ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 720/2421/24

провадження № 51-66км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Чернівецького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002109, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рідківці Новоселицького району Чернівецької області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Новоселицький районний суд Чернівецької області вироком від 30 жовтня 2024 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 цього Кодексу звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Також суд вирішив питання, які стосуються застави, процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він, за обставин детально встановлених у вироку суду, у порушення вимог п. 1 додатку № 1 до Постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17 червня 1992 року № 2471-XII переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, наказу МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року «Про затвердження інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів» без передбаченого законом дозволу, у належному йому господарстві, розташованому на АДРЕСА_2 зберігав вогнепальну зброю.

Чернівецький апеляційний суд 18 грудня 2024 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок районного суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахував ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21 до 27 травня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання і залишити без змін вирок місцевого суду.

Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до незгоди з рішенням апеляційного суду, яким підзахисному призначено покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Захист уважає, що апеляційний суд належним чином не врахував того, що ОСОБА_6 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду давав послідовні показання, визнав свою винуватість, щиро розкаявся, має позитивні характеристики як з місця роботи, так і з місця проживання, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався.

Як зазначає ОСОБА_7 , під час повномасштабного вторгнення, ОСОБА_6 пішов служити до Збройних Сил України.

На думку захисту, підзахисний, відбуваючи покарання не пов`язане з позбавленням волі, зможе утримувати як свою сім`ю, так і батька, який є особою з інвалідністю. Крім того, з його заробітної плати вираховуватимуть податки та військовий збір, тобто кошти, необхідні державі для утримання війська.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечила щодо задоволення касаційної скарги захисника та просила ухвалений стосовно ОСОБА_6 вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку,що ця скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 1 ст. 263 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.

Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, в разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд дотримався цих вимог закону.

Згідно зі статтями 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції, чинній на час скоєння діяння), якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, серед інших, позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого та інше.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання, які стосуються призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

За правилами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Так, під час призначення ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до тяжких злочинів; дані про його особу - раніше не судимий, характеризується позитивно за місцем проживання та останнім місцем роботи, є учасником бойових дій, за що має відзнаки, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, не перебуває на обліках у нарколога чи психіатра. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання, та не встановив обставин, які б його обтяжували.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без його ізоляції від суспільства і що до нього можуть бути застосовані положення статей 75, 76 КК, та звільнив засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням з установленням іспитового строку.

Прокурор не погодився з вироком місцевого суду і подав апеляційну скаргу. У ній, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК та невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, не встановив підстав для звільнення засудженого від відбування покарання за ст. 75 КК, а тому задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду в частині призначеного покарання і постановив свій.

На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, не врахував у повному обсязі ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких злочинів проти громадської безпеки, є умисним, за який передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років. Водночас суд першої інстанції не взяв до уваги суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 злочину, що становить загрозу не лише для окремих громадян, а й для суспільства та держави в цілому. Засуджений зберігав велику кількість вогнепальної зброї, серед іншого й автоматичної, що могла бути використана для ураження великої кількості людей, призвести до значних руйнувань. Також апеляційний суд визнав помилковим рішення місцевого суду про врахування активного сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшує покарання.

Зважаючи на викладене вище, а також на обставини вчинення злочину, поведінку ОСОБА_6 після його вчинення, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, з урахуванням даних про особу засудженого, його вік, спосіб життя, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та батька пенсійного віку, а також те, що він є учасником бойових дій і має низку відзнак, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено, яке необхідно відбувати реально.

Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК.

Такі висновки апеляційного суду, з урахуванням наведених обставин кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

Твердження захисника, наведені в касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості чи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення. Захисник обґрунтовує доводи, спираючись на відокремлену оцінку окремих із тих обставин, які оцінені апеляційним судом у їх сукупності та взаємозв`язку під час апеляційного перегляду.

Належного підґрунтя для мотивованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання в аспекті застосування положень статей 50, 65, 75 КК доводи касаційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження не містять.

Вирок апеляційного суду відповідає правилам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, авирок Чернівецького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року - без зміни.

Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Чернівецького апеляційного суду від 18 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3