Виноградівський районний суд Закарпатської області
______________________________________________________________
Справа № 299/818/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000099 від 09 липня 2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, росіянки, уродженка м. Донецьк, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, з середньої освітою, одруженої, непрацюючої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;

№ 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і російська федерація (далі - рф).

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.

20 лютого 2014 року з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії рф території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади рф і службовими особами зс рф розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія російської федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року Про Стратегію національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні Російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил Російської федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку Російської федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку Російської федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.

21 лютого 2022 з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

У період до приблизно 05 години 00 хвилин 24 лютого 2022 року президент російської федерації володимир путін, а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс рф на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині президентом російської федерації володимиром путіним оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади рф, її збройних сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці збройних сил російської федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частин вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

З метою відсічі військовій агресії рф 24.02.2022 Указами Президента України у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та який діє на даний час.

Рішенням Верховної Ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року російська федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.

Як встановлено, планування, фінансування та реалізація російською федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, зс рф, Головного розвідувального управління Генерального штабу збройних сил російської федерації, федеральної служби безпеки російської федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після початку збройної агресії рф проти України, будучи прихильницею окупаційної політики, здійснюваної рф щодо України та підтримуючи ідеологічну основу так званого «русского мира» з використанням інформаційних ресурсів (соціальних мереж) свідомо поширює матеріали, що здійснюють виправдовування та заперечення збройної агресії рф проти України.

Так, на виконання свого злочинного умислу громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, будучи обізнаною про здійснення рф збройної агресії проти України, керуючись ідеологічними мотивами, маючи у своєму розпорядженні, загальнодоступний обліковий запис в соціальній мережі «Одноклассники» під назвою « ОСОБА_6 », (за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 усвідомлюючи, що поширені нею матеріали формують певні ідеї погляди серед широкого кола осіб, поширила з єдиним умислом публікації, у яких містяться виправдовування та заперечення збройної агресії рф проти України.

У такий спосіб ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , використовуючи сторінку в соціальній мережі «Одноклассники» під назвою « ОСОБА_6 », (за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи за місцем фактичного проживання в АДРЕСА_1 за допомогою власного мобільного телефону марки Samsung Galaxy A50 (IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ) з єдиним умислом, поширила наступні публікації:

1. Так, не раніше 18 жовтня 2022 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, користувач під ніком « ОСОБА_6 », на власній сторінці в соціальній мережі «Одноклассники», поширила відеоматеріал із заголовком (мовою оригіналу): « ІНФОРМАЦІЯ_3 », (який доступний за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2

В даній публікації автор відеоматеріалу - констатуючи неправомірність безпідставність обвинувачень Росії з боку країн заходу, зокрема Британії та США, в агресії, адже держави, що гостро засуджують дії Росії щодо України -самі не без гріха і неодноразово здійснювали свого часу військову агресію стосовно своїх політичних та військових опонентів: США проти Японії, Британія проти Аргентини тощо, а санкції, накладені на Росію у зв`язку з агресією проти України провідними країнами світу є незаконними та несправедливими, все це - намагання Росії зняти з себе відповідальність за загарбницьку війну в Україні, розподілити відповідальність за цю війну між Російською Федерацією та країнами заходу, тим самим розмити характер агресивного нападу та нівелювати роль Російської Федерації як країни -агресора у повномасштабній війні проти України, її народу.

Ілюстративні текстові фрагменти:

«Вина России, что вам пенсии не платuт? Вuна России, что Майдан разжег войну? Вuна во всем, что плохо? Хватит! Встречаем новую свободную весну! Прибалты зашуршалu оскорбленно, Вы были хуторской забuтый край, Аграрный край лошадок, лодок сонных, Дрова, телега, серп, соха, сарай. Теперь свободны, где прогресс наочный? Пустые улuцы латышских городов. Вся молодежь ринулась кучно Сбежала от разорванных оков. В Европе моет окна и машuны, И брызжет злобно, харкает слюной. Россия вuновата. Нож им в спину, Что не смогли мы стать великой страной. Европа сплав большой бездомных, Замученных налогамu людей. Машuны жечь и улыбаться скромно, Умеют там свободно, без затей. И Штаты, демократии опора, Бросалu бомбы nрямо на Белград. Вам это неизвестно, незнакомо, Ирак и Ливuя от них еще горят. Разжечь огонь, посеять страх и смуту, Потом продать оружие тайком. Не важно для чего, раздать кому-то. Ни грамма личного, все бизнеса закон. Британия полтысячи лет доила, Полмира расстреляла, пол-земли. Колониальная империя вот сила, Которую свободной нарекли. Забыли про Фолкленды, Аргентину, Но их война свободу они грех. Россия в извинения гордо спину, Должна покаяться навеки и при всех. А немцы, что творили в прошлом веке, Весь мир в нацистском пафосе сожгли. В газ камерах, в печах о человеке, Заботились по-свойски. как могли. Немецкий Гитлер, Геббельс позабыты, сто миллионов остановленных сердец. Но смеют русских попрекать открыто, взывая бойне положить конец. Взирая свысока на ужас драки. Заокеанский мировой судья, Забыв про ужас Хиросимы и Нагасаки, Нам санкции готовят громадя».

