ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/164/25 Справа № 173/155/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000708 за апеляційними скаргами прокурора Жовтоводської окружної прокуратури, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2022 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Прокопьєвськ Кемеровської області Російської Федерації, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 частково визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, за місцем проживання характеризується негативно, наявна обставина, що обтяжує покарання- вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, визнати його винним за ч.1 ст.122 КК України, а за ч.2 ст.121 КК України провадження закрити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що він, щоб розборонити ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , та захистити ОСОБА_9 від можливого позбавлення життя, так як ОСОБА_10 наносив йому удари металевим прутом в область голови, декілька раз вдарив ногами по нижнім і верхнім кінцівках ОСОБА_10 . У відповідь на це ОСОБА_10 наніс йому металевим прутом удар по голові.

Після чого ОСОБА_9 підвівся на ноги, взяв в руки лопату та нею декілька раз ударив по тулубу ОСОБА_10 .

Стверджує, що він ударив ногою ОСОБА_10 в область щелепи.

Вказує на те, що в нього не було умислу, спрямованого на спільне з ОСОБА_9 заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Зазначає, що йому та ОСОБА_9 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_10 - тяжкі із-за перелому ребра.

Посилається на те, що в область грудної клітки ОСОБА_10 він не наносив ударів і не міг зламати йому ребро, а тому вважає, що він міг спричинити ОСОБА_10 перелом щелепи, так як в ту частину тіла він наносив удар, тобто спричинив ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження в ситуації, коли він захищався від ударів ОСОБА_10 .

Стверджує, що ніхто претензій не має, а також, що ОСОБА_10 в судовому засіданні просив суворо не карати обвинувачених.

Зазначає, що він звертався в військовий комісаріат з проханням піти добровольцем в армію, але йому сказали почекати, так як він є інвалідом по зору.

Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2022 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років; також вирішено питання щодо речових доказів.

Цим же вироком також було засуджено ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15.11.2022 року виправлено описку у вироку від 26.10.2022 року та зазначено, що в мотивувальній частині вироку після абзацу «Послідовність дій обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вказують на їх умисний характер, які були направлені на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 та в повній мірі знайшли своє підтвердження наданими та дослідженими в судовому засіданні доказами зі сторони обвинувачення», додати абзац:

«Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вина обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 доведена в повному обсязі, дії обвинувачених вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження небезпечне для життя у момент заподіяння, вчинене групою осіб».

Вироком Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2023 року вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.10.2022 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасовано. Призначено ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років. В решті вирок щодо ОСОБА_9 залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку, обвинувачений ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 27.11.2020 року, приблизно о 20.20 годин, більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено, прибули до місця тимчасового проживання їх спільного знайомого ОСОБА_10 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де в одній із кімнат приміщення літньої кухні почали спільно вживати спиртні напої.

Після чого, того ж дня, близько о 21.30 години, під час спільного вживання спиртних напоїв у вищевказаному місці між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ґрунті особистих неприязних відносин виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , усвідомлюючи свої протиправні дії та бажаючи їх подальшого настання, умисно, цілеспрямовано наніс сидячому на ліжку ОСОБА_10 кулаком своєї правої руки не менше семи ударів в область грудної клітини та не менше трьох ударів в область обличчя.

Бажаючи припинити протиправні дії ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підвівся на повний зріст з ліжка та обома своїми руками штовхнув ОСОБА_9 в область грудної клітини, від чого останній впав на підлогу приміщення літньої кухні.

Після чого, ОСОБА_10 , побачивши лежачий на шифоньєрі, розташованому у вказаній кімнаті металевий прут, взяв останній у свою праву руку та перебуваючи у цей час поверх лежачого на підлозі ОСОБА_9 наніс вищевказаним металевим прутом останньому не менше трьох-чотирьох ударів в область верхніх кінцівок, якими ОСОБА_9 намагався закрити свою голову, та в область голови останнього.

В цей же час, ОСОБА_8 , у результаті раптово виниклого злочинного умислу, спрямованого на спільне з ОСОБА_9 заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи свої протиправні дії та бажаючи їх подальшого настання, умисно, цілеспрямовано наніс останньому не менше трьох ударів руками та взутими ногами по різним частинам тіла, а саме по нижнім та верхнім кінцівкам.

