Справа № 638/4873/25
Провадження № 1-кс/638/1068/25
УХВАЛА

Іменем України

27 березня 2025 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання начальника відділення № 2 СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 , погоджене з начальником Барвінківського відділу Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької обл., українця, громадянина України, із середньою освітою, який не працює, має інвалідність 2 групи, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичного місця мешкання не має, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 262, ч. 4 ст. 185 КК України, за матеріалами кримінального провадження № 0000332 від 17 березня 2025 року,

в с т а н о в и в:

27 березня 2025 року начальник відділення № 2 СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 , за погодженням з начальником Барвінківського відділу Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова з клопотанням, в якому просив застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_4 строком на 60 діб без визначення розміру застави.

В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 262, ч. 4 ст. 185 КК України. Під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3,5 ч.1 ст. 177 КПК України. Беручи до уваги, що ОСОБА_4 може переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, настанню зазначених ризиків неможливо запобігти шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Оскільки інкримінований злочин вчинений із застосуванням насильства, тому слідчий просив не визначати розмір застави.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив задовольнити.

Підозрюваний ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 проти клопотання прокурора заперечували, просили не застосовувати до підозрюваного запобіжний захід.

Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання з додатками, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відділенням № 2 СВ Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000332 від 17.03.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 262, ч. 4 ст. 185 КК України, за фактами того, що:

- 17.03.2025 близько 06:00 год. ОСОБА_4 перебував у приміщенні літньої кухні, розташованої у дворі будинку АДРЕСА_2 , скоїв крадіжку грошових коштів в сумі близько 20000 грн, що належать ОСОБА_7 ;

- 17.03.2025 близько 06:30 год. ОСОБА_4 перебував у приміщенні літньої кухні, розташованої у дворі будинку АДРЕСА_2 , маючи при собі раніше викрадений виник автомат АК-74 № НОМЕР_1 1986 року випуску, споряджений 30 бойовими набоями калібру 5,45 мм. У ОСОБА_4 виник умисел, спрямований на умисне вбивство військовослужбовця ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_4 через відчинені двері літньої кухні та будинку з раніше викраденого , здійснив три постріли в напрямку ОСОБА_8 , який перебував в коридорі житлового будинку АДРЕСА_2 , таким чином виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця. Завдяки отриманню своєчасної медичної допомоги військовослужбовцями, смерть потерпілого не настала. Своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а саме, закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій особі;

- 17.03.2025 близько 06:00 год. ОСОБА_4 перебував у приміщенні літньої кухні, розташованої у дворі будинку АДРЕСА_2 , скоїв викрадення вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) автомата АК-74 № НОМЕР_1 1986 року випуску, та бойових припасів - набої калібру 5,45 мм., що перебувають на балансі ВЧ НОМЕР_2 та видані військовослужбовцю цієї частини ОСОБА_7 .

У цьому кримінальному провадженні 19 березня 2025 року о 13:50 год. ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 262 КК України, які вчинено за наступних обставин:

17.03.2025 близько 06.00 години ОСОБА_4 , діючи в умовах воєнного стану, через незачинені на замок двері проник до приміщення літньої кухні у дворі будинку АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер у 2022 році, та в якому тимчасово мешкають військовослужбовці ЗСУ. У житловій кімнаті літньої кухні ОСОБА_4 побачив особисті речі військовослужбовця ОСОБА_7 . В цей час у нього виник умисел на крадіжку чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи навмисно та протиправно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, та що він діє таємно від сторонніх осіб, з картонної коробки з документами, яка перебувала на прикроватній тумбі, скоїв крадіжку грошових коштів, а саме: 17 купюр номіналом 1000 грн, 11 купюр номіналом 500 грн, 1 купюра номіналом 200 грн, 1 купюра номіналом 100 грн, 2 купюри номіналом 20 грн. Викраденим ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд: залишив собі, заподіявши таким чином ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 22 840 грн.

Продовжуючи свої дії, 17.03.2025 близько 06.00 години ОСОБА_4 , перебуваючи в житловій кімнаті літньої кухні домоволодіння АДРЕСА_2 , в шафі для одягу побачив зброю АК-74 № НОМЕР_1 86 р.в., та бойові припаси - набої калібру 5,45 мм, які були споряджені в магазини на 30 патронів, вкладені в підсумки на бронежилеті, що перебувають на балансі ВЧ НОМЕР_2 , та видані військовослужбовцю цієї частини ОСОБА_7 . У ОСОБА_4 виник умисел на їх викрадення. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи навмисно та протиправно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, та що він діє таємно від сторонніх осіб, ОСОБА_4 скоїв викрадення вогнепальної зброї - автомату АК-74 № НОМЕР_1 86 р.в., та бойових припасів - магазина на 30 патронів з 30 набоями калібру 5,45 мм, та їх привласнив.

Після цього у ОСОБА_4 виник умисел на проникнення до житлового будинку за вказаною адресою, реалізуючи який він зайшов до коридору будівлі. Однак внаслідок активних дій проживаючих там військовослужбовців ЗСУ, що виразилося в попереджувальній стрілянині в підлогу, покинув будинок та знову перемістився до приміщення літньої кухні.

17.03.2025 близько 06.30 військовослужбовець ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи у форменому одязі та засобах індивідуального захисту (бронежилет, шолом), із закріпленою за ним стрілецькою зброєю, маючи намір закрити вхідні двері будинку з метою недопущення проникнення в нього сторонніх осіб, вийшов в коридор будинку, що побачив ОСОБА_4 , в якого виник умисел на позбавлення життя ОСОБА_8 .

ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні літньої кухні розташованої напроти входу до будинку АДРЕСА_2 , маючи при собі раніше викрадений автомат АК-74 № НОМЕР_1 86 р.в., який він самостійно привів у бойову готовність, приєднавши до нього магазин споряджений 30 бойовими набоями калібру 5,45 мм, знявши автомат із запобіжника та дославши патрон в патронник, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, здійснив через відчинені двері три постріли в напрямку ОСОБА_8 . Таким чином виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця. Внаслідок протиправних дій з боку ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді кульового дотичного поранення лівої лопатки та трапеційного м`яза зліва. При цьому ОСОБА_4 не довів свій протиправний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі: внаслідок отримання своєчасної медичної допомоги смерть потерпілого не настала.

Виконавши всі можливі дію, направлені на позбавлення життя ОСОБА_10 , ОСОБА_4 з метою уникнення відповідальності за скоєні ним кримінальні правопорушення (злочини), самостійно покинув двір будинку АДРЕСА_2 , маючи при собі викрадені грошові кошти в сумі 22840 грн, та викрадені на привласнені: вогнепальну зброю АК-74 № НОМЕР_1 86 р.в., та бойові припаси - набої калібру 5,45 мм, які були споряджені в магазин на 30 патронів, в кількості 27 шт., проте через деякий час був затриманий військовослужбовцями ЗСУ, при цьому намагався чинити збройний опір, здійснивши неприцільну стрілянину та

Згідно з ч. 1 ст. 133, п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. До заходів забезпечення кримінального провадження належать запобіжні заходи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч. 5 ст. 132 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу (ч. 1 ст. 183 КПК України).

Кримінальним процесуальним кодексом України визначено мету, підстави та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу.

Згідно статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Кримінальне процесуальне законодавство України не містить визначення поняття «обґрунтована підозра», а тому, керуючись приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя при встановленні змісту вказаного поняття враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, з усталеної практики ЄСПЛ вбачається, що існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які змогли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому, факти, які дають підставу для підозри, не мають бути такого ж рівня, як і ті, що обґрунтовують засудження особи, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Отже, обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Тобто суд зобов`язаний з`ясувати, чи є підстави обґрунтовано вважати, що ОСОБА_4 міг вчинити інкриміновані йому кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 262 КК України, з огляду на достатність та вагомість доказів, зібраних на стадії досудового розслідування. При цьому, варто зазначити, що остаточна оцінка та кваліфікація конкретних діянь здійснюється судом під час розгляду кримінального провадження по суті.

Досліджені в судовому засіданні докази, а саме: протоколи огляду місця події від 17.03.2025 та від 18.03.2025, протоколи допиту потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 від 18.03.2025, протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 17.03.2025, протоколи допиту свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 від 18.03.2025, протокол допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 19.03.2025, речові докази та інші документами та матеріали, зібрані під час досудового розслідування, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 262, ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

Дослідивши долучені до клопотання матеріали та обставини вчинення злочинів, суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування з розумною достатністю та вірогідністю існує пов`язаність підозрюваного з вчиненим кримінальними правопорушеннями, оскільки для стороннього спостерігача прослідковується зв`язок між описаними діями та подіями, які відбулися.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Надаючи оцінку наявності ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які, як на підставу застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилається сторона обвинувачення, суд зазначає наступне.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Зазначені висновки ЄСПЛ корелюються з положенням ст. 178 КПК України, якою передбачено, що слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Дослідженням даних про особу підозрюваного встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має інвалідність 2 групи по психічному розладу, перебував на психіатричному обліку, офіційно не працевлаштований, осіб на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактичного місця мешкання не має, за попереднім місцем проживання характеризувався посередньо, раніше неодноразово судимий, зокрема за вчинення злочинів проти життя та здоров`я особи (ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 125 КК України).

Зазначені обставини свідчать про відсутність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків, які виконують роль стримуючого фактору щодо настання ризиків як переховування від правоохоронних органів та суду, так і щодо вчинення іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи відсутність у підозрюваного постійного місця роботи та проживання, міцних соціальних зв`язків, негативну характеристику за попереднім місцем проживання, відсутність постійного офіційного доходу та законних засобів для існування, обставини вчинення інкримінованих злочинів, які свідчать про ризик летальності, що його створює підозрюваний, суд вважає, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі та усвідомлюючи тяжкість можливого покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від слідства та суду на території України або за її межами, чим унеможливить досягнення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

Крім того, на переконання суду, прокурором доведено наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих, оскільки як вбачається з матеріалів клопотання, ОСОБА_4 на даному етапі досудового розслідування відомі адреси місця проживання та засоби зв`язку свідків та потерпілих. Суд зазначає, що хоча під час досудового розслідування свідки вже допитані, однак статтями 23 та 224 КПК України передбачено процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні. За таких обставин, існує ймовірність, що ОСОБА_4 , перебуваючи на свободі, особисто або через інших осіб може застосувати відносно свідків та потерпілого фізичний чи психологічний вплив з метою зміни показань у подальшому на свою користь. За таких обставин, ризик впливу на свідків існує поза розумним сумнівом.

Також, враховуючи дані про особу підозрюваного, який не працевлаштований, у якого відсутні міцні соціальні зв`язки та особи на утриманні, немає джерела законного отримання доходів, раніше неодноразово був засуджений та відбував покарання у виді позбавлення волі, зокрема за вчинення злочинів проти життя та здоров`я особи, суд приходить до висновку, що прокурором доведено реальне існування ризику вчиненні ОСОБА_4 іншого кримінального правопорушення, оскільки попередня систематична діяльність підозрюваного свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень, зокрема проти життя та здоров`я особи, його соціальну небезпечність для суспільства. Вказані обставини свідчать про реальне існування ризику, передбаченого п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, №182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Беручи до уваги наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованих кримінальних правопорушень, обставини вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, дані, що характеризують особу ОСОБА_4 та його соціальну небезпечність для суспільства, суд приходить до висновку, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, існують поза розумним сумнівом і запобігти їх настанню без застосування запобіжного заходу неможливо.

Слідчим суддею розглядалася можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, однак встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про неможливість запобігання настанню встановлених в судовому засіданні ризиків застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, оскільки встановлені в судовому засіданні ризики, враховуючи обставини вчинення правопорушень та дані, що стосуються особи ОСОБА_4 , є настільки суттєвими, що інший більш м`який запобіжний захід не може запобігти їх настанню та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Матеріали справи не містять відомостей, які свідчать про неможливість застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я. Так, з довідки КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» вбачається, що ОСОБА_4 у 2023-2024 роках перебував на обліку та лікуванні в психіатричному диспансері, проте доказів того, що на теперішній час ОСОБА_4 страждає таким психічним розладом, внаслідок якого до нього не може бути застосовано попереднє ув`язнення, матеріали клопотання не містять і стороною захисту їх суду не надано.

Відповідно до частини третьої статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

З огляду на те, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , вчинено із застосуванням насильства щодо потерпілого, суд відповідно до пункту 1 частини 4 статті 183 КПК України, не визначає обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Слідчий суддя наголошує, що відповідно до положень статті 198 КПК України, висловлені в ухвалі слідчого судді, за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінальних проваджень.

Керуючись ст. 177-178, 182-184, 193, 194, 196-197, 205, 309, 372, 395 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання начальника відділення № 2 СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 , погоджене з начальником Барвінківського відділу Ізюмської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подане у кримінальному провадженні № 0000332 від 17 березня 2025 року, щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 262, ч. 4 ст. 185 КК України, задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківській слідчий ізолятор» строком 60 діб до 25 травня 2025 року без визначення розміру застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено 28 березня 2025 року о 09 год. 00 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1