УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 207/4267/23

провадження № 51-5526 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 травня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року,

Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини

За вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 травня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, а саме у носінні, зберіганні, придбанні, збуті бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Як установив суд, наприкінці березня 2023 року біля будинку № 20 на вул. Богдана Хмельницького у м. Кам`янське ОСОБА_5 знайшов бойові припаси, вибухові речовини та вибухові пристрої, які переніс за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ), де зберігав без передбаченого законом дозволу з метою збуту, а 29 квітня 2023 року в період часу з 17:12 до 17:16 за 9000 грн збув їх особі під вигаданими даними ОСОБА_6 , який здійснював оперативну закупку на підставі постанови прокурора Кам`янської окружної прокуратури від 26 квітня 2023 року.

29 квітня 2023 року в період часу з 18:00 до 19:45 ОСОБА_6 добровільно видав працівникам поліції придбані у ОСОБА_5 бойові припаси, вибухові речовини та вибухові пристрої.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на підстави, передбачені ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК у видів позбавлення волі на строк 2 роки, звільнивши засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування заходу примусу з випробуванням на строк 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК.

На обґрунтування своїх вимог, посилаючись на суворість призначеного його підзахисному покарання, зазначає що місцевий суд, обираючи ОСОБА_5 захід примусу, який належить відбувати реально, не врахував обставин, які пом`якшують покарання (визнання вини у вчиненому, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, співпрацю із органами досудового розслідування), відсутність обтяжуючих обставин, а також даних про особу винного, який має міцні соціальні зв`язки, працював, перебуває на військовій службі, не судимий. Стверджує, що апеляційний суд не звернув увагу на ці порушення та безпідставно відхилив доводи апеляційної скарги з приводу суворості призначеного покарання. На переконання сторони захисту дані про особу засудженого та пом`якшуючи обставини давали судовим інстанціям підстави для обрання ОСОБА_5 заходу примусу із застосуванням положень статей 69, 75 КК.

Мотиви Суду

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з частиною 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Як убачається з копій судових рішень, суди не порушили наведених законодавчих положень при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Так, згідно з вироком, призначаючи ОСОБА_5 покарання місцевий суд урахував, що ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому, що визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, відсутність обтяжуючих обставин, а також дані про особу винного, який раніше не судимий. З огляду на це все засудженому обрано захід примусу в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 263 КК.

Водночас, ураховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який є тяжким, конкретні обставини його вчинення - в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, а також й те, що ОСОБА_5 не працює, місцевий суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для досягнення мети заходу примусу, буде призначення засудженому покарання у виді реального його відбуття, без застосування інституту умовного звільнення.

Із таким рішенням місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника щодо суворості покарання, навів переконливі мотиви, з яких визнав їх неприйнятним і такими, що не є підставою для зміни вироку місцевого суду щодо ОСОБА_5 . При цьому суд апеляційної інстанції, зваживши на дані про особу засудженого та усі обставини справи, вказав про відсутність підстав для призначення засудженому більш м`якого заходу примусу, ніж передбачено законом та застосування інституту умовного звільнення на підставі статей 69, 75 КК України. Водночас суд зазначив, що призначене ОСОБА_5 за вчинений злочин мінімальне покарання, але яке належить відбувати реально, відповідає приписам ст. 65 КК та визначеній ст. 50 КК меті.

Також апеляційний суд відхилив доводи захисника щодо наявності в засудженого міцних соціальних зв`язків та постійного місця роботи, оскільки сторона захисту не долучила жодних документів на підтвердження стверджуваного факту.

Суд апеляційної інстанції визнав безпідставними і доводи сторони захисту про наявність пом`якшуючої покарання засудженому обставини - активне сприяння розкриттю злочину, оскільки дії ОСОБА_5 не були вирішальним (ключовим) фактором для встановлення обставин вчиненого злочину. Цей суд встановив, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б свідчили, що ОСОБА_5 , займаючи активну позицію, повідомив органам досудового розслідування інформацію, яка їм не була відома чи подав нові докази, що мали значення для кримінального провадження.

З урахуванням позиції сторони захисту, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не містить беззаперечних доводів того, що призначене засудженому покарання є явно несправедливим внаслідок суворості.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги стосовно наявності підстав для застосування до засудженого положень статей 69, 75 КК,аналогічні доводам апеляційної скарги, які були предметом детального аналізу апеляційного суду та спростовані із наведення відповідних мотивів.

Таким чином, обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого заходу примусу, ніж передбачено законом та застосування інституту умовного звільнення на підставі статей 69, 75 КК України, як про це йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими та відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 травня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3