2024 р. по 29.02.2024 р.

Ставить питання про застосування положень статті 17 КК України, оскільки вважає, що що його дії полягають у добровільній відмові від доведення кримінального правопорушення до кінця.

Просить скасувати вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року, належним чинимо кваліфікувати його дії та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 в апеляційній скарзі вказує на незаконність та необґрунтованість вироку суду першої інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та призначення обвинуваченому покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим.

Обґрунтовуючи свої доводи, як на відсутність в обвинуваченого умислу на вбивство звертає увагу на те, що ОСОБА_11 мав можливість довести злочин до кінця і вбити потерпілого, проте утримався від таких дій, намагався допомогти останньому і супроводити до лікарні.

Вважає, що злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадку, коли винний діє з неконкретним умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті.

На переконання апелянта, дії обвинуваченого повністю охоплюються диспозицією ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне в момент заподіяння.

Зазначені судом першої інстанції обставини, які вказують на наявність умислу обвинуваченого на вбивство потерпілого, на думку сторони захисту є необґрунтованими та не спростовують наведених вище доводів, оскільки між потерпілим та обвинуваченим мала місце проста словесна перепалка двох п`яних людей, а не конфлікт.

Стверджує, що не відповідає фактичним обставинам справи те, що обвинувачений не вчиняв будь-яких дій з метою надання невідкладної медичної допомоги, оскільки останній самостійно намагався зупинити кровотечу потерпілого та зателефонував до сусідки з проханням викликати швидку медичну допомогу.

Вказуючи про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, сторона захисту зазначає, що судом не враховано ряд обставин, які пом`якшують покарання, а саме - щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої шкоди, надання медичної та іншої допомоги потерпілу безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

Беручи до уваги вказані обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи обвинуваченого, вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання є достатні підстави застосувати положення ст.ст.69, 75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням.

Просить вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_11 змінити; перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України; призначити ОСОБА_11 за ч.1 ст.121 КК України покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді позбавлення волі на строк три роки; відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

В доповненні до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_12 зазначає, що висновок суду про те, що обвинувачений наніс удар ножем потерпілому під час словесного конфлікту не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки зі змісту показань потерпілого слідує, що між завершенням словесної перепалки та нанесенням обвинуваченим тілесного ушкодження потерпілому пройшов деякий період часу (близько 10 хвилин).

Стверджує, що потерпілий в суді першої інстанції свідчив про те, що між ним та обвинуваченим був спір, а про конфлікт він повідомив під тиском прокурора.

Також звертає увагу на те, що у вироку не відображено зміст показань потерпілого про те, що обвинувачений 14.02.2024 р. не погрожував йому заподіянням тілесних ушкоджень чи вбивством та після нанесення удару ножем намагався зупинити кровотечу у потерпілого, приставивши рушник до рани.

Вказує, що судом не встановлено мотив вчинення кримінального правопорушення, який є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; захисника обвинуваченого ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_12 , який підтримав подану апеляційну скаргу, та, з наведених у ній мотивів, просить змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання, вид, строк та форму відбування якого зазначено в апеляційній скарзі захисника; обвинуваченого ОСОБА_11 , який уточнив свою апеляційну скаргу, зазначивши, що повністю підтримує апеляційну скаргу подану його захисником і просить її задовольнити; потерпілого ОСОБА_10 , який вважає, що ОСОБА_11 не мав наміру його вбити, а тому він не заперечує щодо задоволення апеляційної скарги сторони захисту; міркування прокурора, який вирок Шумського районного суду від 03.10.2024 року відносно ОСОБА_11 вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити у задоволенні апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши судове слідство та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_11 були кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч. 1 ст.115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство. Тобто, стороною обвинувачення констатовано, що ОСОБА_11 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення (в даному випадку - умисного вбивства) до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Суд першої інстанції, перевіривши зібрані стороною обвинувачення докази у кримінальному провадженні, проаналізувавши їх та надавши їм відповідну правову оцінку, погодився із такою правовою кваліфікацією протиправних дій обвинуваченого та дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч. 1 ст.115 КК України.