В цій же публікації автор відеоматеріалу через історичну алюзію з подіями Другої світової війни, подає російську агресію як продовження Великої вітчизняної війни в Україні, метою якої є знищення, відродженого на її території, «фашизму», а Росія відіграє роль не країни-агресора, а ініціатора «величної» війни по боротьбі з цим «фашизмом» в Україні, продовження та завершення благородної справи своїх дідів - радянських солдат, що свого часу врятували Європу від гітлерівської нацистської Німеччини. Вживанням концепту «фашисти» / «фашизм» стосовно України, Росія чітко окреслює ворога всередині країни, зосереджена навколо образу України як країни відродження фашизму задля легітимації/виправдання своїх дій на її території, оскільки цим декларуються заявлені президентом ОСОБА_7 , псевдоідеологічні причини для здійснення повномасштабного вторгнення «денацифікація України», тобто боротьба із фашистами/нацистами/неонацистами в України (допис від 18.10.2022).

Ілюстративні текстові фрагменти:

«Есть память поколений у народа, Мы помним, не забудем никогда, как наши деды, подарив свободу, Фашистов орды растоптали навсегда. Но оказалось, что змееныш выжил, Расцвел на западе украинских просторов, И наш народ на бой с ним снова вышел, А мир не понял это до сих пор».

В цій же публікації автор відеоматеріалу покладаючи вину за розв`язання та подальший хід цієї війни на українську сторону, зокрема через наголошення, що саме протистояння на Майдані Незалежності у 2014 році (Революція Гідності) стало початком війни в Україні, нівелюється роль Росії як країни-агресора, що намагалася силовим способом втрутитись у демократичний поступ У країни, нав`язувала власне бачення щодо євроінтеграції України, прагнула завадити цьому процесу та зберегти контроль над Україною і зрештою здійснила повномасштабне вторгнення у 2022 році, військову агресію проти України наслідками якої стала масова загибель українських громадян, значні руйнування цивільної та критичної інфраструктури, подальша окупація території країни тощо.

Ілюстративні текстові фрагменти:

«Вина России, что вам пенсии не платит? Вина России, что Майдан разжег войну?».

2. Так, користувач соціальної мережі «Одноклассники», під ніком « ОСОБА_6 » не раніше ІНФОРМАЦІЯ_4 , більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, на власній сторінці поширила публікацію, яка являє собою фотоматеріал із написом (мовою оригіналу): «Плачь, Украина, плачь !!! Ты сама себе предатель и палач ! Ты своею собственной рукой задавила разум и покой ! Убиваешь лучших сыновей, ратуя на "злобных москалей "! И кусая, как змея себя за хвост, создала в своих пределах ХОЛОКОСТ! С кем же ты останешься потом, Все разрушив, за каким бортом? Может восстановишь ты свой дом?! Только не поднять погибших в нем"», (який доступний за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5

В даній публікації автор фотоматеріалу покладаючи на українську сторону вину за розв`язання та тривалість цієї війни, за масову загибель українців - як військовослужбовців на фронті, так і мирного населення в тилу під час, майже щоденних, ракетних обстрілів та атак дронів камікадзе, ототожнюючи її [Україну] за розмірами знищення власного народу з нацистською Німеччиною, що свого часу ліквідувала мільйони людей за національною, расовою чи етнічною ознакою, наголошуючи при цьому на безпідставності обвинувачень в сторону Росії у зазначених вище подіях, тим самим заперечує саму збройну агресію Російської Федерації проти У країни, заперечує роль Російської Федерації у збройній агресії на території України та проти України, виправдовує наслідки цієї агресії - масову загибель громадян України - як втрату здорового глузду її державним керівництвом

Ілюстративні текстові фрагменти:

«Ты своею собственной рукой задавила разум и покой !

Убиваешь лучших сыновей, ратуя на "злобных москалей "!

И кусая, как змея себя за хвост,

создала в своих пределах ХОЛОКОСТ!».

Згідно висновку експерта за результатами проведення лінгвістичної експертизи № 37 від 17.09.2024 року у публікаціях, поширених користувачем під ніком « ОСОБА_6 » у російській соціальній мережі «Одноклассники» міститься виправдовування, заперечення збройної агресії рф проти України.

