Справа № 195/2183/24
У Х В А Л А

іменем України

16.12.2024 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 (в режимі ВКЗ), захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 (в режимі ВКЗ), потерпілої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду смт.Томаківка клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000183 від 17.09.2024 стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Марганець Дніпропетровської області, громадянина України, військовослужбовця призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обіймає посаду механіка-водія відділення радіолокаційної розвідки радіотехнічної батареї 3013 дивізіону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Томаківського районного суду Дніпропетровської області судді ОСОБА_1 знаходиться кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

18.09.2024 ухвалою слідчого судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області підозрюваному ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 15.11.2024 включно.

13.11.2024 ухвалою слідчого судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області підозрюваному ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 17.11.2024 включно.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового зсідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

16.12.2024 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 .

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про продовження стосовно ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючи тим, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, на даний час продовжують існувати передбачені п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, ризики щодо не виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Обвинувачений (в режимі ВКЗ) та захисник обвинуваченого в судовому засіданні заперечують проти вказаного клопотання прокурора та просять замінити запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Потерпіла просить суд обрати обвинуваченому більш мякий запобіжний захід.

Заслухавши клопотання прокурора про необхідність продовження обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку, що обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Підозрюваний ОСОБА_5 вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України. За скоєння даного кримінального правопорушення передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ризиків щодо виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

В ході розслідування встановлені достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 може:

- переховуватися від органів досудового розслідування та суду;

- незаконно впливати на потерпілого, свідків, у цьому ж кримінальному провадженні;

- вчинити інше кримінальне правопорушення;

оскільки:

1) наявні достатні докази про вчинення підозрюваним кримінального

правопорушення, що свідчить про реальну небезпеку з боку ОСОБА_5 для оточуючих його людей;

2) ОСОБА_5 у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, що спонукатиме його переховуватися від суду;

3) ОСОБА_5 залишаючись на свободі він може вчинити нові злочини.

Запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, неможливо, оскільки:

- застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави, домашнього арешту, фактично не зможе забезпечити реальне запобігання спробам вчинити ним дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України;

- у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі (в т.ч. цілодобового домашнього арешту) ОСОБА_5 зможе покинути відомі слідству його можливі місця перебування, внаслідок чого уповноважена особа не зможе реально контролювати виконання більш м`якого запобіжного заходу;

- під час досудового розслідування не надійшло жодних звернень про передачу ОСОБА_5 комусь на поруки, що виключає передачу його на поруки;

- у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі ОСОБА_5 зможе незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

- під час досудового розслідування не надходило жодних звернень щодо можливості застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді застави;

- не можливо застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у зв`язку з тим, що він є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та підлягає постійному візуальному контролю з метою запобігання вчиненню вищевказаних ризиків.

Враховуючи вищевикладене, наявна необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для громадянина України ОСОБА_5 .

Що стосується обґрунтування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України:

- п.1 ч.1 ст.177 КПК України ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який законом передбачено покарання у позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, у зв`язку з чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, останній може переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання, оскільки на час розгляду клопотання ОСОБА_5 є військовослужбовцем та його підрозділ, у зв`язку із виконанням бойових завдань, постійно може здійснювати передислокацію на території України, тому перебуваючи на волі забезпечити виконання загальних засад Кримінального процесуального кодексу України в частині розумності строків судового розгляду забезпечити не вдасться за можливе та обвинувачений буде посилатися на неявку до органу досудового розслідування та суду мотивуючи проходженням військової служби.

В той же час, враховуючи активність проведення бойових дій на території України, наявний очевидний ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від органів суду на території, які не підконтрольні Українській владі.

При цьому, можливі посилання сторони захисту на відсутність на даний час спроб втечі обвинуваченого будуть безпідставними, оскільки його належна процесуальна поведінка наразі обумовлена не його правосвідомістю, а дієвим запобіжним заходом, що жодним чином не свідчить про неможливість переховування обвинуваченого у разі не обрання йому запобіжного заходу.

- п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, існування даного ризику обґрунтовується тим, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , є особливо тяжким. У зазначеному кримінальному провадженні показання свідків, яких ще в судовому засіданні не допитували, які знають обвинуваченого, мають доказове значення, таким чином, більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою, не здатні запобігти зазначеному ризику.

Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

- п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України враховуючи особу ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення в умовах воєнного стану, з метою уникнення покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, останній може самовільно залишити місце несення служби, що само по собі утворює склад інших кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 407-408 КК України. Крім того, бажання обвинуваченого уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчать про можливість втечі обвинуваченого.

Тяжкість інкримінованого правопорушення та усвідомлення можливості засудження до тривалого терміну позбавлення волі вже самі по собі можуть бути підставою та мотивом для обвинуваченого до втечі.

В свою чергу, в умовах воєнного стану на території України, з метою належного покарання осіб, які вчинили тяжкі та особливо тяжкі кримінальні правопорушення, такий підхід національних судів щодо застосування виключного виду запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не допустить негативного впливу на обороноздатність держави в умовах воєнного стану, підриву авторитету, бойової готовності та боєздатності підрозділу Збройних Сил України та не створить в очах військовослужбовців уяву безкарності та

свавілля.

Не утворює підстав для звільнення обвинуваченого і участь останнього у бойових діях пов`язаних з захистом суверенітету та незалежності України, оскільки ці обставини мали місце і на час вчинення злочину, а отже вони не утворюють для обвинуваченого жодних моральних запобіжників при обранні ним моделі поведінки.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, прокурор звертає увагу суду, що наразі достатніми та належними підставами застосування запобіжного заходу у виді тримання стосовно обвинуваченого під вартою є не лише очікування завершення розгляду справи в суді, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, досягнення мети, визначеної у ст. 177 КПК України наразі можливе виключно шляхом продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .

Такий висновок прокурора не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24.07.2003; Вемгофф проти Німеччини від 27.06.1968; Штегмюллер проти Австрії від 10.11.1969; Мацнеттер проти Австрії від 10.11.1969; Летельє проти Франції від 26.06.1991 та ін.), також тривалість існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину як неодмінна умова законності її продовжуваного тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Геращенко проти України» від 07.11.2013) та суворість покарання, яке може бути призначено, як слушний елемент в оцінці ризику можливості переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Серйозність висунутих обвинувачень свідчить про те, що державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує (рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України» від 20.05.2010).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Сторона обвинувачення акцентує увагу суду, що під час розгляду клопотання відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою, немає, відсутні докази і наявності в останнього міцних соціальних зв`язків, інших даних, які б переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

Відповідно до положень ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше несудимої особи, яка підозрюється (обвинувачується) у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років. За злочин, у скоєнні якого обґрунтовано обвинувачується ОСОБА_5 , кримінальним законом передбачено покарання від 7 до 15 років позбавлення волі.

Так, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 спрямоване на забезпечення посилення контролю за місцем перебування останнього, виконання ним процесуальних обов`язків, попередження та своєчасне припинення вчинення ОСОБА_5 переховування від суду, перешкоджання впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Сукупність усіх вищевказаних обставин свідчить про неможливість запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, шляхом застосування до ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, оскільки жоден з них не забезпечить належної поведінки підозрюваного.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст.177,178,183,194 КПК України, ст.ст.5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та враховуючи матеріали справи, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що обвинуваченому необхідно продовжити строк тримання під вартою не більше ніж 60 діб.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177,178,182,183,187,199,331 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000183 від 17.09.2024 стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 13.02.2025 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду складено 16.12.2024.

Суддя: ОСОБА_1

16.12.2024