Проте, із такими висновками місцевого суду не погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі Постанова), замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Також злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

Згідно із пунктом 22 вказаної Постанови питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема з показань обвинуваченого ОСОБА_11 , наданих ним в суді першої інстанції, 14.02.2024 р. близько 09 години ОСОБА_10 приніс йому додому зарядний пристрій, який позичав напередодні, після чого залишив його будинок і через деякий час повернувся і приніс із собою алкоголь, який вони спільно розпили, після чого ОСОБА_10 пішов по особистих справах, а він пішов спати. Біля 16 години ОСОБА_10 знову прийшов до нього і вони продовжили впивати. Під час розпивання спритних напоїв у них виник конфлікт, оскільки ОСОБА_10 дорікав йому, що батько ОСОБА_10 воює, а його брат знаходиться дома. Обвинувачений ствердив, що не пам`ятає як наніс удар потерпілому, однак відразу ж після цього, побачивши кров на футболці ОСОБА_10 , приклав йому до рани рушник та зателефонував до сусідки ОСОБА_15 , якій розповів, що наніс удар ножем ОСОБА_10 та попросив викликати швидку допомогу.

Допитаний в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_11 підтвердив свої показання, які відображені у вироку суду, а також зазначив, що після того, як приїхала карета швидкої допомоги і ОСОБА_10 забрали до лікарні, він поїхав разом з ним, оскільки переживав через те, що сталося. Також обвинувачений повідомив, що вони давно товаришують з ОСОБА_10 і він не мав наміру його вбивати, проте сам не розуміє чому він наніс йому удар ножем, після того як у них виник невеликий словесний конфлікт.

Показання обвинуваченого ОСОБА_11 щодо обставин заподіяння ним тілесного ушкодження, фактично підтвердив потерпілий ОСОБА_10 , допитаний судом апеляційної інстанції в порядку ч.3 ст.404 КПК України.

Зокрема потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що вони з ОСОБА_11 давно товаришують і у них ніколи не було серйозних конфліктів та охарактеризував їх стосунки як дружні. Коли 14.02.2024 р. вони розпивали у ОСОБА_11 дома спритні напої у них виник словесний конфлікт з приводу того, що він сказав, що його батько воює, а брат ОСОБА_11 повернувся з війни та знаходиться дома. Далі він сам не зрозумів як ОСОБА_11 вколов його ножем, який був у нього в руках і яким він перед тим нарізав продукти. Коли він сказав ОСОБА_11 , що його болить, останній підняв його футболку та светр і почав витирати кров рушником. Також ОСОБА_11 відразу подзвонив до сусідки і повідомив про все, що сталося, а коли приїхала швидка медична допомога, то ОСОБА_11 поїхав з ним у лікарню, всю дорогу тримав його за руку і просив пробачення.

Надані потерпілим ОСОБА_10 свідчення в суді апеляційної інстанції підтверджуються його поясненнями під час проведення слідчого експерименту.

Так, відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 08.05.2024 р., який був предметом дослідження апеляційного суду, потерпілий ОСОБА_10 детально розповів та відтворив за допомогою статиста за яких обставин та яким саме чином ОСОБА_11 заподіяв йому ножове поранення 14.02.2024 р. При цьому, потерпілий ствердив, що відраз після нанесеного йому удару ножем ОСОБА_11 витер йому кров рушником і подзвони до своєї сестри. (т.1 а. п.139-150)

Також показання потерпілого ОСОБА_10 підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 320, проведеної з 10.05.2024 р. по 30.05.2024 р., відповідно до якої експертом констатовано, що певна локалізація поранення ОСОБА_10 і описаного лікарями у медичній карті стаціонарного хворого; певні клінічно-морфологічні ознаки цього поранення, вказані у медичній карті стаціонарного хворого, які властиві для дії гострого колюче-ріжучого предмета, свідчать в сукупності, що заподіяні 14.02.2024 р. ОСОБА_10 тілесні ушкодження могли статись за обставин, повідомлених ним у протоколі слідчого експерименту та відображених у таблиці ілюстрації, долучених до протоколу. (т.1 а. п.151-156)

Свідок ОСОБА_15 , допитана апеляційним судом, повідомила, що 14.02.2024 р. близько 13 години ОСОБА_11 зателефонував до неї і привітав зі святом, а ще через декілька годин подзвонив і сказав, що підрізав ОСОБА_10 і просив її викликати швидку допомогу та принести щось з медикаментів. В подальшому вона бачила, як ОСОБА_11 , будучи дуже схвильованим, сідав у машину швидкої допомоги і поїхав з ОСОБА_10 в лікарню. Також свідок зазначила, що відразу не повірила в те, що сказав їй ОСОБА_11 стосовно заподіяння поранення ОСОБА_10 , оскільки обвинувачений з потерпілим давно дружать і їй невідомо, щоб між ним були якісь конфлікти.