Дії обвинуваченої ОСОБА_4 досудовим розслідуванням кваліфіковані за ч. 2 ст. 436-2 КК України, як поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Під час підготовчого судового засідання було розглянуто угоду про визнання винуватості від 10 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000099 від 09 липня 2024 року, укладену між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 та обвинуваченою ОСОБА_4 за участі захисника ОСОБА_5 та скріплену підписами, в якій обвинувачена ОСОБА_4 беззастережно визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та його правову кваліфікацію, яка ніким не оспорюється, зазначили істотні обставини для даного кримінального провадження. Сторони угоди узгодили покарання, яке можливо призначити обвинуваченій ОСОБА_4 за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком, з покладенням обов`язків передбачених пунктами ст. 76 КК України. Долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України. Відповідно до ст.ст. 96-1, 96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію до майна, а саме: мобільного телефону Samsung Galaxy А50 (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ) як такого, що було використано ОСОБА_4 як засіб (знаряддя) вчинення кримінального правопорушення. Арешт у вказаному кримінальному провадженні, накладений ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06.02.2025 скасувати. Витрати за проведення судово-лінгвістичної експертизи № 37 від 17.09.2024 - 9087,36 грн. стягнути з ОСОБА_4 .. Також, у даній угоді зазначено роз`яснені обвинуваченій наслідки укладання та затвердження угоди, а також наслідки її невиконання.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 повністю визнала себе винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України та його правову кваліфікацію, а також ствердила добровільність укладення угоди про визнання винуватості, просила її затвердити і призначити узгоджену міру покарання. Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості їй зрозумілі.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості і призначити обвинуваченій узгоджену міру покарання.

Відповідно до ч.2 і п.1 ч.4 ст.469 КПК України за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого може бути укладена угода про визнання винуватості у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Як вбачається з наданих матеріалів кримінального провадження, дії обвинуваченої ОСОБА_4 обґрунтовано кваліфіковані за 2 ст. 436-2 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

Судом встановлено, що дана угода про визнання винуватості за своїм змістом та порядком укладення відповідає вимогам ст.ст. 468-470, 472 КПК України.

Суд переконався, що укладення угоди є добровільним, тобто згідно з ч.6 ст.474 КПК України не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Також встановлено, що умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, наявні фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченої. При цьому, судом з`ясовано та встановлено, що обвинувачена зможе реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Крім цього, обвинуваченій роз`яснено зміст частин 4, 6, 7 ст.474 КПК України, які їй зрозумілі та нею усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості є відмова від здійснення прав, передбачених ч.4 ст.474 КПК України, а саме відмова права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого її обвинувачують, права допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на її користь. Також нею усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є обмеження її права на оскарження вироку згідно з положеннями ст.ст.394 та 424 КПК України, а саме можливість оскарження вироку лише з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без її згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7ст.474 КПК України, в тому числі нероз`яснення їй наслідків укладення угоди.

Наслідки невиконання угоди обвинуваченій зрозумілі.

Після таких роз`яснень у підготовчому судовому засіданні обвинувачена не заперечила проти затвердження угоди.

Таким чином, за наслідками розгляду угоди про винуватість під час підготовчого судового засідання, суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, приходить до висновку про наявність правових підстав для прийняття рішення про затвердження угоди про визнання винуватості та призначення узгодженої сторонами міри покарання з ухваленням обвинувального вироку.

Цивільний позов не заявлено.

Арешт на речові докази, накладений під час досудового розслідування, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України слід скасувати.

Питання про речові докази слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно з положеннями ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Враховуючи викладене, мобільний телефон марки Samsung Galaxy А50 (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ) як такий, що було використано обвинуваченою ОСОБА_4 як засіб (знаряддя) вчинення кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації.

Питання про процесуальні витрати слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.

З огляду на вищевказане, керуючись ст. ст.100, 368, 370, 374, 394, 472-476 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Затвердити угоду про визнання винуватості від 10 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000099 від 09 липня 2024 року, укладену між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 та обвинуваченою ОСОБА_4 за участі захисника ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України.

Призначити ОСОБА_4 узгоджену сторонами міру покарання за ч. 2 ст. 436-2 КК України у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вона протягом одного року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Арешт на речовий доказ - мобільний телефон марки Samsung Galaxy А50 (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ) з карткою мобільного оператора НОМЕР_3 , накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.02.2025 скасувати.

Відповідно до ст. ст. 96-1, 96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію та передати у власність держави речові докази, а саме: мобільний телефон Samsung Galaxy А50 (ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ) з карткою мобільного оператора НОМЕР_3 , які згідно квитанції № 613 від 31.01.2025 знаходяться на відповідальному зберіганні в камері речових доказів слідчого відділу УСБУ в Закарпатській області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 9087,36 грн витрат за проведення судово-лінгвістичної експертизи № 37 від 17.09.2024.

На вирок може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, через Виноградівський районний суд Закарпатської області з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а копія вироку прокурору, обвинуваченому підлягає врученню негайно після проголошення.

ГоловуючийОСОБА_1