ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/980/25 Справа № 206/478/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

цивільного відповідача ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000250 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року щодо

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Харків, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 просить вирок суду в частині призначеного основного покарання змінити, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного йому за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, та покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_12 шкоду потерпілим не відшкодував є безпідставними, оскільки до матеріалів справи було долучено банківську виписку, з якої вбачається, що на ім`я потерпілої ОСОБА_7 від ОСОБА_13 у вересні, жовтні та листопаді 2024 року були здійснені перекази по 1000 грн щомісячно. На зазначеній виписці мається примітка, що ОСОБА_7 отримала кошти, але не розуміла, що то за кошти. Також опитана ним ОСОБА_13 підтвердила, що вона на прохання ОСОБА_12 у вересні, жовтні та листопаді 2024 року від нього переказувала потерпілій ОСОБА_7 кошти.

Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_12 ще до ухвалення вироку усвідомив свою провину, щиро розкаявся та систематично вживав заходи щодо відшкодування шкоди потерпілим.

ОСОБА_12 на теперішній час відшкодував шкоду потерпілим та останні погодились на це, також обвинувачений ще раз вибачився перед потерпілими та щиро розкаявся.

Зазначає, що суд безпідставно вважав доведеним намагання обвинуваченого ОСОБА_12 під час судового розгляду перекласти вину на іншого учасника ДТП та вказав на відсутність у ОСОБА_12 відчуття провини, оскільки зазначене спростовується журналом та технічними записом судового засідання від 13.11.2024 року, відповідно до якого ОСОБА_12 повністю визнав себе винним, щиро розкаявся, вибачився перед потерпілими та зобов`язався відшкодувати їм шкоду.

Таким чином, висновки суду про те, що ОСОБА_12 визнав вину частково спростовуються матеріалами справи.

Зазначає, що судом в порушення ст. 314, 314-1 КПК України не було доручено уповноваженому органу з питань пробації скласти досудову доповідь щодо ОСОБА_12 , що вплинуло на законність та обгрунтованість вироку, оскільки суд першої інстанції не був забезпечений інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_12 , про оцінку ризиків вчинення ним повторного кримінального правопорушення та узагальнений висновок про можливість виправлення ОСОБА_12 без обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, а відповідно не надавав цій інформації оцінки, не наводив мотивів її врахування або відхилення, що є істотним порушенням норм процесуального права.

Стверджує, що вирок не містить обгрунтування щодо неможливості виправлення обвинуваченого ОСОБА_12 без позбавлення волі, при цьому суд безпідставно не врахував обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування завданого збитку, та особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також те, що обвинуваченим вчинено необережний злочин.

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Цим же вироком з ОСОБА_12 стягнуто на користь: - ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 70 000 грн; - ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 17 630,37 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 120 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн.

За обставин, викладених у вироку, обвинувачений ОСОБА_12 приблизно о 16.30 годин 22.04.2021 року, керуючи автомобілем «Mazda 3» р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , рухався в Самарському районі міста Дніпро по вул. Самарський узвіз з боку вул. Молодогвардійської в напрямку Самарського мосту.

Під час руху ОСОБА_12 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, керуючи вказаним автомобілем, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля «Mazda 3» р.н. НОМЕР_1 та безпечно керувати ним, та поблизу буд. 16 по вул. Самарський узвіз в Самарському районі міста Дніпра, виїхав на смугу руху автомобіля «АЗЛК» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_14 , в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «АЗЛК» р.н. НОМЕР_2 , після чого продовживши некерований рух автомобіля «Mazda 3» р.н. НОМЕР_1 допустив зіткнення з автомобілем «DaewooTiko» р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному ОСОБА_12 напрямку.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля «DaewooTiko» ОСОБА_8 , заподіяно тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Пасажирці автомобіля «DaewooTiko» - ОСОБА_7 , заподіяно тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

Порушення Правил безпеки дорожнього руху України полягають в тому, що водій ОСОБА_12 , керуючи транспортним засобом - автомобілем «Mazda 3» р.н. НОМЕР_1 , не виконав вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, невиконання якого знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, що настали, а саме:

- п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника, потерпілих, їх представника та цивільного відповідача, які не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_12 за кримінальним законом та доведеність його вини в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як витікає з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, то колегія суддів вважає, що при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, за місцем проходження реабілітації осіб з хімічною та нехімічною залежністю ГО Сім доріг характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вину визнав частково, шкоду потерпілим не відшкодував, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, а також думку потерпілих щодо призначення покарання обвинуваченому; обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, - не встановлено.

Твердження захисника, що обвинувачений ще до ухвалення вироку усвідомив свою провину, щиро розкаявся та систематично вживав заходи щодо відшкодування шкоди потерпілим, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на таке.

Верховний Суд у своїх рішеннях (справи 199/6365/19, 643/13256/17, 166/1065/18) неодноразово зазначав про те, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

З журналу та технічного засобу судового засідання від 10.09.2024 року вбачається, що обвинувачений вину за ч.2 ст.286 КК України визнав частково, так як вважав, що водій автомобіля АЗЛК-412 ОСОБА_14 також винуватий у ДТП, при цьому зазначив, що шкоду потерпілим не відшкодовував, цивільні позови визнає частково (а.п.171-175 т.3).

Той факт, що обвинувачений перед ухваленням щодо нього обвинувального вироку, визнав свою вину та почав відшкодовувати потерпілим шкоду не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки. В цьому випадку, на думку колегії суддів, визнання вини обвинуваченим та часткове відшкодування потерпілим шкоди було обумовлене наявністю беззаперечних доказів його винуватості, та тієї обставини, що потерпілі просили призначити обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі, що свідчить про намагання ОСОБА_12 уникнути справедливого покарання.

Посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_12 активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки така обставина не встановлена судом під час судового розгляду кримінального провадження та відсутня в обвинувальному акті (а.п.6 т.3).

Активне сприяння розкриттю злочину означає, що особа, яка вчинила злочин, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у розкритті злочину, у встановленні невідомих їм обставин провадження. При цьому сприяння у розкритті злочину враховується як обставина, яка пом`якшує покарання, тільки у тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі.

Матеріали кримінального провадження не містять даних щодо активного сприяння ОСОБА_12 розкриттю злочину.

Доводи захисника про те, що судом в порушення ст. 314, 314-1 КПК України не було доручено уповноваженому органу з питань пробації скласти досудову доповідь щодо ОСОБА_12 , що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення в частині вирішення питання про можливість виправлення ОСОБА_12 без обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України надання судом доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь є правом суду.

Порядок вирішення питання щодо складання досудової доповіді передбачено ч. 5 ст. 314 КПК України, відповідно до якої у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених цим Кодексом, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої доповіді, проте під час проведення підготовчого судового засідання, в якому брали участь, в тому числі, прокурор, обвинувачений та його захисник, будь-яких заяв чи клопотань про необхідність складання досудової доповіді від учасників кримінального провадження до суду не надходило, а суд також не ініціював складання досудової доповіді у провадженні щодо ОСОБА_12 .

Відтак, на переконання колегії суддів, відсутність в матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_12 досудової доповіді не є порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Водночас, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_12 на час апеляційного перегляду відшкодував потерпілим шкоду, вибачився перед ними, оскільки зазначене підтверджується доданими до суду апеляційної інстанції заявами та розписками потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відповідно до яких обвинувачений ОСОБА_12 вибачився перед ними та відшкодував спричинену їм шкоду, у зв`язку з чим вважали, що виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення волі (а.п.226 -228, 229-231 т.3).

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_12 вчинив дії по відшкодуванню шкоди, що свідчить про його дійсний жаль з приводу виниклої ситуації, а також особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, за місцем проходження реабілітації осіб з хімічною та нехімічною залежністю ГО Сім доріг характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності пом`якшення ОСОБА_12 основного покарання у виді позбавлення волі до мінімального розміру - у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Вимоги захисника щодо призначення ОСОБА_12 основного покарання із застосуванням ст.75 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, та з урахуванням обставин справи, а саме того, що ОСОБА_12 своїми діями грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України у нескладній дорожній ситуації, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження, які у своїй сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), а потерпілому ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження, які у своїй сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, а також тієї обставини, що потерпілі в суді апеляційної інстанції зазначали, що на час ухвалення вироку судом першої інстанції вони погодились із призначеним обвинуваченому покаранням у виді реального позбавлення волі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи наведене, вирок суду щодо ОСОБА_12 підлягає зміні в частині призначеного йому основного покарання шляхом його пом`якшення, а тому апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року задовольнити частково.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року щодо ОСОБА_12 в частині призначеного покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_12 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4