Справа № 159/4835/19 Провадження №11-кп/802/77/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 000317 від 15 вересня 2017 року за апеляційною скаргою прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Красилів Хмельницької області, громадянин України, з вищою освітою, не одружений, не працює, раніше не судимий, інвалід 2 групи, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнаний невинуватим у пред`явленому за ч. 1 ст. 182 КК України обвинуваченні та виправданий на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа.

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується у тому що, не будучи особою, яка відповідно до Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» уповноважена на проведення оперативно-розшукових заходів та згідно КПК України, наділена правом, проведення негласних (слідчих) розшукових дій, всупереч вимогам законодавства, керуючись мотивом неприязних відносин, збирав та зберігав відносно ОСОБА_9 та членів його сім`ї інформацію про сімейне життя за місцем проживання останніх, яка являється їх конфіденційною інформацією, та яку мав на меті в подальшому використати відносно ОСОБА_9 як компрометуючі дані відносно останнього. Так, ОСОБА_7 , керуючись мотивом особистих неприязних відносин із ОСОБА_9 , який був його підлеглим працівником та начальником митного поста «Луцьк» Волинської митниці ДФС, діючи умисно, порушуючи право громадян на недоторканість приватного життя, особисту та сімейну таємницю, всупереч Конституції України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», КПК України, Закону України «Про інформацію», у невстановлений в ході досудового розслідування час, місці та спосіб, отримав та зберігав за місцем свого проживання (за адресою: АДРЕСА_3 ), відеоматеріали за 06 травня 2017 року, у яких наявні відомості приватного життя ОСОБА_9 та членів його сім`ї, а саме дружини ОСОБА_10 і в подальшому переніс їх на USB накопичувач SanDisk 128 GB де вони зберігалися під такими назвами: ОСОБА_11 , IMG_2602.MOV, IMG_2604.MOV, ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , IMG_2613.MOV, IMG_2614.MOV, IMG_2615.MOV, IMG_2616.MOV, IMG_2617.MOV, ОСОБА_11 і знаходилися у електронній папці під назвою «chukka», які мав на меті в подальшому використати відносно ОСОБА_9 як компрометуючі дані відносно останнього. У подальшому, USB накопичувач SanDisk 128 GB виявлено та вилучено у сумці ОСОБА_7 , під час проведення 17 серпня 2017 року санкціонованого обшуку квартири, за місцем його тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_3 . В ході огляду відео файлів ОСОБА_11 , IMG_2602.MOV, IMG_2604.MOV, ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , IMG_2612.MOV, IMG_2613.MOV, IMG_2614.MOV, IMG_2615.MOV, IMG_2616.MOV, IMG_2617.MOV, ОСОБА_11 , які знаходилися у електронній папці під назвою «chuka» на USB накопичувач SanDisk 128 GB, встановлено, що на них відображено спостереження за будинком та прибудинковою територією у якому проживає ОСОБА_9 із членами своєї сім`ї за 06 травня 2017 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , особистий автомобіль ОСОБА_10 - Nissan Leaf д.н.з. НОМЕР_1 , як остання входила до будинку, у якому проживає та виходила із нього, та факт відібрання невстановленою, в ході досудового розслідування особою, інтерв`ю у ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 обвинувачується у незаконному збиранні, зберіганні конфіденційної інформації про особу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор вказує, що через допущену невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, що стало наслідком безпідставного виправдання ОСОБА_7 , ухвалене судом першої інстанції рішення є незаконним та необґрунтованим. Заперечує висновки суду про визнання недопустимими доказами, надані стороною обвинувачення документи, у підтвердження винуватості обвинуваченого, через не засвідчення їх копій слідчим. Вказує, що такі були здобуті органом досудового розслідування, у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, без будь-якого порушення. На їх фальсифікацію (підроблення) захист не вказував. Сам обвинувачений у суді факт належності йому речового доказу не заперечував, підтвердив факт вилучення, в ході проведеного за місцем його проживання обшуку, речового доказу матеріального носія інформації (флеш-накопичувача). Окремо акцентує увагу на тому, що в ході досудового розслідування даного кримінального провадження копії документів, а по суті, дублікати оригіналів 30 серпня 2018 року здобуто слідчим, у встановленому законом порядку, а саме - на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2018 року про тимчасовий доступ до документів яка, як і протокол про проведення тимчасово доступу від 30 січня 2018 року, були надані суду в оригіналі. Як на момент отримання перелічених вище доказів, так і на даний час, кримінальне процесуальне законодавство не містить доступних правових процедур щодо вилучення оригіналів судових рішень та процесуальних документів з матеріалів інших кримінальних проваджень, тобто документів, які одночасно можуть бути засобами доказування в різних кримінальних провадженнях. Обшук, у помешканні обвинуваченого ОСОБА_7 , проведено в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000015, згідно вимог закону та на підставі відповідної ухвали слідчого судді, в ході проведення якого з сумки першого було вилучено USB накопичував SanDisk 128 GB, із наявною на ньому конфіденційною інформацією про ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (у формі електронних документів). Жодні ухвали, саме у зазначеному кримінальному провадженні, про його повернення обвинуваченому не постановлялись, тому вважає висновок суду щодо застосування доктрини «плодів отруєного дерева» таким, що не підтверджується доказами, дослідженими судом. Окрім того, судом досліджувалась письмова заява ОСОБА_10 про залучення її до провадження як потерпілої від 12 січня 2018 року, а тому, з моменту подачі такої заяви у останньої, у відповідності до ч. 2 ст. 55 КПК України, виникли права та обов`язки потерпілої. У зв`язку із цим, просить вирок суду першої інстанції від 05 квітня 2024 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та на підставі п.. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності. При апеляційному розгляді просить про повторне дослідження ряду письмових доказів, наявних у матеріалах даного кримінального провадження.