На вищевказані дії ОСОБА_8 , ОСОБА_10 розвернувся до останнього та утримуючи в своїй правій руці вищевказаний металевий прут, наніс ним один удар ОСОБА_8 в область голови.

На вказану дію ОСОБА_8 прийшов у стан сильної агресії та продовжуючи переслідувати спільний із ОСОБА_9 намір, спрямований на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи свої протиправні дії та бажаючи їх подальшого настання, наніс останньому не менше двох ударів взутими ногами по тулубу та не менше двох ударів кулаками обох рук по тулубу.

В цей момент ОСОБА_9 , зіштовхнувши з себе ОСОБА_10 , підвівся на повний зріст, що в подальшому також зробив і ОСОБА_10 , а ОСОБА_8 , схопивши ОСОБА_11 за кисть лівої руки та завівши останню за спину потерпілого, частково зігнувши у лікті, повалив останнього на підлогу приміщення на живіт та став утримувати у вказаному положенні.

У той же час, ОСОБА_9 , продовжуючи переслідувати спільний із ОСОБА_8 злочинний намір, спрямований на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи свої протиправні дії та бажаючи їх подальшого настання, взяв до своїх обох рук лопату, котру виявив у куті приміщення літньої кухні за вищевказаною адресою, та умисно, цілеспрямовано наніс нею ОСОБА_10 не менше чотирьох ударів в область голови, не менше трьох ударів в області шиї та не менше двох ударів по передпліччю правої руки останнього, у результаті чого, від зазначених дій ОСОБА_9 дерев`яний держак вказаної лопати зламався.

Після чого, ОСОБА_9 разом із ОСОБА_8 , перебуваючи у стані сильної агресії, стоячи над лежачим на підлозі вищевказаного приміщення ОСОБА_10 , продовжуючи переслідувати свій спільний злочинний намір, спрямований на заподіяння останньому тілесних ушкоджень, діючи групою осіб, усвідомлюючи свої протиправні дії та бажаючи їх подальшого настання, умисно, почергово стали наносити ОСОБА_10 удари руками та ногами взутими у взуття по різним частинам тіла, нанісши не менше п`яти ударів кожен. У цей же час, ОСОБА_9 , взявши у свою праву руку металевий прут, який лежав на підлозі біля ОСОБА_10 , та наніс ним не менше двох ударів останньому по зап`ястю правої руки, не менше двох ударів по правому боці тулуба та один удар по лівій нижній кінцівці в область гомілки спереду, а ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 ще один удар взутою ногою в область нижньої щелепи зліва.

Внаслідок умисних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 згідно із висновком судово-медичного експерта № 125 від 16.12.2020 спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми тіла, а саме закритої тупої травми правої половини грудної клітини з переломом 10-го ребра праворуч, зі скупченням рідкої крові та повітря в правій плевральній порожнині, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя; закритої тупої травми лівої половини грудної клітини з переломом 7-го ребра ліворуч, яка відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалості розладу здоров`я на більш ніж 21 добу, відкритої тупої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, рани на шкірі в лівій потиличній ділянці, саден на шкірі голови, синців на шкірі обох повік лівого ока, а також рани на шкірі лівої гомілки в нижній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я за критерієм тривалості розладу здоров`я понад шести діб, але не більше 21 доби.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, так як у нього не було умислу, спрямованого на спільне з ОСОБА_9 заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , - не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим судом першої інстанції доказам, яким у вироку судом надано належну оцінку.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, підтверджується такими доказами:

- показами обвинуваченого ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції не заперечував тих обставин, що він разом із ОСОБА_9 спричинили потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження;

- показами обвинуваченого ОСОБА_9 , який в суді першої інстанції обставини, викладені в обвинувальному акті не оспорював, та зазначав, що ОСОБА_8 також наносив потерпілому удари;

- показами потерпілого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні повідомив про обставини, які мали місце 27.11.2020 року, а саме, про наявність конфлікту між ним та ОСОБА_9 та про нанесення йому ударів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Також вина обвинуваченого підтверджується письмовими доказами, а саме:

- висновком судово-медичної експертизи №125-Е від 16.12.2020 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_10 виявлені ушкодження у вигляді сумісної травми тіла, а саме закритої тупої травми правої половини грудної клітини з переломом 10-го ребра праворуч, зі скупченням рідкої крові та повітря в правій плевральній порожнині, яка згідно п.п.2.1.3 літера «й» Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 р. відноситься до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя; виявлена при судово медичній експертизі закрита тупа травма лівої половини грудної клітини з переломом 7-го ребра ліворуч, яка згідно із п.п.2.2.1. літера «в» Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 р. відноситься до СЕРЕДНЬОЇ тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалості розладу здоров`я на більш ніж 21 добу, виявлена при проведенні судово медичної експертизи відкрита тупа черепно мозкова травма зі струсом головного мозку, раною на шкірі в лівій потиличній ділянці, саднами на шкірі голови, синцями на шкірі обох повік лівого ока, а також раною на шкірі лівої гомілки в нижній третині згідно п.п.2.3.3 Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 р. відноситься до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я за критерієм тривалості розладу здоров`я понад шести діб, але не більше 21 доби; могли бути утворені від кількаразової дії тупого твердого предмета (предметів)з обмеженою контактуючою поверхнею, давність їх утворення може відповідати терміну, вказаному в описовій частині постанови слідчого, що підтверджується відповідними даними огляду потерпілого під час проведення судово медичної експертизи, а також даними наданої медичної документації на його ім`я.

Можливість утворення виявлених при проведенні судово медичної експертизи ОСОБА_10 тілесних ушкоджень в умовах ізольованого падіння з висоти власного зросту є малоймовірною.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених при проведенні судово медичної експертизи ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, можна вважати, що за вказаним ним в наданій стенограмі до протоколу слідчого експерименту за його участю механізмом можливість утворення виявлених у нього ушкоджень не виключається (а.п.98-106);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.01.2021 року та фототаблиці до нього, відповідно до якого ОСОБА_8 розказав та показав, яким чином він спільно ОСОБА_9 спричинили тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , зазначивши механізм та кількість нанесених ОСОБА_10 ударів (а.п.170-180);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.01.2021 року та фототаблиці до нього, відповідно до якого ОСОБА_9 розказав та показав, яким чином він спільно з ОСОБА_8 спричинили тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , зазначивши механізм та кількість нанесених ОСОБА_10 ударів (а.п.181-186);

- висновком додаткової судово-медичної експертизи №09-Е-Д від 20.01.2021 року, відповідно до якого враховуючи характер та локалізацію виявлених при проведенні судово медичної експертизи ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, можна вважати, що за вказаними в наданих протоколах слідчого експерименту за участю підозрюваних ОСОБА_8 та ОСОБА_9 механізмом можливість утворення виявлених у потерпілого ушкоджень не виключається (а.п.187-194);

- іншими доказами, зазначеними у вироку, та взятими судом до уваги.

Підстав для того, щоб вважати зазначені докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Колегія суддів вважає, що покази потерпілого підтверджуються письмовими доказами, зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту від 19.01.2021 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до якого, ОСОБА_8 показав, що між ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_10 виникла словесна сварка, яка переросла в бійку, та в ході якої він ( ОСОБА_8 ) також завдавав руками та ногами удари потерпілому ОСОБА_10 по різним частинам тіла, в тому числі по тулубу та в область обличчя, висновком судово-медичної експертизи №125-Е від 16.12.2020 року щодо виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, а також висновком додаткової судово-медичної експертизи №09-Е-Д від 20.01.2021 року, відповідно до якого виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли утворитись за обставин, вказаних обвинуваченим під час проведення слідчого експерименту.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що наслідки, які настали, не пов`язані із ударами спричиненими саме ним, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки оцінюючи інформацію щодо механізму, послідовності спричинення ударів, повідомлену ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час слідчих експериментів, в яких кожний з них окремо розповів щодо кількості, послідовності, механізму та локалізації тілесних ушкоджень, завданих потерпілому кожним з учасників події, які загалом узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи №125-Е від 16.12.2020 року, відповідно до якого виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли бути утворені від кількаразової дії тупого твердого предмета (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею та відносяться, в тому числі, до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

При цьому, обоє обвинувачених не заперечували факту конфлікту із подальшим спільним спричиненням ударів потерпілому руками і ногами ними обома.

Таким чином, потерпілому ОСОБА_10 були спричинені легкі, середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, які стали результатом спільних та узгоджених дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , адже кожен з них спричиняв тілесні ушкодження потерпілому, тим самим вносив свій вклад в кінцевий результат, наслідком чого стало отримання останнім низки тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження завдавались у рамках єдиного часового проміжку без відчутної різниці в інтенсивності дій кожного із обвинувачених, а тому зазначене свідчить про те, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були складовою єдиного злочинного задуму, у зв`язку з чим їх неможливо виокремити та піддати окремій кваліфікації.

Послідовне нанесення потерпілому ушкоджень як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_9 вказує на спільність вчиненого ними кримінально-караного діяння, а тому підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.122 КК України відсутні.

Доводи обвинуваченого про те, що йому та ОСОБА_9 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, а також, що він спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження в ситуації, коли він захищався від ударів ОСОБА_10 , - є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно із ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як вбачається з показів потерпілого, між ним та обвинуваченим ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, в результаті якого обвинувачений ОСОБА_9 почав наносити йому удари в область грудної клітки та обличчя, після чого він відштовхнув від себе обвинуваченого та почав наносити йому удари металевим прутом. Потім ОСОБА_9 та ОСОБА_8 скинули його на підлогу та почали бити по руці, легеням, тулубу, також ОСОБА_8 наніс йому удар ногою в область щелепи, а ОСОБА_9 наніс йому декілька ударів лопатою в область плечей та голови. Коли він лежав на підлозі, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 наносили йому удари по тулубу.

Таким чином, зі змісту показів потерпілого, а також із фактичних даних, що містяться у досліджених судом доказах, вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 , першим почав наносити удари потерпілому, при цьому потерпілий ОСОБА_10 до цього не вчиняв активних агресивних дій, які могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинувачених, та тільки після нанесення йому певної кількості ударів обвинуваченим ОСОБА_9 почав захищатися від його неправомірних дій, в подальшому ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , який прийшов на допомогу ОСОБА_9 , не перебуваючи в стані необхідної оборони, оскільки, коли ОСОБА_8 відтягнув потерпілого від ОСОБА_9 , продовжили спільно наносити потерпілому тілесні ушкодження по тулубу, в область голови та інших частин тіла, що свідчить про умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.

Отже, встановлені судом фактичні обставини свідчать про відсутність такого акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого, який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому ОСОБА_8 , що у свою чергу могло викликати в останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.

Таким чином, докази винуватості ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням за ч. 2 ст. 121 КК України перевірені судом та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ознаками ч.2 ст.121 КК України, а саме: умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні небезпечному для життя у момент заподіяння, вчиненого групою осіб, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Як витікає з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується негативно; обставину, що пом`якшує покарання судом - щире каяття; обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Доводи прокурора про те, що обвинувачений частково визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, за місцем проживання характеризується негативно, наявна обставина, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння, - не є підставою для призначення більш суворого покарання обвинуваченому, оскільки судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, з фактичним врахуванням обставин кримінального правопорушення та призначенням обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

При цьому, колегія суддів зазначає, що обрана позиція захисту не є підставою для призначення більш суворого покарання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора щодо призначення більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, оскільки така вимога прокурора не свідчить про те, що призначене покарання є явно несправедливим, так як судом фактично враховані всі обставини при призначенні покарання, а саме: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Окрім того, колегія суддів враховує те, що відповідно до матеріалів провадження, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2023 року було зупинено апеляційне провадження щодо ОСОБА_8 до його звільнення з військової служби.

Згідно із листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 , ОСОБА_8 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.12.2024 року № 150-РС звільнений у запас за підпунктом б (за станом здоров`я - за наявності однієї із груп інвалідності) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 07.12.2024 року (наказ від 07.12.2024 року № 345). Став на облік військовозобов`язаних до ІНФОРМАЦІЯ_2 09.12.2024 року.

Стороною захисту до суду апеляційної інстанції було надано документи на підтвердження наявності у ОСОБА_8 проблем зі здоров`ям, відповідно до яких обвинувачений є особою з інвалідністю, а також, що одне із захворювань виникло під час проходження ним військової служби.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення та не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, вважаючи доводи останнього не обґрунтованими.

Посилання обвинуваченого на те, що ніхто претензій не має, а також, що ОСОБА_10 просив суворо не карати його не є обставинами, які можуть знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, наявності обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Жовтоводської окружної прокуратури, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2022 року залишити без задоволення.

Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4