Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/579/24
Провадження № 1-кп/499/32/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ; прокурора ОСОБА_3 ; обвинуваченого ОСОБА_4 ; захисника ОСОБА_5 ; потерпілих: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; представника потерпілих ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000312 від 06.03.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Чепіженці Володарського району Київської області, громадянин України, працює водієм у ФОП « ОСОБА_10 », раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

06.03.2024, приблизно у період часу з 16:00 год. до 16:10 год., у світлий час доби, ясну погоду, без опадів, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи автопоїздом у складі спеціалізованого вантажного сідлового тягача «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі спеціалізованим напівпричепом-контейнеровозом KRONE SDP 27», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух проїзною частиною автодороги М-05 сполученням «Київ -Одеса» зі сторони міста Києва у напрямку міста Одеса.

Під час руху у вказаному напрямку, ділянкою проїзної частини на 413 км+700 м автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса», яка знаходиться в межах Березівського району Одеської області та має дві основні смуги для руху до міста Одеса і одну додаткову перехідно-швидкісну смугу, що примикає справа до основних, рухаючись у другій зліва смузі руху, в зоні дії попереджувального дорожнього знаку 1.32 «Пішохідний перехід», при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.38.2 «Пішохідний перехід», що розміщений на зустрічному узбіччі, та дорожньою розміткою 1.14.1, водій ОСОБА_4 проявив неуважність, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував та своєчасно не відреагував на її зміну, чим порушив вимоги п. 1.5, п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 та введених в дію 01.01.2002 (далі - ПДР України), що зобов`язують водія:

- п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

маючи реальну та об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода, який перебував на вищевказаному нерегульованому пішохідному переході та стояв біля правого краю проїзної частини, не вжив заходів для зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, натомість в порушення вимог п. 18.1 ПДР України, яким передбачено:

- п. 18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», продовжив руху прямо та виявивши початок руху зазначеного пішохода по пішохідному переходу, змінив напрямок руху керованого ним транспортного засобу вліво та їхавши на зазначений нерегульований пішохідний перехід здійснив наїзд правою передньою частиною тягача на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, справа наліво відносно напрямку руху автопоїзда.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці пригоди.

Смерть ОСОБА_11 настала від встановленої поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок: відкритої черепно-мозкової травми у вигляді багатоуламкового перелому кісток склепіння та основи черепу, крововиливів під м`яку мозкову оболонку; закритої травми грудей у вигляді множинних переломів 1-10-го правих та лівих ребер, розриву легенів з крововиливом в плевральні порожнини; закритої травми живота у вигляді забою печінки; закритого перелому куприка, розриву лівого крижо-клубового з`єднання, відкритого перелому кісток лівої кисті та передпліччя.

Допущені водієм ОСОБА_4 порушення вимог п.п. 1.5; 2.3 б); 18.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_11 .

За встановлених обставин, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 в скоєному діянні визнав себе винними, просив пробачення у потерпілих, вказав, що щиро розкаявся,надав суду покази в яких фактично визнав свою вину частково, так показав суду, що їхав в сторону Одесу на автомобілі «DAF», віз зерно, доїжджаючи до заправки бачив на правій стороні на тротуарі стояла жінка і дивилась в сторону Одеси, наче когось шукала, та раптово почала бігти, для уникнення зіткнення почав гальмувати, подавати звуковий сигнал та повертати в ліву сторону, але не встиг і тому остання попала під машину. Стаж водіння вантажними автомобілями з 1987 року. Транспортний засіб проходив технічний огляд перед виїздом, машина була справна на момент вчинення ДТП. Була світла пора доби, сухе асфальтне покриття. Потерпілу побачив за метрів 100-150 та вона просто стояла на тротуарі навпроти розмітки «зебра». Там був знак пішохідний перехід. Рухався зі швидкістю 80 км/год. Автомобіль обладнаний «АБС». Жінка почала бігти за метрів 40-60 до автомобіля. Після скоєння ДТП одразу подзвонив в поліцію. Швидка під`їхала одразу, оскільки вони були поруч. Потерпіла після зіткнення була нежива. Алкогольні напої взагалі не вживає, медичні препарати, які б вплинули на реакцію не вживав. Зв`язок з потерпілими відбувався через адвоката, особисто спілкувався вже під час судового розгляду. Маса автомобіля з вантажем до 42 тон. Наміру збивати потерпілу не було однозначно. В жовтні місяці в день судового засідання в рахунок відшкодування шкоди потерпілим привозив 60 000 грн., проте потерпілі відмовляються від грошей, вказавши, що всю компенсацію одразу. Вдруге через адвоката пропонував 100 000 грн., але потерпілі також відмовились. Потерпілих розуміє і хоче їм відшкодувати шкоду.

Щодо цивільного позову, то захисник обвинуваченого, якого підтримав обвинувачений вказав, що позов визнають частково у розмірі, вказаному у відзиві на позовну заяву.

Обвинувачений та його захисник просили суд не позбавляти обвинуваченого волі, а призначити покарання з застосуванням положень ст.75 КК України, до того ж, просили не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки водіння є єдиним способом заробітку обвинуваченого.

Прокурор просив визнати ОСОБА_4 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Потерпіла ОСОБА_12 показала суду, що її мати ОСОБА_11 їхала від неї з Києва, гостювала на день народження. О 10 ранку провела маму на рейсовий автобус до доньки Софії в сторону Одеси. Вже під час того як мати їхала в автобусі отримала телефонний дзвінок від сестри Ксенії, що їй телефонували з поліції і повідомили про смерть матері. В подальшому сестра ОСОБА_13 виїхала на місце ДТП та підтвердила смерть матері. Розповіла про тяжкий процес поховання. При першій зустрічі з обвинуваченим вказала, що останній намагався вибачитися, йому було жаль, але цього недостатньо. Щодо часткової матеріальної компенсації вважає, що обвинувачений таким чином намагається схилити розгляд на свій бік, оскільки раніше, коли їм було найважче, він допомогу не пропонував. Мати завжди була уважна, ніколи не мала проблем із зором, не вживала алкоголь, до цього не потрапляла у ДТП. Після пригоди була необхідність у коштах, їм допомагали знайомі та друзі, обвинувачений не допомагав. З собою у мами були 2 легкі сумки до 3 кг. В період досудового слідства обвинувачений особисто до неї не звертався. Адвокат звернувся до її сестри через 3 тижні після пригоди. Вважає, що обвинуваченому необхідну обрати найсуворішу міру покарання.

Потерпіла ОСОБА_8 показала суду, що о 10 ранку мати мала виїхати з Києва, вийти на трасі, де б її забрав автобус в Малинівку, де вона жила зі своєю донькою ОСОБА_13 . О 16:18 їй зателефонувала мати, але це був працівник поліції, який повідомив про аварію, яка з ОСОБА_11 трапилась на повороті на Іванівку. В подальшому спілкувалась з сестрою ОСОБА_13 , яка їй повідомила, що автобус вже проїхав, але мати немає. Про саму подію вже пізніше дізналась від сестри та статті з інтернету. В 20-х числах березня їй писав адвокат обвинуваченого, на що відповіла щоб останній спілкувався з їх адвокатом. Перша зустріч з обвинуваченим відбулась в приміщенні суду, де останній ніяк не контактував з потерпілими, а після засідання на вулиці вже почав вибачатись, казати, що цього не хотів. До першого судового засідання ніяких пропозицій від обвинуваченого не надходило, але надходило вже під час першого засідання, проте її не прийняла, бо вважає, що це буде пом`якшенням покарання обвинуваченому. Має низький дохід, потребувала матеріальної допомоги, допомагали близькі, знайомі, колеги. Після пригоди не може нормально спати, зверталась до лікарів, але нічого не допомагає. Вважає, що обвинуваченому необхідну обрати найсуворішу міру покарання. Вважає, що обвинувачений не кається, оскільки в перші дні після події не вчинив жодних дій щодо вибачення.

Потерпіла ОСОБА_7 показала суду, що 06 березня приблизно о 14:00 год. їй зателефонувала старша сестра ОСОБА_14 , у якої була мама ( ОСОБА_11 ) в гостях, і повідомила, що мама їде в Малинівку. Зателефонувавши мамі, та повідомила, що дійсно їде і буде через години півтори, у зв`язку з чим свідок зателефонувала водію, який їде з Одеси на Іванівку, щоб він забрав маму з траси. Будучи на зупинці, їй зателефонувала сестра в сльозах і запитала чи мама приїхала. Після чого свідок зателефонувала водію запитати чи він забрав мати, на що той відповів, що ні, оскільки її не було на місці зупинки, додав також, що бачив фуру і під нею лежала людина. На місце пригоди приїхала разом зі своїм сусідом ОСОБА_15 . Впізнала мати під фурою. Все було в крові, розбита голова. Вважає, що обвинуваченому необхідну обрати найсуворішу міру покарання. З обвинуваченим спілкувалась вже на першому судовому засіданні. Обвинувачений підійшов після засідання, вибачався. Їй відомо про переказ коштів обвинуваченим Укрпоштою на її рахунок. Після пригоди не може нормально спати, постійно згадує.

Представник потерпілих ОСОБА_9 у судовому засіданні просила суд визнати обвинуваченого винним та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі та позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, задовольнити цивільний позов.

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, окрім визнання ним вини, доведена прокурором у повному обсязі і підтверджується встановленими судом фактичними даними, у розумінні вимог статей 84, 85, 86, 87, 94 КПК України, які містяться у показах та письмових доказах.

Окрім показань обвинуваченого та потерпілих, судом були досліджені письмові докази по кримінальному провадженню, які підтверджують вину ОСОБА_4 .

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 06.03.2024 року разом з схемою ДТП та фотоматеріалами (а.с. 11-21), якими зафіксовані обставини після події місця ДТП на 413 км+700 м автодороги М-05 сполучення «Київ-Одеса» в Березівському районі Одеської області. Так, проїзна частина автодороги пряма в плані, горизонтальна ділянка, має двосторонній рух, смуги протилежних напрямків розмежовуються розділовою смугою (перед місцем ДТП - металевий відбійних, у місці ДТП розділова смуга шириною 6,0 м, виділена дорожньою розміткою), половина проїзної частини, що призначена для руху до міста Одеса має дві основні смуги руху (ліва шириною 3,7 м, права шириною 3,6 м), до яких справа примикає додаткова перехідно-швидкісна смуга шириною 4,6 м; наявна дорожня розмітка, що поділяє смуги руху. Наявний нерегульований пішохідний перехід, шириною 4,1 м, позначений дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожнім знаком 5.38.2, що установлений на зустрічному узбіччі. По напрямку руху транспортного засобу до м. Одеса, на відстані 143 м. перед вказаним пішохідним переходом установлений на правому узбіччі попереджувальний дорожній знак 1.32 «Пішохідний перехід». Асфальтобетон у сухому стані, чистий, без опадів, денна пора доби (видимість не обмежується). Автопоїзд у складі сідельного тягача "DAF XF 105.460" р/н НОМЕР_3 та напівпричепа "Krone SDP 27" р/н НОМЕР_2 рухався в напрямку м. Одеса у правій смузі руху.

Вказані у протоколі та додатках до нього відомості підтверджують встановлені судом обставини щодо місця дорожньо-транспортної пригоди, що в свою чергу відповідає свідченням обвинуваченого.

Актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу автопоїзда у складі тягача «DAF XF105.460» р/н НОМЕР_1 та напівпричепу «KRONE SDP 27» р/н НОМЕР_2 від 06.03.2025 року.

Протоколом перевірки технічного стану транспортного засобу № 01619-01224-23 від 19.10.2023 року, за яким транспортний засіб «DAF XF105.460» р/н НОМЕР_1 визнано технічно справним.

Протоколом перевірки технічного стану транспортного засобу № 01619-01225-23 від 19.10.2023 року, відповідно до якого транспортний засіб напівпричеп «KRONE SDP 27» р/н НОМЕР_2 визнано технічно справним.

Висновком експерта судово-медичної експертизи № 768 від 07.03.2024 року, за яким на при експертизі трупа ОСОБА_11 встановлена поєднана травма голови тулуба та кінцівок:

- відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забійної рани обличчя, саден обличчя, крововиливу у м`які тканини голови, багатоуламкового перелому кісток склепіння та основи черепу, крововиливів під м`яку мозкову оболонку;

- закрита травма грудей у вигляді множинних переломів 1-10-го правих та лівих ребер, розриву легенів з крововиливом в плевральні порожнини;

- закрита травма живота у вигляді забою печінки;

- закритий перелом куприка, розрив лівого крижо-клубового з`єднання, відкритий перелом кісток лівої кисті та передпліччя;

- забійна рана ділянки лівої пахової складки, садна кінцівок.

Смерть ОСОБА_11 настала від встановленої поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок: відкритої черепно-мозкової травми у вигляді багатоуламкового перелому кісток склепіння та основи черепу, крововиливів під м`яку мозкову оболонку; закритої травми грудей у вигляді множинних переломів 1-10-го правих та лівих ребер, розриву легенів з крововиливом в плевральні порожнини; закритої травми живота у вигляді забою печінки; закритого перелому куприка, розриву лівого крижо-клубового з`єднання, відкритого перелому кісток лівої кисті та передпліччя. Вважаючи на вищевказане, а також на масивність, множинність, різноманіття ушкоджень, ознаки загального струсу тіла вказують на можливість їх спричинення при контактуванні тіла з частинами кузова автомобіля, колесами автомобіля та елементами дорожнього покриття в умовах ДТП. Смерть ОСОБА_11 могла настати приблизно за 20-24 годин до експертизи трупа в морзі (07.03.24 з 12:10) тобто 06.03.24 з 12:10 до 16:10. При судово-токсикологічному дослідження крові від трупа ОСОБА_11 етиловий спирт не виявлений.

Актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 000761 від 06 березня 2024 року, відповідно до якого 06 березня о 16 год. 05 хв. проведено огляд ОСОБА_4 та встановлено, що останній тверезий; ознак наркотичного сп`яніння не виявлено.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 07.03.2024 року з схемою та фотоматеріалами, проведеного на 413 км+700 м автодороги М-05 сполучення «Київ-Одеса» в Березівському районі Одеської області за участю ОСОБА_4 , який показав, що виявив пішохода-жінку, яка стояла па пішохідному переході на відстані 0,8 м від правого краю проїзної частини та поздовжньо на відстані 1,2 м від ближньої межі розмітки пішохідного переходу, а також вказав положення, де в цей момент був його транспортний засіб, при цьому після замірів установлено, що він знаходився за 164 м до пішохідного переходу. ОСОБА_16 вказав, що швидкість його руху становила 80 км/год, та наблизившись на відстань 31,4 м до пішохідного переходу, він виявив як жінка-пішохід з місця зупинки різко розпочала рух, перебігаючи проїзну частину по пішохідному переходу справа наліво, відносно напрямку його руху до м. Одеса, тому ОСОБА_16 застосував гальмування одночасно скеровуючи свій транспортний засіб в ліву смугу. Місце наїзду на пішохода знаходиться поперечно на відстані 8,2 м від правого краю проїзної частими, та поздовжньо на відстані 0,5 м від дальньої межі розмітки пішохідного переходу, при цьому з місця, де стояв пішохід, до місця наїзду пішохід подолав відстань 7,8 м ... за час: 3,44+3,67.

Зазначений протокол спростовує свідчення обвинуваченого в частині того, що потерпіла не перебувала на пішохідному переході, а перебувала на тротуарі.

Протоколом зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 07.03.2024 року з додатком, за якими вилучено відеофайл «1 _03_R_0437. dav» на носії інформації - карти пам`яті «Kingstone» типу «MicroSD» об`ємом 16 Gb, яка була надана уповноваженою особою ПП «Фірма Світал» ОСОБА_17 .

Протоколом огляду документа від 11.03.2024 року, яким оглянуто відеофайл «1 _03_R_0437. dav» на носії інформації - карти пам`яті «Kingstone» типу «MicroSD» об`ємом 16 Gb, яка була надана уповноваженою особою ПП «Фірма Світал» ОСОБА_17 та встановлено, що Запуском файлу «1_03_R_0437.dav» за допомогою програми для відтворення відеофайлів «VLC Media Player», на дисплеї Ноутбука почав відображатися кольоровий відеозапис з камери відеоспостереження розташованої на будівлі АЗС «Світал», що за адресою: Одеська обл., Іванівський район, с. Баранове, автошлях «Київ-Одеса», 412 км, яка фіксує проїзну частину автодороги М-05 сполученням «Київ Одеса» на 413 км + 700 м, що в Березівському районі Одеської області. Ракурс у напрямку міста Києва. При цьому рух транспортних засобів на відеозаписі зліва направо - у напрямку міста Києва, справа наліво - у напрямку міста Одеси. На відеозаписі зафіксована денна пора доби, опади відсутні, асфальтоване дорожнє покриття проїзної частини у сухому стані. В ракурсі камери відеоспостереження видно частину пішохідного переходу через автодорогу «Київ Одеса», а саме зі сторони смуг для руху до м. Києва, який позначений дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожнім знаком 5.38.1/2. На початку відеозапису зафіксована дата «2024(рік)-03(місяць)-06(число)» і час «16(години):04(хвилини):38(секунди)». На відеозаписі ДТП не зафіксовано, однак починаючи з часу « 16:05:48» на таймері відеозапису можна спостерігати рух транспортного засобу, яким за зовнішніми ознаками є автопоїзд у складі сідлового тягача марки «DAF XF 105.460», р/н НОМЕР_4 з напівпричепом марки «KRONE SDP 27», р/н НОМЕР_2 , безпосередньо перед ДТП. Починаючи з часу «16:05:50» на таймері відеозапису спостерігається сповільнення транспортного засобу, яким за зовнішніми ознаками є автопоїзд у складі сідлового тягача марки «DAF XF 105.460», р н НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «KRONE SDP 27», р/н НОМЕР_5 , та характерний нахил кабіни тягача вперед при початку процесу його гальмування.

Висновком експерта №24-1326 судової транспортно-трасологічної експертизи слідів на вантажному автопоїзді у складі сідельного тягача «DAF XF 105.460» р/н НОМЕР_1 та напівпричепа «Krone SDP 27» р/н НОМЕР_2 від 11.04.2024 року, за яким на автопоїзді у складі сідельного тягача «DAF XF 105.460» р/н НОМЕР_1 та напівпричепа «Krone SDP 27» р/н НОМЕР_2 , в передній частині кабіни тягача справа, на ділянці шириною до 60 см виявлена група слідів та пошкоджень, які характеризують ударну взаємодію з об`єктом, який мав інерційну масу, але не мав рівноміцних металу слідоутворюючих кромок, і які в сукупності є основними ознаками контакту з тілом пішохода по механізму наїзду передньою частиною з подальшим відкиданням за ходом автопоїзду. Наїзд мав місце в районі межи між лівою та середньою смугами, можливо на пішохідному переході, оскільки саме одразу від нього починається слід ковзання тіла пішохода.

Висновком експерта №24-1325 судової автотехнічної експертизи технічного стану систем керування та ходової частини вантажного автопоїзда в складі сідельного тягача «DAF XF 105.460» р/н НОМЕР_1 та напівпричепа «Krone SDP 27» р/н НОМЕР_2 від 11.04.2024 року, з якого вбачається, що рульове керування, гальмова система та ходова частина автопоїзда в складі сідельного тягача «DAF XF 105.460» р/н НОМЕР_1 та напівпричепа «Krone SDP 27» р/н НОМЕР_2 на момент експертного огляду та на момент ДТП перебували в технічно працездатному стані, забезпечували водію можливість безпечно керувати ним без несправностей, що раптово проявлялися та впливали на стійкість руху.

За висновком експерта №24-1388 судової автотехнічної експертизи обставин наїзду вантажного автопоїзда у складі сідельного тягача «DAF XF 105.460» р/н НОМЕР_1 та напівпричепа «Krone SDP 27» р/н НОМЕР_2 на пішохода від 11.04.2024 року, належні дії водія автопоїзда в умовах пригоди регламентувалися вимогами пункту 18.1 ПДР, відповідно до яких він повинен був надати дорогу пішоходу на пішохідному переході. Дії водія автопоїзда в умовах пригоди не повідали вимогам пункту 18.1 ПДР. Водій автопоїзда належним виконанням вимог пункту 18.1 ПДР мав технічну можливість уникнути наїзду. З технічного точки зору, дії водія автопоїзда, що не відповідали вимогам пункту 18.1 ПДР, знаходяться в причинному зв`язку з фактом ДТП.

Всі вищенаведені докази, досліджені в судовому засіданні, оцінені судом як належні та допустимі, містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні.

Дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він, керуючи транспортним засобом, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, що спричинило смерть потерпілої.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, складається з: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, суспільно небезпечних наслідків, причинного зв`язку між порушенням і наслідками. Відсутність хоча б одного з елементів об`єктивної сторони виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності.

При виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху, що також може виключити відповідальність водія.

Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.03.2020 у справі № 130/720/17.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 року, у випадках, коли передбачені ст.286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому, треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Під час судового розгляду сторона захисту не зверталась з клопотанням про визнання недопустимими будь яких доказів, не заявляла клопотань про перевірку показів обвинуваченого.

Суд вважає, що висновок судової автотехнічної експертизи експерта ОСОБА_18 є обґрунтований, ґрунтується на досліджених судом доказах та вимогах Правил дорожнього руху, а тому указаний висновок суд визнає належним та допустимим доказом, що не спростовано стороною захисту, який дає підстави суду для висновку, що в діях водія вбачається невідповідність вимогам п.18.1 ПДР та знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Суд також вважає допустимим доказом проведення слідчого експерименту від 07.03.2024 року за участю ОСОБА_4 , який був у статусі свідка, якому в подальшому було пред`явлено підозру та обвинувачення, оскільки дана слідча дія була проведена в присутності обвинуваченого та понятих. ОСОБА_4 було роз`яснено його право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для його підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення; слідчий експеримент проведено з метою відтворення обставин ДТП, а не одержання від свідка ОСОБА_4 викривальних показань. Експертиза, за якою було встановлено, що саме дії ОСОБА_4 призвели до настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у ч. 2 ст. 286 КК, мала місце вже після проведення слідчого експерименту.

Відповідно до висновків викладених у постанові ВС від 21 жовтня 2020 року справа № 345/522/16-к, за приписами п. 1 ч. 3ст. 87 КПК України суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ОСОБА_4 є винуватцем ДТП. Під час цієї слідчої дії йому була надана можливість висловити свою власну точку зору з приводу усіх обставин дорожньо-транспортної пригоди і в такий спосіб вплинути на вирішення справи, що не суперечить засаді верховенства права.

При цьому суд звертає увагу на те, що саме обвинувачений діяв у невідповідності з вимогами Правил дорожнього руху, перевагу у русі мав пішохід, який стояв на нерегульованому пішохідному переході.

Таким чином, протиправні, винні дії ОСОБА_4 призвели до вищезазначених наслідків, а саме: загибелі ОСОБА_11 .

Оцінуючи в сукупності досліджені в ході судового розгляду докази, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, визнаних судом встановленими та наведених у вироку, доведена у повному обсязі та кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 , оскільки обвинуваченим ОСОБА_4 було порушено вимоги п.п. 1.5; 2.3 б); 18.1 Правил дорожнього руху України.

При призначенні покарання суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Тому суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України» суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд у відповідності до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який у відповідності до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Вивченням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває,хворіє,працевлаштований, працює водієм та зарекомендував себе дисциплінованим, відповідальним, рішучим працівником, офіційно не одружений, має місце постійного проживання, за яким характеризується позитивно.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , у відповідності до ст. 67 КК України, під час судового розгляду не встановлено.

Обставини, які згідно з положеннями ст.66 КК України, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд визнає щире каяття, оскільки обвинувачений негативно ставиться до скоєного, надає критичну оцінку своїм діям, визнав вину, має бажання залагодити провину шляхом частково відшкодування шкоди, тобто вчиняє дії спрямовані на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

З урахуванням характеру і ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, позицію сторін кримінального провадження, а саме потерпілих, які просили призначити обвинуваченому найсуворіше покарання у виді позбавлення волі та прокурора, який також висловив позицію щодо необхідності призначення покарання у виді позбавлення волі, беручи до уваги те, що шкода завдана кримінальним правопорушенням не відшкодована в повному обсязі, інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання у виді позбавлення волі, та про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання, та з урахуванням особи обвинуваченого, вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

При вирішенні питання про доцільність позбавлення ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами суд виходить з наступного.

Згідно з п.п. 20, 21 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й мотиви допущених особою порушень правил дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, і з огляду на ці обставини визначати доцільність застосування до обвинуваченого додаткового покарання, зокрема позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд зауважує, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку, залежно від конкретних обставин кримінального провадження. Такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 10.08.2021 року, справа № 137/807/20.

З урахуванням того, що ОСОБА_4 допустив порушення положень Правил дорожнього руху, які знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали у виді спричинення смерті потерпілої, суд вважає за необхідне призначити йому додаткове покарання в межах санкції, встановленої ч.2 ст.286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Додаткове покарання, в даному випадку позбавлення права керування транспортними засобами, має важливе значення для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Звільнення ОСОБА_4 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, за вказаними стороною захисту обставин, а саме, що водіння для нього є єдиним способом заробітку, на переконання сулу, не зможуть забезпечити реалізацію цілей покарання, що негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримання Правил дорожнього руху.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на переконання суду, не є обмеженням права обвинуваченого на працю, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмежені її прав і свобод.

Будь-який вид покарання, передбачений КК, призводить до звуження прав обвинуваченої особи. Однак, таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально-каране діяння.

Відтак, суд вважає, що обставини справи не містять обґрунтованих переконань, що у своїй сукупності дають підстави прийти до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначення вказаного покарання буде відповідати загальним засадам кримінального закону, тяжкості скоєного, обставинам правопорушення, особі обвинуваченого, а також не тільки меті покарання, передбаченого ст. 50 КК України, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

Щодо цивільного позову суд зазначає таке.

В рамках даного кримінального провадження заявлено цивільний позов ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_9 , до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до зменшених позовних вимог якого просили стягнути з обвинуваченого на їх користь моральну шкоду у розмірі 3 000 000 грн. кожній по 1/3 частини, а саме по 1 000 000 грн., а також судові витрати на правничу допомогу у розмірі 80 000 грн.

Захисником обвинуваченого подано відзив на цивільний позов, в якому визнають цивільний позов частково, а саме щодо моральної шкоди у розмірі 300 000 грн.: в рівних частках на користь потерпілих по 100 000 грн.; в іншій частині позовних вимог просять відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як встановлено в судовому засіданні вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення доведена, та в судовому засіданні встановлено характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 23 ЦК передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізувати, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Вирішуючи питання щодо розміру стягнення з обвинуваченого на користь цивільних позивачів морального відшкодування, суд враховує, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого, які призвели до смерті матері цивільних позивачів, останнім заподіяно моральну шкоду, а наслідки для них є психотравмуючими та обумовили порушення психоемоційної та соціальної сфер існування. Суд врахував, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого цивільні позивачі перенесли душевні страждання, пережили емоційний стрес, у них виникла необхідність адаптуватися до нових умов існування та життєдіяльності без близької людини, смерть ОСОБА_11 обумовила необхідність цивільним позивачам залучення фізичних, душевних та матеріальних ресурсів на подолання наслідків смерті найближчої людини - матері.

Враховуючи глибину і тривалість моральних страждань цивільних позивачів, настання невідворотних наслідків у виді смерті рідної людини, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 моральної шкоди підлягають задоволенню частково у розмірі 1 200 000,00 гривень, тобто по 400 000, 00 грн. кожній, відповідно, що відповідає вимогам розумності та справедливості за обставинами даного кримінального провадження.

Судом також встановлено, що обвинуваченим були перераховані кошти на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 у розмірі 35 000,00 грн. та на користь ОСОБА_7 у розмірі 35 000,00 грн., що підтверджується оригіналами квитанцій, однак, оскільки вони фактично не отримані потерпілими, то суд не вбачає підстав для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди в таких розмірах.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

До таких ж висновків приходить ЄСПЛ: Рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04; Рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Суд встановив, що понесені цивільними позивачами витрати на правничу допомогу в розмірі 80 000 грн. підтверджуються: договорами про надання правничої (правової) допомоги №38 від 26 березня 2024 року, № 39 від 26 березня 2024 року, № 40 від 26 березня 2024 року; квитанціями від 26.03.2024 року, в яких зазначається про отримання адвокатом ОСОБА_9 гонорару у розмірі 80 000 грн.; розрахунками суми гонорару адвоката за надання правової допомоги щодо укладених договорів про надання правничої (правової) допомоги №38 від 26 березня 2024 року, № 39 від 26 березня 2024 року, № 40 від 26 березня 2024 року.

Суд вважає, що відображена у доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності, співмірності та часу витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має врахувати розумність заявленого розміру, а також має пересвідчитись, що витрати є співмірними зі складністю справи, наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений на їх надання час відповідають критерію реальності витрат, були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

На переконання суду, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 80 000 грн., є завищеними, належним чином не обґрунтованими, такими, що не відповідають критерію реальності витрат, не були фактичними і неминучими, та становлять надмірний тягар для цивільного відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат, а тому з врахуванням критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), враховуючи складність справи та виконані роботи, принцип співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру до 20 000 гривень кожній, відповідно.

Згідно з ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Обвинувачений клопотань про звільнення його від оплати процесуальних виплат чи зменшення їх розміру у судовому засіданні не заявляв, тому на підставі ст. 124 КПК України судові витрати на загальну суму 8 330 грн. 08 коп. підлягають стягненню з останнього в дохід держави.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

Оскільки наразі до обвинуваченого запобіжні заходи не застосовувались, суд вважає що початок строку відбування покарання, необхідно обраховувати після вступу вироку в законну силу, з моменту фактичного його затримання.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання обраховувати після вступу вироку в законну силу, з моменту фактичного затримання

Цивільний позов ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_9 , до ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 400 000 (чотириста тисяч) грн 00 коп., а також судові витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 400 000 (чотириста тисяч) грн 00 коп., а також судові витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 400 000 (чотириста тисяч) грн 00 коп., а також судові витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Після набрання вироком законної сили арешт, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року (справа №947/8502/24) зняти.

Речові докази:

вантажний автопоїзд в складі сідельного тягача «DAF XF 105.460» р/н НОМЕР_1 та напівпричепа «Krone SDP 27» р/н НОМЕР_2 вважати повернутими за належністю;

відеофайл «1 ОСОБА_19 » на носії інформації - карти пам`яті «Kingstone» типу «MicroSD» об`ємом 16 Gb залишити в матеріалах справи.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 8 330 (вісім тисяч триста тридцять) грн. 08 коп.

Запобіжні заходи щодо обвинуваченого не застосовувались.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його оголошення вручити учасникам справи.

Суддя ОСОБА_20