ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/419/25 Справа № 199/7596/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника третьої особи,

щодо майна якої вирішується

питання про арешт адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001128,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 , яке погоджене прокурором Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Дніпропетровської області ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001128, та накладено арешт на прибудинкову територію приміщень №8, 9 будинку №19 по вул.Артеківській у м.Дніпрі, право власності на які (приміщення) зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Торг Інвест» (), з позбавленням власника (володільця) вказаного майна та інших осіб, в тому числі за довіреністю, права відчужувати та будь-яким чином розпоряджатись цим майном.

Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя зазначив, що зазначене у клопотанні майно можливо зберегло на собі сліди та/або містить інші відомості, що можуть бути використані як докази, отримати які іншим способом неможливо, при цьому існує реальна загроза приховування, пошкодження, псування, знищення чи відчуження цього майна, враховуючи викладені в ст.173 ч.2 КПК України обставини, а тому суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення клопотання слідчого, шляхом накладення арешту на вказане майно із позбавленням власника (володільця) права користуватись зазначеним майном.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження вказаної ухвали, оскільки сторона захисту не була присутня при розгляді клопотання та ознайомилася зі змістом оскаржуваного судового рішення лише 05 лютого 2025 року, по суті просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги адвокат вказує на те, що арештоване майно не є речовим доказам в розумінні положень ст.98 КПК України та не є таким, що може зберігати на собі сліди вчиненого злочину. Вказує на те, що станом на сьогодні підозру жодній із посадових осіб ТОВ «Торг Інвест» органом досудового розслідування в кримінальному провадженні N?0001128 за ч. 2 ст. 197-1 КК України не вручено, а тому правові підстави для накладення арешту на зареєстроване в установленому законом порядку майно власника - приміщення N?8, N?9 будинку N?19 по вул. Артеківській у м. Дніпрі, в яких юридичною особою здійснювалась господарська діяльність - відсутні. Звертає увагу на те, що санкція ч. 2 ст. 197-1 КК України не передбачає додаткового покарання у виді конфіскації майна, а тому доцільність такого арешту ТОВ «Торг Інвест» не зрозуміла. Наголошує на тому, що накладений слідчим суддею арешт на прибудинкову територію приміщень N?8, N?9 будинку N?19 по вул. Артеківській у м. Дніпрі з позбавленням власника (володільця) вказаного майна та інших осіб, в тому числі за довіреністю, права відчужувати та будь-яким чином розпоряджатись цим майном фактично призвів до блокування господарської діяльності підприємства, оскільки на виконання накладеного арешту органом досудового розслідування було опечатано всю прибудинкову територію, в якій знаходяться належні на праві власності товариству приміщення і які, як неодноразово зазначалось, не мають жодного відношення до предмету кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України - самовільно зайнятої земельної ділянки в кримінальному провадженні N?0001128.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, адвоката ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, прокурора, який просив ухвалу слідчого судді залишити без зміни, перевіривши надані матеріали та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Вирішуючи питання про дотримання захисником строку апеляційного оскарження, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої сторони.

Відповідно до ст. 395 КПК України на ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її оголошення.

З клопотання адвоката слідує, що сторона захисту не була присутня при розгляді клопотання та ознайомилася зі змістом оскаржуваного судового рішення лише 05 лютого 2025 року.

З огляду на зазначене та виходячи з положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення права скаржника на доступ до суду та пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України про забезпечення права на апеляційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках, а також враховуючи позицію колегії суддів Третьої судової палати Верховного Суду, яка викладена у постанові суду від 11 вересня 2019 року при розгляді справи №130/2448/16-к, відповідно до якої без повного тексту судового рішення особа позбавлена можливості надати належне обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає наведені апелянтом причини для поновлення строку на апеляційне оскарження поважними, а відтак клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року слід задовольнити.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

На переконання апеляційного суду слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вимог закону не дотримався з огляду на наступне.

Як слідує з матеріалів провадження СВ ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0001128 від 19 вересня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, за фактом незаконного будівництва за адресою: м.Дніпро, вул.Артеківська, буд.19.

Відповідно до протоколу огляду від 24 вересня 2024 прибудинкової території приміщень №8, 9 будинку №19 по вул.Артеківській у м.Дніпрі встановлено, що на прибудинковій території проводяться будівельні роботи, на яких присутні будівельники. Навколо фасаду приміщень №8, 9 будинку №19 по вул.Артеківській, прибудинкова територія залита бетоном. По периметру залитої бетоном території встановлені бетоні колони. На момент огляду монтується металевий каркас, який спирається на бетонні колони (з одного боку) та на стіну будинку (з іншого боку).

Однак, відомостей щодо надання у користування та реєстрації дозвільних документів за ТОВ «ТОРГ ІНВЕСТ» у зв`язку із будівництвом об`єкта нерухомого майна (в тому числі реконструкції) не виявлено, дозвільні документи у сфері містобудування у зв`язку із спорудженням вищезазначеного об`єкту нерухомого майна або робіт з реконструкції в реєстрі будівельної діяльності відсутні.

Як вбачається із клопотання метою накладення арешту на прибудинкову територію слідчий визначив необхідність її збереження, як речового доказу з метою недопущення її приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали провадження не містять жодних доказів на підтвердження того, що прибудинкову територію приміщень №8, 9 будинку №19 по вул.Артеківській у м.Дніпрі було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001128. При цьому, санкція ч.2 ст.197-1 КК України не передбачає додаткового покарання у виді конфіскації майна.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Посилання слідчого у клопотанні про те, що накладення арешту на земельну ділянку необхідне для збереження речового доказу, запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, є формальним, з огляду на відсутність зазначення, яке саме доказове значення має земельна ділянка, враховуючи правову кваліфікацію даного кримінального правопорушення.

Тобто, вказане клопотання всупереч вимогам п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України не містить належного обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт, його підстави та мети.

Крім того, слід зазначити, що предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, виступає конкретна земельна ділянка, під якою треба розуміти частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами, однак органом досудового розслідування не було відокремлено її в аспекті землевпорядкування за місцем розташування та розміром площі.

На підставі викладених обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, істотне порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, як такого, що внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який, при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Поновити представнику третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року.

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, адвоката ОСОБА_7 , задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року про накладення арешту на прибудинкову територію приміщень №8, 9 будинку №19 по вул.Артеківській у м.Дніпрі, право власності на які (приміщення) зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Торг Інвест» (), шляхом позбавленням власника (володільця) вказаного майна та інших осіб, в тому числі за довіреністю, права відчужувати та будь-яким чином розпоряджатись цим майном скасувати.

Постановити нову ухвалу апеляційного суду, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 , яке погоджене прокурором Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Дніпропетровської області ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001128.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4