У заперечення на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_12 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, з огляду на його законність та обґрунтованість без зміни.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, з викладених у ній підстав та мотивів, захисника та виправданого, які заперечили апеляційну скаргу та просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, згідно вимог ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдування обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України, суд першої інстанції таке своє рішення мотивував недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, у межах доводів апеляційної скарги прокурора, колегія суддів визнає такий висновок місцевого суду правильним.

Як це передбачено ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так, порушуючи вимогу про скасування даного вироку та ухвалення нового обвинувального вироку, прокурор стверджує про помилковість висновків суду в оцінці здобутих органом досудового розслідування письмових доказів, через що ним, перед апеляційним судом, було заявлено клопотання про їх повторне дослідження.

Убачаючи частково підставними такі його доводами, колегією суддів було прийнято рішення про повторне дослідження ряду письмових доказів, однак у меншому обсязі, що досліджувався місцевим судом.

Дійшовши висновку про недоведеність, що вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , суд підставно взяв до уваги його показання, який винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (проступку) не визнав, ствердно та категорично заперечивши, при цьому, надання ним будь-яких вказівок по стеженню за потерпілим ОСОБА_9 та його сім`єю, за місцем їх фактичного проживання. Додатково показав, що йому невідомо, яким чином на флеш-накопичувачі, який тривалий час, на стадії слідства, перебував у розпорядженні працівників правоохоронних органів незаконно, виявилась зафіксована інформація про будинок, у якому проживають потерпілі.

Попри наведене, орган досудового розслідування стверджує, що конфіденційну інформацію стосовно ОСОБА_9 та члена його сім`ї дружини ОСОБА_13 про їх сімейне життя, за місцем проживання останніх, обвинувачений отримав (зібрав), у невстановлений час, місці та спосіб, а зберігав, за місцем свого проживання у відеоматеріалах за 06 травня 2027 року на USB накопичувач, який фактично являється визначальним доказом у даному кримінальному провадженні.

У підтвердження законності походження, а відповідно допустимості та належності зазначеного вище доказу, стороною обвинувачення, для безпосереднього дослідження судом, було надано незасвідчені фотокопії таких документів: ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2027 року про надання дозволу стороні кримінального провадження на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 (в рамках кримінального провадження ЄРДР № 00000320 від 24 липня 2017 року); протокол обшуку від 17 серпня 2027 року, яким зафіксовано, у тому числі, вилучення USB накопичувача SanDisk 128 GB; постанова слідчого від 17 серпня 2017 року про його визнання речовим доказом в рамках кримінального провадження ЄРДР № 0000015; постанова про проведення судової комп`ютерно-технічної експертизи від 13 вересня 2017 року, а також висновок експерта від 27 вересня 2017 року, в рамках останнє згаданого кримінальне провадження.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що аналіз перелічених вище документів не містить логічного пояснення, у тому числі, з точки зору кримінального процесуального законодавства, у який спосіб та на якій правовій підставі, речовий доказ, здобутий у одному кримінальному провадженні, визнаний речовим доказом у іншому провадженні, де з ним проводять подальші процесуальні дії, оскільки такий доказ став предметом дослідження експерта.

Окрім зазначеного, ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року (у справі 161/12744/17, провадження «1-кс/161/5917/17) клопотання слідчого в ОВС СВ прокуратури Волинської області про накладення арешту на речі та документи, які вилучені в ході обшуку 17 серпня 2017 року задоволено частково. USB накопичувач SanDisk128 GB до переліку речей, на які накладено арешт не входив. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 31 серпня 2017 року рішення місцевого суду залишено без зміни, тобто арешт на вказаний накопичувач, ні вищезазначеними ухвалами, ні будь-якими іншими процесуальними рішеннями, накладений не був, і такий установлений судом факт, стороною обвинувачення, не спростовано.

Відтак, в контексті положень ч. 3 ст. 173 КПК України, даний USB накопичувач, в негайному порядку, підлягав поверненню обвинуваченому ОСОБА_7 .

