Справа № 639/5673/24
Провадження № 1-кп/639/445/24
У Х В А Л А

за результатами підготовчого провадження

26 грудня 2024 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника - ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000078 від 13.06.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України,

в с т а н о в и в :

До Жовтневого районного суду м. Харкова з Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова надійшов вищезазначений обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК України.

Прокурор та представник потерпілого в підготовчому судовому засіданні, посилаючись на відповідність обвинувального акту вимогам КПК України, підсудність кримінального провадження Жовтневому районному суду м. Харкова, відсутність підстав для закриття кримінального провадження, просили призначити судовий розгляд на підставі вказаного обвинувального акту.

Прокурор також заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та неможливість запобігти вказаним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_4 просили повернути обвинувальний акт прокурору, посилаючись на його невідповідність вимогам КПК України. Зокрема, сторона захисту вказувала, що у обвинувальному акті не зазначено, які саме обставини утворюють кваліфікуючу ознаку повторності дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 289 КК України. Крім того обвинувачення є неконкретизованим, абстрактним, в ньому відсутні такі обов`язкові елементи як час та спосіб вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, внаслідок чого суть обвинувачення стороні захисту є незрозумілою, що порушує право обвинуваченого на захист. Наведені обставини також унеможливлюють облік строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України.

Щодо клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, то сторона захисту не заперечувала проти продовження обвинуваченому строку дії обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, але вважала, що прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід, ніж домашній арешт, не зможе запобігти ризикам, на які вказував прокурор.

Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце судового засідання належним чином, з клопотаннями про відкладення судового засідання не звертався, тому, з урахуванням думки інших учасників підготовчого провадження, в тому числі представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 , які вважали можливим проводити судове засідання за відсутності потерпілого, судом було прийнято рішення про проведення підготовчого судового засідання без участі потерпілого ОСОБА_7 .

Вислухавши учасників підготовчого судового засідання, перевіривши обвинувальний акт на його відповідність вимогам ст. ст. 291, 293 КПК України, суд приходить до таких висновків.

Вимоги до обвинувального акту встановлені ст. 291 КПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 зазначеної статті обвинувальний акт має містити, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: - фактичних обставин кримінального правопорушення; - правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); - формулювання обвинувачення. Виходячи з цього, обвинувальний акт повинен містити як виклад обставин події, так і формулювання обвинувачення, тобто складатися з описової та резолютивної частини.

Формулювання обвинувачення в обвинувальному акті є обов`язковим, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд здійснюється лише відносно особи, якій висунуте обвинувачення, і тільки в межах висунутого обвинувачення, згідно до обвинувального акту.

Відповідно до правового висновку, що міститься в постанові № 5-328кс16 від 24.11.2016 року Верховний Суд України, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому, правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист.

Крім того, аналізуючи положення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, суд відзначає, що при складанні обвинувального акту фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та формулюванню обвинувачення мають узгоджуватись між собою.

За вказаним обвинувальним актом ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що в період часу з середини березня 2022 року по квітень 2022 року у денний час доби, більш точний час в ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося за можливе, перебував за місцем свого тимчасового місця мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , більш точної адреси в ході проведення досудового розслідування встановити не виявилося за можливе, разом з раніше знайомим йому ОСОБА_7 , де попрохав останнього передати йому в користування на деякий час автомобіль марки Daewoo Lanos 2007 року випуску, в кузові червоного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , який ОСОБА_7 придбав 10.02.2022 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5950/22/005766, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на вказаний автомобіль та комплект ключів від запалення даного автомобілю, на що ОСОБА_7 дав свою згоду на користування вказаним автомобілем без права реалізації та передав вказаний транспортний засіб, комплект ключів від запалення даного автомобілю та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_4 .

Після цього, під час користування вказаним транспортним засобом у ОСОБА_4 виник злочинний, протиправний умисел, направлений на незаконне заволодіння автомобілем марки Daewoo Lanos 2007 року випуску, в кузові червоного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , НОМЕР_3 вартістю 84840 грн., належним ОСОБА_7 .

Надалі, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний, протиправний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи на меті корисливі мотиви незаконно заволодіти автомобілем марки Daewoo Lanos 2007 року випуску, в кузові червоного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , на вимоги потерпілого ОСОБА_7 повернути зазначений належний йому автомобіль, повідомив останньому неправдиві дані щодо ремонту автомобіля.

Після цього, ОСОБА_4 , у вересні 2023 року, більш точної дати та часу в ході досудового розслідування встановити не виявилося за можливе, встановив контроль над зазначеним транспортним засобом та діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, не маючи наміру повертати вищевказаний автомобіль потерпілому ОСОБА_7 , позичив грошові кошти у ОСОБА_9 надавши останньому під залог зазначений автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та комплект ключів від запалення даного автомобілю знаходячись за адресою: м. Харків, 2-й Староверещаковський в`їзд, 1, тим самим реалізував даний автомобіль, що в подальшому призвело до розбору вищевказаного автомобіля на запчастини, тим самим розпорядився даним автомобілем на власний розсуд, обернувши його на свою користь.

В результаті скоєного злочину ОСОБА_4 , завдав потерпілому ОСОБА_7 , майнову шкоду на суму 84840 грн., що підтверджено висновком судової авто - товарознавчої експертизи №СЕ-19/121-24/17839- АВ від 26.06.2024.

Дії ОСОБА_4 згідно обвинувального акту кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Надаючи оцінку відповідності обвинувального акту по кримінальному провадженню №0000078 від 13.06.2024 відносно ОСОБА_4 вимогам КПК України, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, суд відзначає таке.

1)Частиною 2 статті 289 КК України передбачено кримінальну відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Згідно примітки 2 статті 289 КК України відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або кримінальне правопорушення, передбачене статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 290, 410 цього Кодексу.

При цьому у сформованому в обвинувальному акті обвинуваченні взагалі не міститься посилання на обставини, які утворюють повторність дій ОСОБА_4 при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення.

В обвинувальному акті, у розділі «анкетні дані обвинуваченого», зазначено, що Дергачівським ВП ГУНП в Харківській області направлено до Дергачівського районного суду Харківської області обвинувальні акти по кримінальним провадженням № 0001114 від 28.07.2017 та № 0000880 від 04.07.2019 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185 КК України.

Проте це не звільняє сторону обвинувачення від необхідності виконання вимог, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, в частині формулювання в даному випадку обставин, що утворюють ознаку повторності при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Крім того, згідно висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року № 591/4366/18, у різних кримінальних провадженнях стосовно однієї і тієї ж особи підставою для кваліфікації дій особи за ознакою повторно є не факт обвинувачення її у вчиненні злочину за першим епізодом (без постановлення обвинувального вироку), а саме факт постановлення стосовно неї обвинувального вироку у іншому кримінальному провадженні за епізодом, що дає підстави кваліфікувати її дії з урахуванням повторності. Єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Отже, факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 290, 410 КК України, за відсутності вироку за таким обвинуваченням, не може утворювати ознаку «повторності».

Водночас, як зазначалось вище, при формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті в частині фактичних обставин кримінального правопорушення сторона обвинувачення взагалі не посилалась навіть на ці обставини, не зазначивши, що саме утворює повторність в діях ОСОБА_4 ..

2)Відповідно до примітки 2 статті 289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 Постанови від 23.12.2005 N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз. Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення)

В обвинувальному акті взагалі не зазначений час, навіть приблизний, або проміжок часу, у який за версією сторони обвинувачення ОСОБА_4 заволодів відповідним транспортним засобом. Натомість міститься формулювання, що:

1)У середині березня 2022 року потерпілий ОСОБА_7 , за домовленістю з ОСОБА_4 передав автомобіль у користування останнього…

2)«Після цього», під час користування транспортним засобом у ОСОБА_4 виник умисел, направлений на незаконне заволодіння автомобілем …

3)«Надалі», ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний, протиправний умисел, на вимоги потерпілого ОСОБА_7 повернути зазначений автомобіль, повідомив останньому неправдиві дані щодо ремонту автомобіля.

4)«Після цього» , ОСОБА_4 , у вересні 2023 року, більш точної дати та часу в ході досудового розслідування встановити не виявилось за можливе, встановив контроль над транспортним засобом та діючи, умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, не маючи наміру повертати вищевказаний автомобіль потерпілому ОСОБА_7 , позичив грошові кошти у ОСОБА_9 , надавши останньому під залог зазначений автомобіль …, тим самим реалізував даний автомобіль.

Суд відзначає, що абсолютно нелогічним та суперечливим є сформоване обвинувачення в частині виникнення у ОСОБА_4 умислу, направленого на незаконне заволодіння автомобілем, в той час, коли він і так користувався ним на законних підставах за домовленістю з власником ОСОБА_7 і до висунення останнім вимоги про повернення вказаного транспортного засобу.

Відсутній у викладеному обвинуваченні час або хоча б приблизний проміжок часу, коли, за версією обвинувачення, ОСОБА_4 незаконно заволодів відповідним транспортним засобом та не конкретизовано спосіб такого заволодіння у розумінні примітки 2 статті 289 КК України, що, в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, є обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та має вирішальне значення, в тому числі для обчислення строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

При цьому, відсутність у сформованому обвинуваченні розриву у часі між незаконним заволодінням транспортним засобом та розпорядженням ним шляхом реалізації, також свідчить про неузгодженість викладу фактичних обставин кримінального правопорушення його правовій кваліфікації.

Так, згідно висновків, сформованих ККС ВС у постанові від 05.03.2020 та ухвалі від 15.10.2020 по справі № 755/16101/16-к, коли автомобіль разом з ключами та документами був добровільно переданий на законних підставах і особа отримала його у тимчасове користування на підставі договору (домовленості між власником та такою особою), а в подальшому, не маючи відповідного права, таємно від власника розпорядилась цим автомобілем, така особа не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ст. 289 КК України, однак може бути суб`єктом злочину проти власності (ст. 191 КК України).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сформоване обвинувачення є неконкретизованим, нелогічним, неузгодженим, сумбурним та абстрактним, обвинувальний акт не містить визначених п. 1 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обов`якових складових фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема, часу та способу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України, що також фактично унеможливлює або принаймні істотно обмежує можливість реалізації обвинуваченим права на захист, адже незрозуміло від чого саме має захищатися обвинувачений.

Наведені обставини також унеможливлюють виконання судом вимог ст. 348 КПК України в частині роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення.

При цьому необхідно відзначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини (справі «Абрамян проти Росії»), необхідно приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

При цьому згідно висновків, викладених в постанові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду від 27.11.2024 по справі №613/103/23, не роз`яснення судомсуті обвинувачення після оголошення обвинувального акту прокурором, обмеження формальним роз`ясненням кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність, навіть за умови, що обвинувачений вказав, що суть обвинувачення йому зрозуміла, є суттєвим порушенням вимог КПК України та підставою скасування вироку суду першої інстанції і призначення нового судового розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення, зокрема, повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Суд відзначає, що згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Невідповідність обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000078 від 13.06.2024, зокрема вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, є очевидною і не є такою, що підлягає усуненню в порядку ст. 338 КПК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 , відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, підлягає поверненню прокурору для усунення вищенаведених недоліків.

Щодо клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 .

Під час досудового розслідування відносно ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний час доби, строк дії якого закінчився 04.09.2024.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.09.2024 до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, строк дії якого ухвалою суду від 13.11.2024 продовжено до 13 січня 2025 року

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 3) незаконно впливати на потерпілого та свідків; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Перевіркою даних про особу ОСОБА_4 встановлено, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, офіційно не працює, дітей та інших непрацездатних осіб на утриманні не має. При цьому по даному кримінальному провадженню ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що, обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оцінюючи сукупність обставин, що враховуються при дії запобіжного заходу, які визначені ст.178 КПК України, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора про продовження строку дії обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний час доби є законним та обґрунтованим..

Отже, зазначене клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний час доби підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 314, 315 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000078 від 13.06.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України повернути прокурору Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 ..

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту задовольнити.

Продовжити на два місяці обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з забороною залишати житло за адресою:АДРЕСА_2 , у період часу з 21:00 до 06:00 наступного дня, з покладенням строком до 26 лютого 2025 року таких обов`язків, передбачених ч. 5 ст.194 КПК України, а саме: 1) прибувати до суду за першою вимогою; 2) утримуватися від спілкування з потерпілим ОСОБА_7 , свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; 3) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну (за їх наявності).

Ухвала в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Харкова протягом семи днів з дня її оголошення.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1