Допитана під час апеляційного розгляду свідок ОСОБА_16 зазначила, що 14.02.2024 р. під час перебування в гостях у ОСОБА_17 , до останньої зателефонував ОСОБА_18 (племінник ОСОБА_11 ) та сказав, що йому передзвонила ОСОБА_15 , щоб він викликав швидку медичну допомогу додому до ОСОБА_11 і тому він попросив прийти до будинку ОСОБА_11 . Прийшовши разом з ОСОБА_17 до ОСОБА_11 , вона побачила, що він сидить на стільці, а ОСОБА_10 лежить на дивані. ОСОБА_11 сказав їй, що вдарив ножем ОСОБА_10 і вона відразу ж сказали ОСОБА_17 викликати швидку медичну допомогу. Свідок ствердила, що ОСОБА_11 постійно знаходився біля ОСОБА_10 і перебував у шоковому стані, а після приїзду карети швидкої допомоги поїхав разом з ОСОБА_10 в лікарню, оскільки вважав що будуть потрібні гроші на лікування чи сходити в аптеку купити ліки або інша допомога.

Показання свідка ОСОБА_16 підтвердила в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_17 , яка пояснила, що після того, як їй зателефонував ОСОБА_18 , вона разом з ОСОБА_16 прийшла до дому до ОСОБА_11 , де побачила, що ОСОБА_10 лежить на ліжку, а ОСОБА_11 сидить біля нього. ОСОБА_11 розповів їм, що між ним та ОСОБА_10 виник конфлікт і він сам не розуміє, як наніс останньому ножове поранення. Свідок підтвердила, що саме вона викликала швидку медичну допомогу і бачила, як ОСОБА_11 поїхав у лікарню разом з ОСОБА_10 , щоб мати можливість за необхідності надати йому якусь допомогу.

Показання вказаних вище свідків стверджуються показаннями свідків, ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , які є послідовні і узгоджені між собою та з показаннями інших свідків щодо обставин події.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 183, проведеної з 14.03.2024 р. по 11.04.2024 р., який досліджувався апеляційним судом, встановлено, що у ОСОБА_10 діагностоване одиничне, проникаючи поранення передньої поверхні лівої половини грудної клітки (пункт 1 Підсумків). Одиничність поранення у ОСОБА_10 , розташування ушкоджень внутрішніх органів у нього послідовно, за ходом одної умовної лінії та відсутність будь-яких інших описаних ушкоджень на його тілі може свідчити, що це поранення було завдано одномоментно, внаслідок одного удару травмуючим предметом (пункт 3; 5 Підсумків). Заподіяні ОСОБА_10 тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння відносяться до тяжких (пункт 6 Підсумків). (т.1 а. п.134-138)

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 14.02.2024 р., дослідженого апеляційним судом, за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_11 в АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено рушник рожевого кольору із слідами речовини бурого кольору; ніж з рукояткою чорного кольору; ніж з дерев`яною рукояткою; сліди потових візерунків. (т.1 а. п.81-108)

Висновком судово-медичної експертизи № 85, проведеної з 14.03.2024 р. по 22.03.2024 р., який також був предметом дослідження апеляційного суду, стверджується, що кров у слідах рушнику, вилученого під час огляду місця події у АДРЕСА_1 , може походити від особи, для крові якої властиві виявлені антигени А і В ізосерологічної системи АВО, що не виключає можливості належати крові потерпілому ОСОБА_10 (т.1 а. п.162-164)

Таким чином, вказаний експертний висновок підтверджує показання обвинуваченого ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_10 про те, що відразу ж після заподіяного ножового поранення, ОСОБА_11 намагався витерти чи зупинити кров від спричиненого ним потерпілому тілесного ушкодження, прикладаючи до рани рушник.

