Провадження № 11-кп/4823/359/25
Категорія - ч. 2 ст. 111 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника- адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000035 від 02.06.2023 року за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2025 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Федорівка Білозерського району Херсонської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2025 року ОСОБА_9 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 111, ч.7 ст. 111-1 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 7 ст. 111-1 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування строком на 12 (дванадцять) років та з конфіскацією всього майна, що належить на праві власності засудженому;

- за ч. 2 ст. 111 КК України у вигляді позбавлення волі, строком на 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією майна, що належить засудженому на праві власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування строком на 12 (дванадцять) років та з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

На підставі ст. 54 КК України ухвалено позбавити ОСОБА_9 спеціального звання «майор поліції».

Строк відбування основного покарання ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_9 у порядку виконання цього вироку, після набрання ним законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до вступу вироку у законну силу залишено тримання під вартою.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування ухвалено обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник-адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , в якій просить скасувати оскаржуваний вирок і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді й вичерпанням можливості їх отримати. В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що всі докази, на які посилаться суд у своєму вироку є недопустимими та неналежними, не зазначивши конкретних доказів, суд порушив вимоги ч. 3 ст. 374 КПК України, згідно якої у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, докази на підтвердження встановлених судом обставин. Крім того, суд першої інстанції не в повній мірі врахував та відобразив у тексті вироку показання свідків, зокрема, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказували, що на частину осіб, які працювали в незаконному правоохоронному органі чинився фізичний та психологічний тиск з метою спонукання до співпраці.

Як встановлено судом першої інстанції, Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканою і не може бути змінена та використана без її згоди. Україна самостійно визначає адміністративно-територіальний устрій та порядок утворення національно-адміністративних одиниць.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-зп від 11.07.1997 зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах І, III та XIII Основного Закону України - Конституції України.

Зокрема положення статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократично, соціальною, правовою унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію., яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом. На території України не допускається розташування іноземних військових баз.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно - правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним правовим діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

-застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

-застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

-вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

-бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

-блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

-напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

-застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

-дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

-засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Порушуючи вказані норми президент російської федерації (далі - російської федерації) ОСОБА_12 , а також інші представники влади російської федерації, діючи всупереч вимогам пп. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV), від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації на територію України.

Так, 24.02.2022 на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці збройних сил російської федерації шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській та інших областях, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, та здійснили окупацію частини території України та почали контролювати її, чим вчинили дії з метою змін меж території та державного кордону України усупереч порядку, встановленому Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким внесено часткову зміну до статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ), строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №341/2022 від 17 травня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 23.08.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 21.11.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 58/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 254/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

У частині 2 статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» зазначено, що Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контр розвідувальну діяльність.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у

Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

У статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Одночасно у частині 4 вказаної статі зазначено, що під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини 1 статті 18 зазначеного Закону, поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію» у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Установлено, що згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 31.03.2021 № 90 о/с ОСОБА_9 , маючи спеціальне звання «майор поліції», працював на посаді інспектора-чергового чергової частини роти поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Херсонській області.

ОСОБА_9 , вступаючи до лав Національної поліції України, присягнув вірно служити Українському народу, дотримуватися норм Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

Однак, ОСОБА_9 , будучи працівником правоохоронного органу України - поліцейським Національної поліції України, обіймаючи посаду інспектора-чергового чергової частини роти поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Херсонській області, порушуючи вимоги ст. ст. 17, 19, 65 Конституції України, ст. ст. 8, 18, 24 Закону України «Про Національну поліцію», порушуючи присягу працівника поліції, діючи умисно та протиправно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів військової агресії російської федерації проти України, з власної ініціативи, добровільно перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану та добровільно зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території України.

Так, з 24.02.2022 збройними силами та іншими військовими формуваннями російської федерації здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Починаючи з березня 2022 року, точної дати та часу не встановлено, збройні сили російської федерації, здійснюючи військове вторгнення, зайняли та здійснювали контроль частини території України, а саме тимчасово окупували територію Херсонської області, у тому числі захопили і взяли під силовий контроль будівлі та споруди на території м. Херсон та інших населених пунктів Херсонської області, що забезпечували діяльність органів державної влади, зокрема ГУНП в Херсонській області та його територіальні підрозділи задля припинення їх законної діяльності згідно законодавства України та створення на їх базі і забезпечення функціонування органів окупаційної влади, у тому числі незаконного правоохоронного органу з поліцейськими функціями.

Так, у невстановлені день та час, однак не пізніше травня 2022 року, невстановленими представниками держави агресора - російської федерації, з метою утворення вертикалі незаконних органів управління та їх функціонування на тимчасово окупованій збройними силами російської федерації території Херсонської області серед іншого було створено незаконний правоохоронний орган під назвою «Главное управление Министерства внутренних дел Херсонской области» та розпочато набір кадрів до вказаного органу.

Після цього, у невстановлені день та час, однак не пізніше 07.06.2022, у громадянина України ОСОБА_9 , який був працівником правоохоронного органу України - інспектором-черговим чергової частини роти поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Херсонській області, та на той час перебував безпосередньо на території м. Херсон Херсонської області, точне місце знаходження не встановлене, виник злочинний умисел на проведення підривної діяльності проти України, завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, здійснення державної зради шляхом переходу на бік ворога в умовах воєнного стану, вступу на службу та добровільне зайняття посади в незаконному правоохоронному органі.

У подальшому, ОСОБА_9 , перебуваючи в м. Херсон Херсонської області, точне місце знаходження не встановлене, у невстановлені день та час, однак не пізніше 07.06.2022, реалізуючи свій вищевказаний злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, усвідомлюючи факт військової агресії російської федерації проти України, діючи умисно та протиправно, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, усупереч наказу начальника ГУНП в Херсонській області від 24.02.2022 № 87 щодо необхідності здійснення евакуації (передислокації) апарату ГУНП в Херсонській області та його територіальних підрозділів поліції у визначені безпечні місця, не здійснив виїзд з м. Херсон Херсонської області на підконтрольну Україні територію, а натомість з власної ініціативи, добровільно з метою надання допомоги незаконно створеній окупаційній владі російської федерації, перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Херсон Херсонської області, реалізуючи свій умисел щодо вступу на службу в незаконний правоохоронний орган, добровільно звернувся до так званого «Главного управления Министерства внутренних дел Херсонской области» із заявою про прийняття його на службу у вказаний незаконний правоохоронний орган.

Після цього, у невстановлені день та час, однак не пізніше 07.06.2022, на підставі документу під назвою «Приказ Главного управления МВД Херсонской области от 07.06.2022 № 8-лс» громадянина України ОСОБА_9 , який був працівником правоохоронного органу України, за його власним бажанням призначено на посаду у незаконному правоохоронному органі під назвою «Главное управление МВД Херсонской области», створеному на тимчасово окупованій території Херсонської області, а саме на посаду «временно исполняющего обязанности командира роты батальона патрульно-постовой службы Главного управления МВД Херсонской области», а у подальшому на підставі документу під назвою «Приказ Главного управления МВД Херсонской области от 01.07.2022 № 16-лс» ОСОБА_9 за його власним бажанням призначено на іншу посаду у зазначеному незаконному правоохоронному органі, а саме на посаду «временно исполняющего обязанности заместителя командира отряда специального назначения «ГРОМ» Главного управления МВД Херсонской области». У подальшому, у невстановлені день та час, однак не пізніше 05.09.2022, ОСОБА_9 був призначений на постійну посаду у вказаному незаконному правоохоронному органі, а саме на посаду «заместителя командира отряда специального назначения «ГРОМ» Главного управления МВД Херсонской области».

Добровільно обіймаючи вищевказані посади в незаконному правоохоронному органі під назвою «Главное управление Министерства внутренних дел Херсонской области», створеному на тимчасово окупованій території Херсонської області, ОСОБА_9 протиправно виконував поліцейські функції, направлені на захист окупаційної влади російської федерації та незаконні завдання, поставлені представниками силових структур російської федерації.

Таким чином, своїми умисними протиправними діями громадянин України ОСОБА_9 протягом червня - вересня 2022 року, будучи працівником правоохоронного органу України - поліцейським Національної поліції України, обіймаючи посаду інспектора-чергового чергової частини роти поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в І Херсонській області, порушуючи вимоги ст. ст. 17, 19, 65 Конституції України, якими передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, суверенітету, незалежності й територіальної цілісності України та зобов`язання діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, ст. ст. 8, 18, 24 Закону України «Про Національну поліцію», не дотримуючись присяги поліцейського, з особистих мотивів, у порушення вищевказаних вимог нормативно-правових актів, діючи умисно та протиправно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно з власної ініціативи, добровільно перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану та вступив на службу у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території Херсонської області під назвою «Главное управление МВД Херсонской области» добровільно обійнявши посаду «временно исполняющего обязанности командира роты батальона патрульно-постовой службы Главного управления МВД Херсонской области», а в подальшому «временно исполняющего обязанности заместителя командира отряда специального назначения «ГРОМ» Главного управления МВД Херсонской области» та «заместителя командира отряда специального назначения «ГРОМ» Главного управления МВД Херсонской области», чим створив умови для функціонування зазначеного незаконного правоохоронного органу, тим самим забезпечив становлення і зміцнення окупаційної влади російської федерації на тимчасово окупованій території України.

За сукупністю вчиненого, ОСОБА_9 обвинувачується у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, та у вчиненні державної зради, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.03.2024 кримінальне провадження призначено до судового розгляду та ухвалено здійснювати спеціальне судове провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Заслухавши доповідача, захисника-адвоката, який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити з вказаних в ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , котрий показань суду не надавав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що процедура «in absentia» неминуче припускає деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання обвинуваченого. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК України, повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 2975 цього Кодексу. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом (в редакції Закону України № 1689-VII від 07.10.2014).

Відтак, судом дотримано право на захист та доступ до правосуддя обвинуваченого ОСОБА_9 , з урахуванням проведення щодо останнього спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження (in absentia).

Вказані приписи ст.323 КПК України, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції, були виконані.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч.7 ст.111-1 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

Доводи захисника про відсутність в матеріалах справи доказів вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень не відповідають дійсності.

Відповідно до ст.94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що передбачено ч. 3 ст. 404 КПК України.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода захисника з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК України.

Враховуючи позицію захисту щодо порушень допущених місцевим судом при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне проаналізувати ці доводи в контексті складу інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та провести оцінку доказів, наданих сторонами кримінального провадження у розпорядження суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на практичні висновки суддів Верховного Суду, оскільки фактично вказані злочини мають досить значну практику, з огляду на початок воєнних дій на території України.

Відтак, Верховний Суд виходить з того, що ті громадяни України, які зайняли одну з посад у незаконних органах влади, правоохоронних або судових органах на окупованих територіях та почали здійснювати функції, визначені посадою, можуть бути притягнені до відповідальності за сукупністю кримінальних правопорушень: за державну зраду (оскільки їхня діяльність може становити одну з форм державної зради) та колабораційну діяльність (оскільки вони зайняли певну посаду в незаконних органах влади).

Так, суб`єктом цих злочинів, передбачених ч. 7 ст. 111-1, ч.2 ст. 111 КК України може бути лише громадянин України.

Злочин за ч. 7 ст. 111-1 КК України, передбачає добровільне зайняття посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

У разі участі в таких формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, настає відповідальність за ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Зазначений склад правопорушення також передбачає широкий діапазон незаконних дій від зайняття посад в органах судової влади, правоохоронних органах до надання допомоги збройним формуванням держави-агресора у веденні бойових дій проти України. Добровільно обіймаючи вищевказані посади в незаконному правоохоронному органі під назвою «Главное управление Министерства внутренних дел Херсонской области», створеному на тимчасово окупованій території Херсонської області, ОСОБА_9 протиправно виконував поліцейські функції, направлені на захист окупаційної влади російської федерації та незаконні завдання, поставлені представниками силових структур російської федерації.

Склад злочину - добровільна участь у збройних формуваннях держави-агресора має місце в разі добровільного вступу громадянином України до збройних формувань держави-агресора (в т.ч. на тимчасово окупованій території).

На переконання апеляційного суду, в цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону при прийнятті рішення і правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження та зробив обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.7 ст.111-1, ч.2 ст. 111 КК України.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_13 , яка з червня 2022 року по вереснь 2022 року працювала в незаконно створеному правоохоронному органі під назвою «главное управление министерства внутрених дел в херсонской области», а саме в управлінні кадрового забезпечення, у неї був доступ до наказів про призначення, переведення та звільнення і до списків особового складу осіб, які пішли працювати до даного незаконного правоохоронного органу. 25 листопада 2022 року працівниками поліції під час проведення обшуку за місцем фактичного мешкання ОСОБА_13 було вилучено флешносій зі службовою інформацією, що стосувалась незаконного правоохоронного органу, а саме його співробітників до 05 вересня 2022 року. Особи, які зазначені в документах на флешносії, дійсно працювали у незаконному правоохоронному органі, серед них зокрема був і ОСОБА_9 .

Допитаний в судовому засідання свідок ОСОБА_11 повідомив, що з ОСОБА_9 знайомий більше 10 років, вони разом працювали в лінійному відділі на станції Херсон УМВС України на Одеській залізниці. До повномасштабного вторгнення російської федерації ОСОБА_9 працював в спецпідрозділі «Корд», виконував спеціальні завдання. Наприкінці червня початку липня 2022 року ОСОБА_11 зустрів ОСОБА_9 в мікрорайоні Шуменський в місті Херсон. Він був одягнений в чорний формений одяг, озброєний (на поясі був пістолет в оперативній кобурі). ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_11 працювати в незаконно створеному формуванні, тобто в поліції російської федерації. Повідомив, що не вистачає кадрів, є вакантні місця, зарплатня близько 80 тисяч рублів. У ОСОБА_9 на плечі був шеврон темного кольору з прапором російської федерації, він повідомив, що виконує ті ж самі функції що і виконував в підрозділі «Корд». З розмови з ОСОБА_9 , ОСОБА_11 зрозумів, що ОСОБА_9 пішов до незаконно створеного органу добровільно. На даний час йому відомо, що ОСОБА_9 перебуває на лівому березі міста Херсон.

Зазначені показання свідків є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, дослідженими судом першої інстанції.

Вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень при викладених у вироку обставинах доведена зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні доказами:

- рапортом старшого оперуповноваженого в ОВС 2-го відділу УСР в Чернігівській області, відповідно до якого, колишній інспектор черговий чергової частини роти поліції особливого призначення ГУНП в Херсонській області, майор поліції ОСОБА_9 07.06.2022, будучи працівником Національної поліції України, перейшов на бік ворога в умовах воєнного стану та обійняв посаду «заместителя командира отряда спеціального назначения «ГРОМ» Главного управления МВД Херсонской области;

- копією присяги ОСОБА_9 на вірність Українському народу;

- копією наказу «Главного управления МВД Херсонской области» про призначення ОСОБА_9 на посаду «в.и.о. заместителя командира отряда спеціального назначения «Гром» Главного управления МВД Херсонской области с 01.07.2022»;

- копією наказу начальника ГУНП в Херсонській області № 87 від 24.02.2022, з приводу введення в дію з 06.00 год. 24.02.2022 Плану евакуації (передислокації) підрозділів ГУНП в Херсонській області в безпечний район;

- копією висновку дисциплінарної комісії ГУНП в Херсонській області від 31.05.2022, відповідно до якого майор поліції ОСОБА_9 не виконав вимоги наказу № 87 ГУНП в Херсонській області та не покинув територіальну громаду Херсонської області, яка перебуває у тимчасовій окупації РФ, а також не прибув до місця передислокації ГУНП в Херсонській області.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 11.07.2023 року свідок ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_9 як особу, яка добровільно зайняла посаду та працює у незаконно створеному правоохоронному органі м.Херсона.

Вказаний протокол пред`явлення особи для впізнання оформлений належним чином, відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства та уповноваженим слідчим, який входив у слідчу группу. Будь-яких невідповідностей слідчих дій нормам КПК України, колегією суддів не встановлено.

За змістом ст. 99 КПК матеріали, у яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог процесуального законодавства, є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

Відповідно до критеріїв, установлених ст.ст. 85, 86, 94, 99 КПК, місцевий суд належним чином оцінив ці засоби доказування з точки зору належності, допустимості, достовірності і використав їх як непрямі докази у сукупності та взаємозв`язку з іншими даними, які прямо викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №728/578/19, від 20 жовтня 2021 року у справі №759/14119/17).

З огляду на викладене, передбачених кримінально процесуальним законом підстав, для визнання вказаних доказів неналежними чи недопустимими, колегією суддів не встановлено, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 111 КК України, як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та економічній безпеці України, а саме у переході на бік ворога, вчиненому в умовах воєнного стану та за ч. 7 ст.111-1 КК України, як колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, з чим погоджується і колегія суддів.

У вироку суду першої інстанції, в повній відповідності до вимог ч.3 ст.374 КПК України, наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 за пред`явленим обвинуваченням, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст.94 КПК України.

Судом першої інстанції повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням.

Так, ОСОБА_9 добровільно перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану та вступив на службу у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території Херсонської області під назвою «Главное управление МВД Херсонской области», добровільно обійнявши посаду «временно исполняющего обязанности командира роты батальона патрульно-постовой службы Главного управления МВД Херсонской области», а в подальшому «временно исполняющего обязанности заместителя командира отряда специального назначения «ГРОМ» Главного управления МВД Херсонской области» та «заместителя командира отряда специального назначения «ГРОМ» Главного управления МВД Херсонской области», чим створив умови для функціонування зазначеного незаконного правоохоронного органу, тим самим забезпечив становлення і зміцнення окупаційної влади російської федерації на тимчасово окупованій території України.

Тобто, доводи захисника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_9 складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111, ч.7 ст.111-1 КК України, а тому, на переконання колегії суддів, така позиція апелянта пов`язана з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_9 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, відсутність даних щодо попередніх притягнень до адміністративної та кримінальної відповідальності, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статей закону, якими передбачене покарання за вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю та з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з цим колегія суддів також приймає до уваги і той факт, що ОСОБА_9 є громадянином України і маючи правовий зв`язок з Україною, що знаходить свій вияв у взаємних правах та обов`язках, будучи зобов`язаним здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, в порушення зазначених зобов`язань здійснив державну зраду.

З огляду на вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність кількох обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання.

За таких підстав, призначене ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, визначене місцевим судом, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи. Та враховуючи, що обвинувачений вчинив злочин проти основ Національної безпеки України та громадської безпеки, місцевий суд обґрунтовано призначив йому додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2025 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4