УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 444/2084/24

провадження № 51-447ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 04 липня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року стосовно засудженої ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Жовківського районного суду Львівської області від 04 липня

2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка до затримання працювала різнорабочою у ФГ «Відродження», раніше не судиму, визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, яке є її власністю.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_5 , 09 лютого 2024 року, близько 00:31, діючи умисно, з корисливих мотивів, в порушення вимог Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини та прекурсори» та «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», прямуючи у напрямку України як пасажир нерейсового автобусу д.н.з. НОМЕР_1 сполученням Варшава-Дніпро, незаконно перемістила через митний кордон України у пункті пропуску «Рава-Руська» Львівської митниці Держмитслужби, що на території

с. Рава Львівського району Львівської області, попередньо прихований від митного контролю прекурсор «псевдоефедрин» вагою 1 474,4684 г, серед особистого одягу і продуктів харчування та шляхом надання йому вигляду продуктів харчування через поміщення його до 3 фабричних упакувань з-під сипучих продуктів із маркуваннями «Nestle Nido fortified», 3 фабричних упакувань з-під сипучих продуктів із маркуваннями «Dreem» та 1 фабричного упакування з-під сипучого продукту із маркуваннями «Fruty», тобто вчинила контрабанду прекурсорів в особливо великих розмірах, а саме, їх незаконне переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 31 жовтня 2024 апеляційні скарги

ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вищезазначений вирок без змін.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 305 КК, просить змінити судові рішення стосовно останньої в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість та застосувати до неї положення статей 69, 69-1, 75 КК. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суд, під час призначення засудженій покарання, не повною мірою зважив на її особу, яка притягується до кримінальної відповідальності вперше, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується. Крім того, зазначає, що суди неправомірно не врахували обставини, які пом`якшують покарання, а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника зводяться до незгоди з призначеним

ОСОБА_5 покаранням, яке вона вважає невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості. Однак, така позиція сторони захисту є необґрунтованою, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Зазначена функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень вказаних вимог закону суди попередніх інстанцій дотримались.

Так, місцевий суд, під час призначення покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, а також дані про особу ОСОБА_5 , яка позитивно характеризується, працювала до затримання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше несудима, має на утриманні двох неповнолітніх дітей віком 15 та 17 років. При цьому місцевий суд взяв до уваги обставину, яка пом`якшує покарання - визнання вини та відсутність обставин, які його обтяжують.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції ч. 3

ст. 305 КК, оскільки вважав, що за встановлених обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченої, саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не установив порушень, допущених місцевим судом, під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви з яких залишив без задоволення апеляційні скарги обвинуваченої та захисника щодо суворості призначеного покарання, доводи яких по суті аналогічні доводам касаційної скарги.

Так, твердження про необхідність застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69 КК були предметом оцінки апеляційного суду, який визнаючи їх необґрунтованими зважив на нижченаведене.

Відповідно до вимог ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Однак, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також обсяг, вид та небезпечність для здоров`я людей ввезених в країну ОСОБА_5 прекурсурорів, для реалізації та з метою власного збагачення,з урахуванням даних про її особу та наявності однієї пом`якшуючої покарання обставини, колегія суддів апеляційного суду не знайшла підстав для застосування ст. 69 КК, та зауважила, що наведені у апеляційних скаргах доводи та обставини, у цьому випадку не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого їй кримінального правопорушення, тому підстави для пом`якшення покарання відсутні.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій і вважає, що призначаючи ОСОБА_5 покарання, суди повною мірою взяли до уваги всі обставини і належним чином мотивували свої рішення.

Також необгрунтованими колегія суддів вважає посилання сторони захисту у касаційній скарзі на неврахування судами обставин, які пом`якшують покарання - щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки з копій оскаржуваних судових рішень не вбачається, що ці обставини були встановлені судом.

Так, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, зазначив, що

ОСОБА_5 на стадії досудового розслідування, запевняючи, зокрема, сторону обвинувачення, що має твердий намір співпрацювати зі слідством, в подальшому категорично відмовлялася надавати будь-які показання. До того ж, під час судового розгляду, ОСОБА_5 уникала відповідей на поставлені запитання щодо осіб причетних до вчиненого кримінального правопорушення, при цьому стверджувала, що вона вважала, що перевозить саме спортивне харчування (при цьому, п'ять разів впродовж короткого періоду часу перевезла з Єгипту в

м. Варшаву валізи, за що отримувала винагороду в розмірі 1000 доларів США кожного разу) а, отже, не могла не усвідомлювати та не розуміти, що перевозить заборонені речі, оскільки міжнародне авіаперевезення посилки є значно менш затратним, аніж авіаперельот особи з тою самою валізою. А відтак, немає підстав вважати, що остання щиро покаялась та сприяла розкриттю кримінального правопорушення.

Також не ґрунтуються на вимогах закону і твердження захисника про безпідстане незастосування судами положень ст. 69-1 КК.

Відповідно до вимог ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як убачається із вироку суду, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 66 ККобставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено, тому Суд вважає необгрунтованими доводи касаційної скарги захисника про наявність підстав для застосування ст. 69-1 КК.

Крім того, оскільки Суд не знаходить підстав для пом`якшення засудженій покарання, тому і вирішення питання про її звільнення від відбування покарання з випробуванням, як про це просить захисник у касаційній скарзі, суперечить положенням ст.75 КК.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання, як за своїм видом так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості та слугувати підставою для зміни або скасування судових рішень попередніх інстанцій, оскільки, з урахуванням обставин наведених у вироку, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст. 50 КК.

Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, а тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від

04 липня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 жовтня

2024 року стосовно засудженої ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3