Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №11-сс/4805/700/24
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №296/10641/24 за апеляційною скаргою прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 20.11.2024,

ВСТАНОВИВ :

зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно.

В своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вище зазначену ухвалу слідчого судді, як незаконну, то постановити нову, якою задовольнити в повному обсязі клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_8 про накладення арешту на все майно, вилучене в ході проведення обшуку проведення обшуку від 14.11.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення власників або будь-яких інших осіб права на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном. При цьому, звертає увагу, що в кримінальному провадженні ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України. В ході затримання ОСОБА_9 вилучено медичну документацію сторонніх осіб в файлах спільно з аркушами з рукописними текстами та грошовими коштами. Медико-експертні справи громадян, вилучені в ході проведеного обшуку містять інформацію, яка раніше була отримана в ході проведення НСРД про те, що ОСОБА_9 , використовуючи свої знайомства в лікарській спільноті з метою досягнення злочинних умислів отримала необхідні лікарські заключення та анамнези від різних установ, які в подальшому стали підставою для присвоєння особам статусу особи з інвалідністю, зокрема 14 з вказаних осіб отримали діагноз «остеохондроз». Окрім того, проведеним оглядом медичної документації, що вилучена в Житомирській міській МСЕК №1 19.08.2024 встановлено коло осіб, які з метою ухилення від мобілізації, звернулися до ОСОБА_9 для оформлення «фіктивного лікування» та встановлення групи інвалідності, та мають в тому числі документи від імені ОСОБА_7 . В свою чергу, допитаний заявник у кримінальному провадженні - ОСОБА_10 повідомив, що у лікаря ОСОБА_7 на прийомі, які у інших лікарів, медичні висновки яких наявні у його справі, вилученої в ході обшуку МСЕК №1, він не був та не відвідував. Аналогічно, в ході проведення допитів, особи, яким було встановлено групу інвалідності МСЕК №1, справи яких вилучені 18.08.2024, не змогли підтвердити факт свого лікування у медичних закладах Житомирської області, не орієнтувалися у місці розташування лікарень, відділень, тощо, уникають прибуття на допит для дачі показів. Крім того, в ході проведеного 14.11.2024 обшуку в приміщенні Поліклініки №2 в м. Житомирі встановлено, що такі особи до поліклініки ніколи не звертались, відповідні висновки та лікарській заключення не отримували. Посилаючись на зазначене, вважає, що вилучені під час обшуку речові докази а саме жорсткий диск «Kingston» може зберігати в пам`яті відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, а грошові кошти могли бути здобуті внаслідок злочинної діяльності, і вказаний факт підлягає перевірці в ході досудового розслідування. В свою чергу, повернення речових доказів може негативно вплинути на всебічність, повноту та неупередженість проведення досудового розслідування, оскільки власник може вжити заходи, спрямовані на приховування, спотворення або знищення речових доказів з метою перешкоджання органу досудового розслідування у повному встановленні обставин вчинення кримінальних правопорушень.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, власника майна ОСОБА_7 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами перевірки матеріалів провадження, ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею при розгляді клопотання слідчого дотримано.

У відповідності до матеріалів судового провадження №296/10641/24, в провадженні СУ ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження №0000319 від 05 квітня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368, ч.3 ст.358 КК України.

Згідно змісту клопотання, у період з 17.04.2024 по 19.08.2024 медсестра ДЮСШОР «Полісся» ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб з достовірно невстановленими службовими особами Житомирської міської медико-соціальної експертизи № 1, отримала від військовослужбовця ОСОБА_10 неправомірну вигоду в загальному розмірі 126 000 гривень за вирішення питання щодо встановлення групи інвалідності.

20.08.2024 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.368 КК України.

Також встановлено, що ОСОБА_9 залучила до вказаної злочинної схеми: членів та представників Житомирської міської МСЕК №1, лікарів КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського», КП «Лікарня №1», КП «Лікарня №1 Поліклініка №1», КП «Лікарня №1 Поліклініка №2», КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка», ТОВ МДЦ «Експерт-Житомир». Окрім того, встановлено, що ОСОБА_9 , з метою отримання неправомірної вигоди, підшукувала осіб, які відповідно до вимог загальної мобілізації підлягають призову до лав ЗСУ, а також діючих військовослужбовців, які планують ухилитись від мобілізації та демобілізуватись за станом здоров`я. Таким особам оформлювалися документи фіктивного лікування в перелічених медичних установах міста Житомира з метою підтвердження фіктивних діагнозів. Окрім того, ряд лікарів медичних закладів м. Житомира (переважно невропатологи, терапевти та травматологи) оформлювали фіктивні виписки із медичних карток хворих, цим самим формуючи необхідні «історії хвороби». Для обґрунтування необхідності такого «лікування» та підтвердження діагнозу лікарями ТОВ МДЦ «Експерт-Житомир» формувалися необхідні заключення MPT. В ході здійснення досудового розслідування, в рамках проведення слідчих (розшукових) дій, встановлено коло лікарів ряду медичних закладів м. Житомира, які на підставі вищевказаних результатів МРТ досліджень оформлювали виписки із медичних карток хворих, особам, які фактично у вказаних закладах на лікуванні не перебували, цим самим сприяли проведенню «Активного лікування» та формування відповідної історії хвороби для призначення групи інвалідності в подальшому. Після оформлення медичної документації із фіктивними діагнозами сформовані справи ОСОБА_9 направляла до Житомирської міської комісії МСЕК №1, члени якої приймають рішення щодо встановлення групи інвалідності. В ході обшуку приміщення Житомирської міської МСЕК №1 виявлено акти медичного огляду ряду осіб, медична документація яких має ознаки фіктивності. В ході огляду акту медичного огляду ОСОБА_10 встановлено, що серед медичної документації, яка стала підставою для прийняття рішення комісією про встановлення останньому групи інвалідності, наявне направлення на МСЕК, форма медичної документації 088/0, яке відповідно до позначень у лівому верхньому кутку виконане на бланку «Поліклініка №2 КП «Лікарня №1» Житомирської міської ради, діагноз винесено лікарем ОСОБА_7 . Окрім того наявна виписка № 4122 від 31.07.2024 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Поліклініки №1 КП Лікарня №1, форма №027/о, видана ОСОБА_10 , в якій наявні записи лікуючого лікаря ОСОБА_7 . В ході допиту, ОСОБА_10 повідомив, що у період з 2021 по 2024 рік до КП «Поліклініка №2 «Лікарня №1» Житомирської міської ради, не звертався, з лікарем ОСОБА_7 не знайомий, лікування, а також лікарську консультативну комісію, у вказаному закладі не проходив. Оглядом вилучених документів встановлено, що серед медичної документації, яка стала підставою для прийняття рішення експертною комісією щодо встановлення групи інвалідності наявні направлення на МСЕК, форма медичної документації 088/0 лікарської консультативної комісії Поліклініка №2 КП «Лікарня №1» Житомирської міської ради, зокрема видані таким особам: ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , лікуючим лікарем ОСОБА_7 . В ході проведення допитів осіб, яким було встановлено групу інвалідності, такі не змогли надати власних медичних карток із відповідними відомостями, не орієнтувалися у місці розташування лікарні, відділення, кабінетів лікарів ЛКК, не пояснили за яких саме обставин та ким останні були направленні для проходження обстеження в Поліклініці №2 КП Лікарня №1, з яких причин не звернулися у лікарню за місцем реєстрації чи проживання, тощо, уникають прибуття на допит для дачі показів, або відповідно до статті 63 Конституції України відмовляються від дачі показів.

14.11.2024 на підставі ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира № 296/10420/24 від 11.11.2024 в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_7 , проведено обшук, під час якого виявлено та вилучено наступне майно: грошові кошти національної валюти, в загальній сумі 56 600 грн.; грошові кошти іноземної валюти, в загальній сумі 420 Євро; грошові кошти іноземної валюти, в загальній сумі 4763 долари США; жорсткий диск марки «Kingston», об`ємом 500 GB, з надписом SA2000M8/GB.

Вище зазначене виявлене та вилучене майно визнане речовими доказами у даному кримінальному провадженні постановою старшої слідчої СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_8 від 14.11.2024 (а.п.13).

15.11.2024 старша слідча СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_8 звернулась з відповідним клопотанням про арешт майна, за результатами розгляду цього клопотання слідчого, слідчим суддею постановлена оскаржувана ухвала.

За результатами апеляційної перевірки встановлено, що визначені процесуальним законом підстави для накладення арешту на вище зазначене майно - відсутні.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту, слідчий суддя зазначив, що органами досудового слідства не доведено, що вищевказане тимчасово вилучене майно має значення речових доказів у даному кримінальному провадженні, відповідає критеріям визначеним ст.ст.98, 170 КПК України та не доведена потреба у застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

З вказаним висновком погоджується й апеляційний суд та вважає, що клопотання слідчого про арешт майна не відповідає вимогам ст.171 КПК України, що належно враховано слідчим суддею при його розгляді.

Так, посилаючись у клопотанні, що вилучене майно є речовим доказом у кримінальному провадженні №0000319 від 05.04.2024р та наявні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для його арешту, слідчий та прокурор, який погоджував клопотання, повинні були зібрати і надати слідчому судді достатні на цьому етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Між тим, жодних доказів того, що вилучене майно, є предметом та доказом у даному кримінальному провадженні, в матеріалах провадження не міститься. Не приведені такі докази і в клопотанні слідчого, що свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування.

Встановивши дані обставини, на переконання апеляційного суду, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку, що органами досудового розслідування та доданими до клопотання про накладення арешту на майно документами не доведено, що вилучені грошові кошти та жорсткий диск можуть бути використані як доказ факту чи обставин вчинення кримінального правопорушення щодо підроблення документів та одержання неправомірної вигоди службовою особою, передбаченого ч.3 ст.368, ч.3 ст.358 КК України. Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 11.11.2024 дозвіл на обшук квартири по місцю проживання свідка ОСОБА_7 з метою відшукання та вилучення саме грошових коштів взагалі не надавався, законні підстави вилучення грошових коштів під час обшуку були відсутні.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що органом досудового розслідування не доведено правову підставу та мету для накладення арешту на майно, передбачені п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, при розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч.1 ст.175, ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України, висновки викладенні в оскаржуваному рішенні є законними та обґрунтованими.

Згідно із ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі прокурора, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження та не спростовують висновків слідчого судді про відсутність правової підстави для арешту майна.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законне та обґрунтоване рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 20.11.2024, якою відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :