ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 355 КК України;

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 355 КК України;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 355 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_7 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 122 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с. Воскресенівка, Новомосковського району, Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_8 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_9 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 122 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та продовжено запобіжні заходи обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , у вигляді тримання під вартою строком до 07 лютого 2025 року включно, без визначення застави. Обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 07 лютого 2025 року з альтернативою внесення застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908 400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) гривень.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначає, що ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 355 КК України, тяжкості покарання, що загрожує останнім у разі визнання винуватими, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, конкретних обставин, зухвалості та характеру інкримінованих злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, осіб обвинувачених, ролі кожного з них у вчиненні протиправних дій, а також відсутності сталих соціальних зв`язків та будь-яких зв`язків з державою, суд дійшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 покладених на них процесуальних обов`язків, що виправдовує продовження найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд зазначив, що з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на встановлені та наведені у цьому рішенні обставини у їх сукупності, зокрема, те, що ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 серед іншого обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного із застосуванням насильства, з урахуванням конкретних обставин, зухвалості та характеру інкримінованих злочинних дій, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, суд вважає за недоцільне, у даному випадку, визначати розмір застави обвинуваченим.

Стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суд зазначив, про обгрунтованість обвинувачення останніх у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 122 КК України, тяжкості покарання, що загрожує останнім у разі визнання винуватими, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, конкретних обставин інкримінованих дій, зухвалості та характеру насильницьких дій відносно потерпілого ОСОБА_15 , які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, осіб обвинувачених, ролі кожного з них у вчиненні протиправних дій, а також відсутності сталих соціальних зв`язків та будь-яких зв`язків з державою, суд дійшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покладених на них процесуальних обов`язків, що виправдовує продовження найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вказує, що обрані відносно обвинувачених запобіжні заходи є достатніми та необхідними для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених, відповідають характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

- захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 не погоджуючись з вказаним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 .

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в ухвалі суду не зазначено жодних доказів і підстав, що до спростування доводів сторони захисту.

Зазначає, що судом не дотримано приписів зазначених у Рішенні КС № 1-р/2017 від 23.11.20217 року. При ухваленні рішення про продовження строку тримання під вартою, судом не прийнято до уваги, що попередній строк тримання під вартою був ухвалений слідчим суддею 17 жовтня 2024 року, з порушенням правил відводу і автоматичного розподілу справи, тобто незаконним складом суду.

Вказує, що судом не враховано ряд обставин, що його підзахисний до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, проживає і зареєстрований за постійною адресою, у родині нижчій за середній рівень забезпечення, має добру репутацію, постійне не офіційне місце роботи, характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

- захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 не погоджуючись з вказаним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в ухвалі суду не зазначено жодних доказів і підстав, що до спростування доводів сторони захисту.

Зазначає, що судом не дотримано приписів зазначених у Рішенні КС № 1-р/2017 від 23.11.20217 року. При ухваленні рішення про продовження строку тримання під вартою, судом не прийнято до уваги, що попередній строк тримання під вартою був ухвалений слідчим суддею 17 жовтня 2024 року, з порушенням правил відводу і автоматичного розподілу справи, тобто незаконним складом суду.

Вказує, що судом не враховано ряд обставин, що його підзахисний до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, проживає в благодійній родині, без батька, мати перебуває в декретній відпустці, його рідний брат з 2014 року по даний час служить в ЗСУ, має державні нагороди й неодноразово був поранений, а він фактично забезпечував грошовими коштами і продуктами харчування свою родину.

Також зазначає, що його підзахисний переніс операційне втручання та на даний час перебуває на реабілітаційному періоді, не може застосовувати фізичні навантаження, він продовжував працювати неофіційно для забезпечення потреб своєї родини.

- захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 не погоджуючись з вказаним рішенням подала апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинувачених запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в ухвалі суду не зазначено жодних доказів і підстав, що до спростування доводів сторони захисту.

Вказує, що прокурором не було доведено наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Вказує, що судом не було враховано дані про особи обвинувачених.

ОСОБА_12 , раніше не судимий, має вищу освіту, має сім`ю, перебуває в цивільному шлюбі з ОСОБА_16 разом з якою мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , є волонтером благодійної організації. Вказане беззаперечно свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_12 має батьків, цивільну дружину, тобто має сім`ю, родину, постійне місце мешкання, тобто має міцні соціальні зв`язки. Крім того, обвинувачений ОСОБА_12 тривалий період часу працює у сфері надання та забезпечення транспортних перевезень, чим утримує свою родину, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, та до подій (його затримання), що трапились 22 березня 2024 року, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, не має негативної репутації.

Таким чином продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є занадто суворим та до обвинуваченого ОСОБА_12 необхідно застосувати запобіжний захід не пов`язаний з обмеженням волі.

ОСОБА_13 раніше не судимий, одружений, має сім`ю, разом з якою мешкає за адресою: АДРЕСА_6 , має матір - інваліда, дружину, тобто має сім`ю, родину, постійне місце мешкання, тобто мас міцні соціальні зв`язки. Крім того, обвинувачений ОСОБА_13 тривалий період часу працює у сфері надання та забезпечення транспортних перевезень, має активну громадську діяльність в сфері спору, чим утримує свою родину, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, та до подій (його затримання), що трапились 22 березня 2024 року, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, не має негативної репутації.

Таким чином продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є занадто суворим та до обвинуваченого ОСОБА_13 необхідно застосувати запобіжний захід не пов`язаний з обмеженням волі.

ОСОБА_14 раніше не судимий, має постійне місце мешкання за адресою: АДРЕСА_10 , що належить на праві приватної власності його дружині ОСОБА_17 , де подружжя мешкає вдвох та характеризуються позитивно (що підтверджується характеристикою за місцем мешкання від 28 березня 2024 року, копія якої долучена до матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування), ОСОБА_14 перебуває в шлюбі з ОСОБА_17 , тобто має сім`ю, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та характеристикою за місцем його фактичного мешкання. Дружина ОСОБА_14 є інвалідом 3 групи (з дитинства), що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 566934 від 22 травня 2024 року, якій протипоказана праця на постійній основі у зв`язку зі станом здоров`я та потребує проведення операції із подальшим стороннім доглядом під час лікування та реабілітації, ОСОБА_14 має позитивну характеристику з колишнього місця роботи.

Крім того, захисник зазначає, що судом грубо порушено право на захист на стадії підготовчого судового засідання, оскільки не встановлено чи отримали всі обвинувачені та сторона захисту копії обвинувального акту відносно себе, що знаходиться на розгляді під час підготовчого судового засідання по справі № 204/10299/24, чи ознайомлені обвинувачені та сторона захисту з матеріалами кримінального провадження № 0000262 від 12 березня 2024 року.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтримали доводи апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думки учасників процесу, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувають матеріали кримінального провадження № 0000262 від 12.03.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 355 КК України; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 122 КК України.

Відповідно до матеріалів провадження, до обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В судовому засіданні, 10 грудня 2024 року, в порядку ст. 331 КПК України, прокурор звернувся з клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яке мотивував наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати.

Для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно вважав доведеними вищезазначені ризики, для запобігання яким продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним з огляду на наступне.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність, зазначених ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, переховування обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, які на даний час не опитані.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 строку тримання під вартою посилався на те, що останні обґрунтовано обвинувачуються у вимогі передачі чужого майна та права на майно, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , поєднаній з насильством небезпечним для життя чи здоров?я потерпілого ОСОБА_15 , вчиненій в умовах воєнного стану, у незаконному позбавленні волі потерпілого ОСОБА_15 з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , що супроводжувалося заподіюванням фізичних страждань потерпілому, у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом та іншим важливим особистим документом, а також у примушуванні до виконання цивільно-правових зобов`язань, за відсутності ознак вимагання, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_19 , тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 355 КК України за обставин, детально викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду. Розуміючи можливе застосування тяжкого покарання, у разі визнання їх винуватими у вчиненні злочинів, останні можуть переховуватися від суду задля уникнення покарання за вчинені ними кримінальні правопорушення.

Крім того, суд ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обґрунтовано обвинувачуються у вимозі передачі чужого майна та права на майно, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_18 , поєднаній з насильством небезпечним для життя чи здоров?я потерпілого ОСОБА_15 , вчиненій в умовах воєнного стану, у незаконному позбавленні волі потерпілого ОСОБА_15 з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіюванням фізичних страждань потерпілому, у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом та іншим важливим особистим документом, а також у закінченому замаху на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із анальним проникненням в тіло потерпілого ОСОБА_15 з використанням скляної пляшки, без добровільної згоди останнього (зґвалтування) групою осіб з ОСОБА_18 та спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_15 з метою залякування останнього та примусу до вчинення їх вимог, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 122 КК України за обставин, детально викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду.

При цьому, апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні апеляційний суд враховує встановлений КПК порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Відтак, з огляду на ту обставину, що допит потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про продовження існування вказаного ризику.

Не спростовують правильності висновків суду й відомості про осіб обвинувачених, які мають певні соціальні зв`язки, утриманців та постійне місце проживання, оскільки зазначені обставини існували і на момент вчинення інкримінованих їм злочинів, однак не стали тими стримуючими факторами, які б могли запобігти їх вчиненню.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг захисників в цій частині спростовуються змістом самої ухвали, а тому є неприйнятними.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позбавлення волі людини не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину (рішення ЄСПЛ справі Мамедова проти Росії). Тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ справах справах Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії).

При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

В той же час, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції про неможливість запобігти зазначеним ризикам шляхом застосування до обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Слід врахувати, що призначення застави це не покарання підозрюваного чи обвинуваченого, а лише забезпечення виконання покладених на нього обов`язків. Суд має переконатися, що застава здатна примусити підозрюваного не шкодити розслідуванню та з`явитися в судові засідання.

Виходячи з мети застави, головним критерієм, за яким має бути визначений розмір застави, є його достатність для забезпечення виконання підозрюваним його процесуальних обов`язків.

Саме така позиція міститься в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Згідно з рішенням у справі «Мангурас проти Іспанії» суд зазначив, що суму застави необхідно оцінювати за ступенем впевненості, що можлива перспектива втрати застави буде діяти як достатній стримуючий фактор, щоб розвіяти будь-яке бажання втекти.

Аналогічної думки ЄСПЛ дотримався в справі «Істоміна проти України» де зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 ЄКПЛ, мають на меті забезпечити не відшкодування будь-яких збитків, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні.

Отже, при визначенні розміру застави суд в першу чергу має врахувати майновий та сімейний стан підозрюваного, інші дані про його особу, а вже потім інші обставини, наприклад вагомість доказів обвинувачення, тяжкість покарання та наявність збитків.

Судом апеляційної інстанції встановлено що обвинуваченому ОСОБА_12 , ОСОБА_13 інкримінується вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 355 КК України, які є тяжкими та особливо тяжкими злочинами.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи відомості про особи обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , обставини кримінального правопорушення та поведінку обвинувачених, їх ролі, є можливим визначення розміру внесення застави у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Враховуючи відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_14 , обставини кримінального правопорушення та поведінку обвинувачених, його ролі, є можливим визначення розміру внесення застави у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Таким чином доводи апеляційних скарг захисників щодо можливості застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу є частково слушними та підлягають частковому задоволенню.

Такий розмір застави відповідає й практиці ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 20 листопада 2010 року у справі «Мангурас проти Іспанії» суд зазначив, що перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Приймаючи про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про їх особу, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 в цій частині спростовуються змістом самої ухвали, а тому є неприйнятними.

Водночас, враховуючи, те що на цей час, судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд ще триває, поведінку учасників судового провадження, а також положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та рішення ЄСПЛ Бевз та інші проти України від 25 червня 2020 року й Левченко та інші проти України від 11 квітня 2020 року, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

За змістом ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є поведінка учасників кримінального провадження.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є, зокрема складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо, поведінка учасників кримінального провадження тощо.

У даному випадку, апеляційний суд погоджується з тим, що розгляд цього кримінального провадження потребує значного часу, з огляду на характер та об`єм пред`явленого обвинувачення, значну кількість потерпілих, свідків та письмових доказів сторони обвинувачення, які підлягають допиту та дослідженню в судовому засіданні, процесуальну поведінку самих обвинувачених та їх захисників, графік призначення судових засідань та підстави їх відкладення.

Апеляційний суд наголошує на тому, що у разі очевидного зловживання учасниками судового розгляду своїми процесуальними правами, порушення порядку проведення судового засідання, суд першої інстанції має застосовувати відповідні заходи реагування, які визначені кримінальним процесуальним законом та зазначені обставини не мають бути перешкодою для проведення судового розгляду в розумні строки.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг сторони захисту підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції має бути скасована з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , - задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року в частині продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 355 КК України скасувати.

В цій частині постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 07 лютого 2025 року включно з визначенням кожному із них застави у розмірі по 150 (сто п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок, у разі внесення якої ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , підлягають звільненню з-під варти.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_14 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 07 лютого 2025 року включно з визначенням кожному із них застави у розмірі по 200 (двісті) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 600 (шістсот п`ять тисяч шістсот) гривень 00 копійок, у разі внесення якої ОСОБА_14 підлягає звільненню з-під варти.

У випадку внесення застави та звільнення обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , з-під варти, покласти на кожного з них обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду у визначений час;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому вони проживають, без письмового дозволу суду;

- утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченим та свідками у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити кожному з обвинувачених, що у разі не з`явлення їх за викликом до слідчого, прокурора чи суду без поважних причин або не повідомлення ним про причини своєї неявки, або порушення ним обов`язків, покладених на них цією ухвалою, застава звертається у дохід держави.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде складений і проголошений учасникам судового провадження о 15-00 годині 17 січня 2025 року.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4