Аналізуючи апеляційні доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_11 умислу на заподіяння смерті ОСОБА_10 та неправильну кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з положеннями ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки:інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Отже, визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Про це неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах та вказував на необхідність врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій (постанови від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі №348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19 тощо).

Виходячи з обставин кримінального провадження, колегія суддів звертає увагу на перебіг подій, що передували вчиненню самого злочину, а також поведінку обвинуваченого, після заподіяння потерпілу ножового поранення, зокрема те, що:

- обвинувачений з потерпілим тривалий час перебували у товариських стосунках і будь-яких значних конфліктів між ними не виникало;

- знаряддя злочину, вибране обвинуваченим, а саме кухонний ніж, яким він нарізав продукти, тобто це не було наперед заготовлене знаряддя для вчинення злочину;

- кількість ударів та силу з якою вони наносились, а саме один удар, заподіяний одномоментно;

- після заподіяння ножового поранення потерпілому ОСОБА_20 , усвідомлюючи, що потерпілий знаходиться при свідомості, за умови наявності умислу на заподіяння смерті останньому, обвинуваченому ОСОБА_11 ніщо не перешкоджало довести такий умисел до кінця;

- після нанесення удару ножем обвинувачений ОСОБА_11 фактично відразу ж намагався зупинити кров з рани потерпілого, закриваючи її рушником, а також негайно повідомив про подію сусідку, яку просив викликати до потерпілого ОСОБА_10 швидку медичну допомогу, після чого поїхав разом з ОСОБА_10 в лікарню, знаходячись постійно біля потерпілого і просив у нього пробачення.

Колегія суддів вважає, що досліджені судом апеляційної інстанції докази, у своїй сукупності та взаємозв`язку, дають підставу для висновку, що у справі відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_11 , завдаючи потерпілому ОСОБА_21 один удар ножем господарсько-побутового призначення, бажав спричинити смерть потерпілому, а не заподіяти йому тяжких тілесних ушкоджень, які фактично настали від його дій.

Викладене в своїй сукупності, на переконання колегії суддів, свідчить про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_11 умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, у даному випадку тяжкі тілесні ушкодження.

Апеляційний суд не дає оцінки твердженням обвинуваченого ОСОБА_11 про заподіяння потерпілому середнього ступеню важкості розладу здоров`я та застосування положень статті 17 КК України щодо його відмови від доведення кримінального правопорушення до кінця, оскільки останній відмовився від таких доводів, викладених ним в апеляційній скарзі, з тих мотивів, що повністю підтримує апеляційну скаргу свого захисника.

Таким чином, апеляційний суд приходить висновку про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, і вважає, що його дії, за обставин даного кримінального провадження, повинні бути кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно п.1 ч.1, ч.2 ст. 411 КПК, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Вирок підлягає скасуванню чи зміні, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, а також застосування закону, який не підлягає застосуванню.

За наведених вище обставин, апеляційним судом встановлено невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.2 ч.1 ст.409, п.1 ч.1, ч.2 ст. 411, п.п.1, 2 ч.1 ст.413 КПК є підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

За наведних обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_11 слід перекваліфікувати з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , колегія суддів, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який несудимий в силу ст.89 КК України, за місцем проживання характеризується позитивно, хоча схильний до зловживання алкогольними напоями.

Обставинами, що пом`якшують покарання апеляційний суд вважає його визнання вини у вчиненому та щире розкаяння.

До обставин, що обтяжують покарання суд відносить вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Підстав для застосування положень статті 69 КК України, як про це ставить питання сторона захисту, колегія суддів не вбачає з огляду на наступне.

За змістом ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу за злочин може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.

У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

На думку колегії суддів, мотиви, на які посилається сторона захисту, обґрунтовуючи свої доводи щодо застосування ст.69 КК України, є непереконливі, оскільки визнання вини, каяття та відсутність претензій зі сторони потерпілого не є достатніми підставами, які б свідчили про істотне зниження ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_11 кримінального правопорушення.

Також, колегія судів не погоджується з доводами захисника щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, оскільки, з урахуванням обставин даного кримінального провадження, вони не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, принципах законності, справедливості та обґрунтованості покарання.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_11 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі, в межах санкції статті обвинувачення, яке буде достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411, 413, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_11 , в частині кваліфікації його дій та призначеного покарання змінити.

ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.121 КК України і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

В решті вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який утримується під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді