ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №554/3434/22 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/421/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та прокурора на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_10 ,-

встановила:

Вказаним вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, інваліда ІІ групи, пенсіонера, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Після набрання вироком законної сили обрано щодо ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою

Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 відраховувати з моменту його фактичного затримання.

Також вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів.

Згідно вироку, 09 березня 2022 року приблизно о 09.00 годині, ОСОБА_10 разом зі своєю цивільною дружиною - ОСОБА_7 перебував за місцем свого проживання, а саме: за адресою АДРЕСА_1 , де в одній із кімнат на той час знаходився їх спільний син - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування разом у приміщенні квартири, між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виник словесний конфлікт, на підґрунті особистих неприязних відносин, зумовлених агресивною поведінкою з боку потерпілого ОСОБА_11 щодо ОСОБА_10 та його дружини. В ході конфлікту у ОСОБА_10 виник злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , реалізуючи який, ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_11 , який в цей момент знаходився у дверному проході до їх кімнати та, діючи умисно, спочатку штовхнув ОСОБА_11 в область грудей, відштовхнувши його, після чого між ними розпочалася бійка. Під час бійки, ОСОБА_10 , перебуваючи у безпосередній близькості з потерпілим, діючи умисно, суб`єктивно усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого злочинного діяння та бажаючи діяти саме таким чином, усвідомлюючи, що від його дій можуть настати тяжкі наслідки для здоров`я потерпілого та допускаючи настання смерті ОСОБА_11 , взяв з полиці шафи, яка знаходилась у коридорі, сокиру та наніс потерпілому один удар обухом в область голови, спричинивши останньому згідно висновку судово-медичної експертизи №12-17/139-А/22 від 05.05.2022 травму голови з наявністю забитих ран м`яких тканин тім`яно-скроневої області праворуч, вдавленого перелому кісток черепа правої тім`яно-скроневої області, крововиливів під тверду і в м`яку мозкову оболонку, забиття головного мозку з осередком контузії правої лобової частки. За ступенем тяжкості травма голови, яка включає в себе вищезгадані ушкодження, що мають місце у ОСОБА_11 , має ознаки тяжкого тілесного ушкодження. Після зазначених протиправних дій з боку ОСОБА_10 , відносно ОСОБА_11 , останній покинув приміщення вище зазначеної квартири та направився до супермаркету «АТБ», що розташований за адресою м. Харків, пр-т Петра Григоренка, 4-Б, звідки був доставлений до ХМКЛ ШНМД ім. проф. Мещанінова.17.03.2022 року о 07.45 ОСОБА_11 , знаходячись в у нейрохірургічному відділенні КНП «ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР, помер. Причиною смерті ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи №12-17/139-А/22 від 05.05.2022, явилась відкрита черепно-мозкова травма, ускладнилась у своїй течії набряком-набуханням головного мозку, двобічній бронхопневмонією, набряком легень.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.10 2024 скасувати частково, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, а на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що при визначенні та обранні заходів кримінально-правового впливу відносно ОСОБА_10 за вчинене ним кримінальне правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано, але не досить об`єктивно прийняв та оцінив дані, які характеризують як особу ОСОБА_10 , так і особу потерпілого ОСОБА_11 , реальність об`єктивних загроз з боку ОСОБА_11 фізичному здоров`ю та життю ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , обставини, що можуть оцінюватися як додаткові пом`якшуючи покарання у вигляді довготривалої, антисуспільної та протиправної поведінки самого потерпілого. При відсутності підстав, які давали б суду зробити висновок про неможливість його виправлення без реального відбування покарання, суду зазначив, що звільнення ОСОБА_10 від відбуття покарання з випробуванням не може запобігти вчиненню ним нових злочинів. Такий висновок суду, є необґрунтованим, з урахуванням того, що суд встановив, що ОСОБА_10 раніше не судимий, пенсіонер, будь-які зв`язку з криміналітетом або особами з асоціальною поведінкою судом чи органом досудового слідства не встановлені, є інвалідом 2-ї групи, його дії були протидією протиправній поведінці самого потерпілого, його суспільна небезпека до вчинення ним правопорушення, так і після його вчинення, жодним дослідженим доказом не доводиться.

Обвинувачений зазначав, що ані прокурор під час підтримання обвинувачення, ані суд при ухваленні рішення, не навели жодних підстав, які б заважали суду зробити висновок про неможливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбування покарання.

При ухваленні вироку по справі суд, як пом`якшуючи обставини для застосування норми ст. 69 КК України зазначив щире каяття обвинуваченого, який виразив критичну оцінку своєї поведінки шляхом повного визнання вини та готовністю нести кримінальну відповідальність, оскільки добровільно своїми діями надавав допомогу органу досудового розслідування та суду у встановленні обставин кримінального правопорушення. Також суд визнав як пом`якшуючи обставин і віктимну поведінку самого потерпілого. Але, в той же час, у справі є і інші пом`якшуючі обставини, які передбачені ст. 66 КК України або такі, що можуть бути визнані пом`якшуючими. Так, суд зазначив, що поведінка потерпілого було провокативна та агресивна саме безпосередньо перед конфліктом, але не повно оцінив покази обвинуваченого про те, що така поведінка потерпілого по відношенню до нього та його дружини носить системний та тривалий характер. І ця обставина може вважатися як пом`якшуюча, а саме: вчинення кримінального правопорушення під впливом душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру для обґрунтування застосування при визначенні остаточного покарання ст. 69 КК України і для звільнення від відбуття покарання за ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі із доповненнями прокурор просить вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.10.2024 відносно ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 121 КК України скасувати у зв`язку із невідповідністю покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що при мотивуванні судом використання положень ст. 69 КК України, судом не заначено, що спричинення тяжких тілесних ушкоджень померлому було спричинено з одного удару обухом сокири, що вказує на беззаперечні наміри обвинуваченого нанести саме тяжкі тілесні ушкодження та усвідомлення того факту, що ОСОБА_10 , використовуючи таке знаряддя злочину, міг спричинити смерть потерпілого, використавши таке знаряддя злочину навіть один раз.

Крім цього, згідно із записами фіксування судових засідань технічними засобами встановлено, що судом визначено повний обсяг дослідження доказів, а саме: допитати обвинуваченого, потерпілу, свідків та дослідити письмові докази. Після допиту обвинуваченого, який в судовому засіданні повідомив, що наніс удар обухом сокири ОСОБА_11 з метою свого захисту, таким чином фактичне не визнав свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суді в порушення ч. 3 ст. 349 КПК України розглянув справу в такому порядку.

Водночас, після допиту обвинуваченого та обраного повного порядку дослідження доказів, суд не роз`яснивши обвинуваченому правові наслідки розгляду судом провадження в цьому порядку, обмежився допитом лише обвинуваченого, чим порушено процесуальні права останнього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого та заперечували проти апеляційної скарги прокурора; прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_10 , перевіривши матеріали провадження, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Обвинувачений в апеляційній скарзі висловив свою незгоду з вироком суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Відповідно до положень ст. 50 КПК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п. 3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке за змістом ст. 12 КК України, є умисним тяжким кримінальним правопорушенням, наслідки вчинення кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання, особу обвинуваченого, стан його здоров`я, похилий вік, відношення обвинуваченого до скоєного злочину, а також вимоги ст. 50 КК України, та дійшов висновку про неможливість виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов до висновку, врахувавши всі пом`якшуючи покарання обставини та фактичні дані, про можливість призначення обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

При цьому, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції визнав щире каяття обвинуваченого, який висловив критичну оцінку своєї поведінки шляхом повного визнання вини та готовності нести кримінальну відповідальність, а також його активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення. Крім того, судом визнано як пом`якшуючи покарання обставини віктимну поведінку самого потерпілого, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення, та на думку суду, послугувала однією із вагомих причин для вчинення кримінального правопорушення, яке є предметом розгляду даного кримінального провадження.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_10 , відповідно до ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з цим, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, метою покарання засудженого є його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Приймаючи рішення про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, суду належить навести мотиви, з яких він вважає, що відбування покарання не пов`язаного з позбавленням волі сприятиме його виправленню та попередженню нових злочинів.

Колегія суддів разом із встановленими судом першої інстанції обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , приймає до уваги пояснення потерпілої, яка зазначила про те, що напередодні, 08 березня 2022 року, їх спільний з обвинуваченим син ОСОБА_11 , вчиняв щодо неї насильство (наніс удар по голові розвідним ключем). Крім того, ОСОБА_11 постійно вживав наркотичні засоби, його боялись не тільки вони з чоловіком, а й усі сусіди по під`їзду. Їх син страждав на психічні розлади у зв`язку з чим, був комісований з армії. За рішенням суду, у зв`язку з вищенаведеними обставинами, загиблому було заборонено перебувати в квартирі. Потерпіла ОСОБА_7 просила не позбавляти її чоловіка свободи.

Враховуючи конкретні, досліджені в ході судового розгляду обставини справи, особу обвинуваченого, визнання вини та відношення до вчиненого, зважаючи на те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро покаявся, а також, враховуючи, що загиблий є єдиним сином у цій родині, похилий вік обвинуваченого, якому на час розгляду справи виповнилось 64 року, його стан здоров`я, який має комплексну інвалідність ІІ групи, потребує оперативного втручання, думку потерпілої, яка наполегливо просила не позбавляти свободи чоловіка, все це у сукупності, на переконання суду апеляційної інстанції, в даному конкретному випадку дає підстави вважати, що виправлення цього обвинуваченого можливе без відбування покарання, тобто про застосування положень ст. 75 КК України, що на думку суду є справедливим, а також необхідним і достатнім для о виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відтак, колегія суддів вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України з покладанням на нього обов`язків передбачених ст. 76 цього Кодексу.

При цьому колегія суддів виходить також з положень ч. 2 ст. 50 КК України, якими визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Крім цього, апеляційний суд бере до уваги і те, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви №№ 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення, а тому за встановлених обставин, та враховуючи особу обвинуваченого, його похилий вік, якому на час ухвалення вироку виповнилося 64 роки, та стан здоров`я, має інвалідність ІІ групи, потребує постійного лікування та оперативного втручання, призначення покарання у виді позбавлення волі навіть на строк, який просить прокурор, фактично носило б характер фізичних страждань та не було б пропорційним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного й не відповідало б меті покарання, а саме виправленню засудженого.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає таке покарання, із застосуванням іспитового строку, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а покарання у виді позбавлення волі може завдати зайвих й невиправданих страждань особі похилого віку з інвалідністю.

Поряд з цим, колегія суддів бере до уваги правову позицію Верховного Суду, яка полягає в тому, що одні і ті самі обставини, що пом`якшують покарання не можуть бути для застосування положень ст.69 та ст.75 КК України одночасно.

Оскільки для застосування ст.69 КК України районний суд визнав в якості обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття обвинуваченого, який висловив критичну оцінку своєї поведінки шляхом повного визнання вини та готовності нести кримінальну відповідальність; добровільне надання допомоги органу досудового розслідування та суду в з`ясуванні тих обставин вчинення кримінального правопорушення, що мають істотне значення для повного його розкриття; віктимну поведінку самого потерпілого, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення та послугувала однією із вагомих причин для вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає за можливе визнати обставинами, що пом`якшують покарання у цьому провадженні ще й такі обставини, передбачені п.п. 5, 7 ст. 66 КК України, як вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, на які посилаються як обвинувачений, так і потерпіла, що виразилось у тому, що сину було заборонено перебувати у квартирі батьків, та вчинення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого, на які наполягали ті ж самі учасники судового розгляду. Крім того, ці обставини простежуються й у встановлених фактичних обставинах зазначених у вироку суду.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції враховується й те, що сам загиблий, згідно пояснень батьків, страждав емоційно-нестійким розладом особистості, ускладненим психічними та поведінковими порушеннями внаслідок вживання наркотиків з шкідливими наслідками для організму.

Таким чином, виходячи з викладеного та приймаючи до уваги вищенаведену позиціюЄвропейського суду з прав людини, колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, тобто про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням.

Аналізуючи доводи прокурора, про невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційний суд звертає увагу і на те, що частиною 2 статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а відтак покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність, адже надмірний каральний ефект призначеного покарання матиме результатом створення засудженому таких умов, перебуваючи в яких, він зазнаватиме фізичних страждань, а також приниження через негуманне ставлення, на яке не заслуговує.

Водночас, твердження прокурора про тяжкі наслідки вчинення кримінального правопорушення хоча і мають місце, проте за вказаних умов не дають підстав для призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, й апеляційним судом не встановлено даних, які би беззаперечно свідчили про небезпечність обвинуваченого та обумовлювали необхідність ізоляції його від суспільства, й у скарзі прокурора таких обставин не наведено.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства та вважає необґрунтованими доводи прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не встановила, а тому вважає, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого, у зв`язку з чим вирок суду підлягає зміні в частині визначення покарання ОСОБА_10 .

Керуючись ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.10.2024 відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити.

Призначити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України - 3 (три) роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням строком 3 роки.

На підставі пп. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: