Справа № 446/1173/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/185/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Луцьк, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останньої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік з покладенням на неї відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання, роботи.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, 06 жовтня 2021 року, близько 09 годин 30 хвилин, ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем «Nissan Sentra» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що являється засобом підвищеної небезпеки, рухаючись за межами населеного пункту з перевищенням допустимої швидкості по проїжджій частині автодороги Н-17 (Львів-Луцьк) неподалік села Тартак, Червоноградського району, Львівської області, у напрямку до міста Львів, в зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год.», проявила неуважність та неналежно оцінила дорожню обстановку, виявивши небезпеку для руху велосипедиста ОСОБА_9 , який перетинав проїжджу частину автодороги Н-17 (Львів-Луцьк) з ліва на право відносно напрямку руху керованого ОСОБА_7 автомобіля, остання своєчасно не застосувала гальмування та не зупинила керований нею транспортний засіб. В результаті таких протиправних дій водія ОСОБА_7 на правій смузі автодороги Н-17 (Львів-Луцьк), неподалік її перехрестя з дорогою до села Тартак, відбулося зіткнення між автомобілем «Nissan Sentra» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та керованим ОСОБА_9 велосипедом. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струсу головного мозку, забійної рани тім`яно-потиличної ділянки, забійної рани правої кисті, множинних зламів правих з 1 по 11, і лівих 3-10 ребер, двобічного гемопневмотораксу, зламу правої ключиці, закритого уламкового зламу крила правої клубової кістки, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення. Водій автомобіля «Nissan Sentra» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 , як учасник дорожнього руху грубо порушила наступні Правила дорожнього руху України, а саме: п.1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги правил дорожнього руху»; п.1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.1.10 «…небезпека для руху зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку…»; п.2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»; п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п.12.9 «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил»; а також розділу 33 «Дорожні знаки» (в частині вимог заборонного знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год») ПДР України. Вищевказані порушення Правил дорожнього руху України водія ОСОБА_7 перебувають у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої велосипедист ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року змінити в частині призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік; звільнити ОСОБА_7 від додаткового покарання, призначеного вироком за ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що оскаржений вирок у частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами є таким, який не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, встановленим обставинам дорожньо-транспортної пригоди та особі обвинуваченої ОСОБА_7 . Зокрема, суд не врахував належним чином та не надав належну оцінку обставинам, які мали місце при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, поведінку обвинуваченої ОСОБА_7 після скоєння ДТП, поведінку потерпілого ОСОБА_9 як учасника дорожнього руху, його ставлення до винуватості обвинуваченої та матеріали, які характеризують особу ОСОБА_7 .

Як зазначає захисник, обвинувачена ОСОБА_7 раніше не судима, має позитивну характеристику, відшкодувала потерпілому витрати на лікування, потерпілий ОСОБА_9 просить ОСОБА_7 суворо не карати та не позбавляти її права керування транспортними засобами.

Вказує, що потерпілий цивільний позов не заявляв, з огляду на повне відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди. Звертаючись до суду з клопотанням, потерпілий ОСОБА_9 також вважає свою поведінку як велосипедиста та учасника дорожнього руху такою, яка не у повній мірі відповідає правилам дорожнього руху. Не зважаючи, що за висновком проведеної судово-медичної експертизи, за якого у потерпілого встановлено тяжкі тілесні ушкодження, після лікування та реабілітації він має можливість вести звичний спосіб життя.

При цьому прокурор, який підтримував обвинувачення в суді, також просив суд не позбавляти обвинувачену права керування транспортними засобами.

Крім цього, апелянт вказує, що ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності з 06 жовтня 2021 року і до теперішнього часу не притягувалась. Наведене, на переконання сторони захисту, підтверджує, що ОСОБА_7 у повній мірі зрозуміла суть і зміст скоєного нею правопорушення, а відсутність фактів порушення нею правил дорожнього руху протягом понад чотири роки додатково підтверджує її виправлення, що виключає застосування до неї додаткової міри покарання.

Апелянт також зазначає, що характеристикою, виданою старостою с. Липини Луцького району, в якому проживає ОСОБА_7 , підтверджується її активна громадська позиція, чесність, порядність, сумлінність та відповідальність. Відзначається заслужена повага та позитивна репутація ОСОБА_7 серед односельчан. Одночасно повідомляється про активну участь ОСОБА_7 у волонтерській діяльності громади з використанням власного автомобіля для перевезення благодійної допомоги на фронт та для тимчасово переміщених осіб. Ректорат Луцького національного університету звертався до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області з клопотанням не застосовувати до ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. Таке клопотання обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_7 використовує власний автомобіль для вирішення питань навчального процесу, проходження практики студентами та активної участі у волонтерській діяльності.

За цих обставин, сторона захисту вважає недоцільним призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, оскільки матеріали кримінального провадження свідчать лише про довготривалу, яка притаманна обвинуваченій протягом усього життя, щоденну позитивну та правомірну поведінку.

21 березня 2025 року потерпілий ОСОБА_9 подав до суду клопотання, у якому просить вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року в частині позбавлення права керування транспортним засобом обвинуваченої ОСОБА_7 змінити та задовольнити скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 у повному обсязі.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Стосовно доводів захисника про необхідність скасування призначеного обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає таке.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_7 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, дані про особу винної, пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку та відсутність обставин, що його обтяжують. На підставі наведених даних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд зважив на дані про особу обвинуваченої, її професійну діяльність та репутацію, участь у волонтерській діяльності, ставлення до скоєного, поведінку після вчиненого злочину, відшкодування заподіяних збитків, думку потерпілого, який будь-яких претензій до обвинуваченої не має, та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинувачену від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд врахував як особу винної, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху та потягло за собою тяжкі наслідки у виді травмування потерпілого.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченою ОСОБА_7 порушень вимог правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілому спричинено тяжке тілесне ушкодження, колегія суддів доходить висновку, що у цій ситуації покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка, серед іншого, полягає у запобіганні вчиненню обвинуваченою нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Цих висновків доводи про використання обвинуваченою автомобіля у професійних та волонтерських цілях спростувати не можуть.

При цьому апеляційний суд не бере до уваги твердження стосовно того, яку міру покарання у суді першої інстанції просив призначити ОСОБА_7 прокурор, оскільки визначення виду і розміру покарання належить до дискреційних повноважень суду.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілого хоч і враховується при призначенні покарання, однак така не є визначальною. Ця позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Доводи захисника про позитивну характеристику ОСОБА_7 , її громадську позицію та репутацію були враховані судом першої інстанції, що, зокрема, виразилось у призначенні обвинуваченій мінімального розміру як основного, так і додаткового покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а також звільненні її від відбування основного покарання з випробуванням.

Інші доводи, на які покликається сторона захисту, були враховані місцевим судом при призначенні обвинуваченій покарання.

За таких обставин, підстав вважати рішення суду про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами необґрунтованим, про що захисник порушив питання у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на законність судового рішення щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в її інтересах без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4