У підтвердження неправомірності таких дій, ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_7 на бездіяльність прокурора, слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна та зобов`язано останніх, в провадженні яких перебуває кримінальне провадження № 0000015 від 06 квітня 2016 року повернути ОСОБА_7 вилучені у нього 17 серпня 2017 року грошові кошти та майно, в арешті яких ухвалою Луцького міськрайонного суду від 21 серпня 2017 року було відмовлено, в перелік якого також входить і USB накопичувач SanDisk128 GB.

Однак, таких дій працівниками правоохоронного органу вчинено не було, що є додатковим свідченням не лише його незаконного перебування у розпорядженні останніх, а й подальшого його незаконного використання в якості доказу, у іншому кримінальному провадженні.

Суд на законних підставах констатував, що орган досудового розслідування, у цьому конкретному випадку, не лише не виконав обов`язок, визначений положеннями ч. 3 ст. 173 КПК України, а й загальні засади п. 14 ч. 1 ст. 7 КПК України щодо обов`язковості судових рішень, за відсутності будь-якої правової підстави, продовжуючи утримувати даний USB накопичувач, в рамках кримінального провадження № 0000015, і ухвала слідчого судді про тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження від 20 жовтня 2017 року, таких дій органу досудового розслідування, вчинених із очевидним порушенням вимог кримінального процесуального закону, не узаконила.

Однак, висновки місцевого суду про недопустимість згаданих вище письмових доказів через надання їх у формі копій, колегія суддів вважає лише частково обґрунтованими.

Установлено, що такі документи отримані, в порядку тимчасового доступу, із матеріалів іншого кримінального провадження.

Під час вирішення питання допустимості як доказу певного документу, який наданий суду в копії, урахуванню підлягають не лише формальні аспекти щодо виготовлення та/або належного завірення такої копії, але й наявність чи відсутність в учасників провадження обґрунтованих сумнівів у відповідності даних, які містяться у копії документу, його оригіналу.

Хоча такі копії не завірені належним чином, проте, ураховуючи, що сторона захисту не висловлює конкретних сумнівів у відповідності наявних у матеріалах справи копій документів їх оригіналам, суд дійшов передчасного висновку про визнання їх недопустимими саме з цієї підстави.

Зі змісту частини другої статті 5 КПК України випливає, що допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.

Згідно із приписами частини першої статті 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, ґарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому пунктом 1 частини другої статті 87 КПК України регламентовано, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 КПК України матеріали кримінального провадження можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 217 КПК України у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами).

Окрім наведеного вище, колегія суддів також вважає доцільним зазначити про те, що перевіркою матеріалів провадження установлено, що у цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , в основу його обвинувачення було покладено доказ, який фактично здобутий в результаті проведення слідчої (розшукової) дії обшуку від 17 серпня 2027 року, що проводився на підставі ухвали слідчого судді від 03 серпня 2027 року, під час досудового розслідування у іншому кримінальному провадженні, в ході проведення якого було виявлено та вилучено USB накопичувач SanDisk128 GB, як базовий доказ у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 182 КК України, апостановою від 13 вересня 2017 року призначено проведення судової комп`ютерно-технічної експертизи.

Тобто, усі вказані слідчі (розшукові) дії були проведені у інших кримінальних провадженнях, а саме: ЄРДР № 00000320 та № 0000015 щодо ОСОБА_7 , до внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України. При цьому, зазначені кримінальні провадження не об`єднувалось та в окреме провадження не виділялись.

Відомості про вчинення кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України обвинуваченим ОСОБА_7 були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише 15 вересня 2017 року, тобто вже після проведення вищезазначених слідчих (розшукових) дій.

Отже, базовий доказ у даному кримінальному провадженні ЄРДР № 000317, здобутий в результаті проведення слідчих (розшукових) дій у інших кримінальних провадженнях щодо ОСОБА_7 , які між собою не об`єднувались та не виділялись, що унеможливлює подальше використання цього доказу саме у даному кримінальному провадженні та є безумовною підставою для визнання його недопустимим, як і усіх похідних від нього доказів за доктриною «плодів отруєного дерева».

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 05 листопада 2019 року (справа № 344/11299/15-к, провадження № 51-1009км19), відповідно до якої - якщо «базові докази» отримані з грубим порушенням порядку, встановленому КПК України і правильно визнані судом першої інстанції недопустимими, то всі інші докази, які є похідними від них, є також недопустимими.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Аналогічну позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium) №2914/98 від 13 січня 2005 року, де зазначено, що у кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно установив, що для обвинувачення ОСОБА_7 було використано докази, які збиралися у іншому кримінальному провадженні, що є істотним порушенням норм КПК України, а тому вірно визнав їх недопустимими, вказавши у вироку також на ряд інших порушень норм цього Кодексу.

Відтак, апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: