Справа № 455/1092/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1213/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , згідно ст.89 КК України судимості не має,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 та ч.1 ст.125 КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2024 року,-

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125 та ч.1 ст.121 КК України і призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин; за ч. 1ст. 121 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

З урахування вимог ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , в користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 , моральну шкоду в розмірі 120000 (сто двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог-відмовлено.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , 02.05.2021 року, приблизно о 20 годині 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із чоловіком своєї рідної сестри - ОСОБА_8 , умисно наніс останньому три удари ножем, а саме: один удар в ділянку грудної клітки зліва та один удар в ділянку черевної порожнини зліва, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткотривалим розладом здоров`я, та один удар в ділянку живота справа, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді: проникаючої в черевну порожнину колотої рани в ділянці передньої черевної стінки справа від середньої лінії живота з пошкодженням верхнього сальника, які згідно висновку експерта відносяться до тяжкого тілесного ушкодження і являються небезпечними для життя в момент заподіяння.

Таким чином, ОСОБА_6 обгрунтовно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Крім того, ОСОБА_6 , 22.02.2024 року близько 08 годині 00 хвилин, перебуваючи у житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , в ході словесного конфлікту, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс один удар дерев`яним поліном по голові ОСОБА_10 , чим заподіяв, згідно висновку судово-медичного експерта рану у лівій скроневій ділянці та садно на лівій щоці, що відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_6 обгрунтовно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

На цей вирок апеляційну скаргу подав адвокат ОСОБА_9 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок в частині визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 7 ч. 1 ст.284, ст.417 КПК України у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_6 в частині призначення покарання змінити. Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст. 121 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до двох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Цивільний позов потерпшого ОСОБА_8 до ОСОБА_6 задоволити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що з вироком суду неможливо погодитися, він є занадто суворим і необгрунтованим та таким, що підлягає зміні.

Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував при призначенні обвинуваченому покарання обставин, які пом`якшують покарання, а саме з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого.

Щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, захисник вказує, що потерпілий ОСОБА_11 подав клопотання про закриття провадження відносно свого брата де зазначив, що відмовляється від обвинувачення та сторони між собою примирились і претензій один до одного не мають. Судом не враховані дані обставини і винесено ухвалу від 10 вересня 2024 року в якій зазначено, що ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.122 та ч.1 ст. 125 КК України. Поруч з тим, апелянт наголошує, що жодного обвинувального акту за яким ОСОБА_6 обвинувачено за ч.1 ст. 122 КК України в Старосамбірському суді Львівської області немає і такий не надходив (ст.47-48 Том 3).

В апеляційній скарзі захисник підкреслює, що матеріали кримінального провадження не містять висновку судово-психологічної експертизи до позовної зави, а відтак вказана в позовній заяві сума є необгрунтовано високою та не підтверджена жодними доказами.

На думку апелянта, проаналізувавши матеріали справи, можна переконливо прийти до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.1 ст. 121 та ч.1 ст. 125 КК України, яке згідно вироку останній повинен відбувати реально, не є гуманним, справедливим і порушує засади виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, оскільки покарання має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи). Відтак, застосування відносно обвинуваченого інституту, так званого, умовного звільнення не суперечить загальним засадам призначення покарання і забезпечить досягнення його мети та в даному конкретному випадку слугує шансом для ОСОБА_6 реабілітуватись перед суспільством.

На апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_8 подав заперечення, просить призначити обвинуваченому максимальне покарання за ч.1 ст. 121 КК України, стягнути з на його користь з обвинуваченого суму моральної шкоди в розмірі 400 000 грн.

Заслухавши доповідача, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора та потерпілого, які подану апеляційну скаргу заперечили, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданої апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, та ніким з учасників провадження не оспорюються, а тому апеляційний суд переглядає судове рішення виключно з підстав відповідності призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі винного, та в частині вирішення питання щодо цивільного позову, а саме суми розміру відшкодування.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Водночас, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Значна роль покарання у боротьбі зі злочинністю не повинна сприйматися як підстава для того, щоб зробити жорстокішим покарання. У багатьох випадках жорстокість покарання переконує винного в його несправедливості, робить самого засудженого більш жорстоким, породжує в його свідомості почуття образи, неповаги до суспільства, держави, її законів. Тому значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Воно має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Мета покарання - це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

У кожному випадку застосування ст. 69 КК суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу засудженого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості правопорушень: ч.1 ст.125 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінального проступку, а ч.1 ст.121 КК України, відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який не працює, на обліку у лікарів психіатра не перебуває, однак перебуває на обліку у лікаря нарколога, має на утриманні одну неповнолітню дитину. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 згідно зі ст.66 КК України судом не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно зі ст. 67 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував і ту обставину, що злочин (ч.1 ст. 121 КК України) було вчинено з прямим умислом.

Що стосується доводів апелянта про доцільність застосування до обвинуваченого при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки згідно роз`яснень наведених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині; вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Водночас, Верховний Суд у своїх рішеннях, які стосувалися питання правильності застосування положень ст. 69 КК, неодноразово вказував на те, що ч. 1 ст. 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Як передбачено статтями 50, 65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

На думку колегії суддів, апеляційна скарга не містять переконливих доводів, які дають можливість застосувати до обвинуваченого положення ст. 69 КК України, застосування такої призведе до м`якості призначеного покарання, яке не можна буде вважати справедливим, пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Крім цього, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

В своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 крім застосування до останнього положень ст. 69 КК України, просить звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з даного приводу колегія суддів, апеляційного суду вважає за необхідне вказати наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк не можливе та становить високу небезпеку для суспільства, досягнення мети виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченим не можливе без ізоляції від суспільства.

Отже, доводи наведені в апеляційній скарзі у тій частині, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання явно несправедливе через суворість, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли та колегія суддів вважає такі безпідставними і необґрунтованими.

Крім цього, в апеляційній скарзі адвокат просив, оскаржуваний вирок в частині визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 7 ч. 1 ст.284, ст.417 КПК України у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. При цьому, зазначив, що потерпілий ОСОБА_11 подав клопотання про закриття провадження відносно свого брата де зазначив, що відмовляється від обвинувачення та сторони між собою примирились і претензій один до одного не мають.

Водночас, згідно п.7 ч.1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо:потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно ч.17 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року, фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

У зв`язку із вищенаведеним, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України вчинене ОСОБА_6 щодо його батька ОСОБА_11 , слід вважати таким, що належить до домашнього насильства у формі фізичного насильства, а відтак підстав для закриття кримінального провадження в цій частині на підставі п. 7 ч. 1 ст.284 КПК України немає.

Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, і в мотивувальній частині вироку з дотриманням вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України зазначає підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

На переконання колегії суддів, зазначених вимог закону судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення дотримано в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди в користь потерпілого ОСОБА_6 судом першої інстанції взято до уваги, що у потерпілого в результаті кримінального правопорушення були порушені нормальні життєві зв`язки, він мав життєві незручності, переніс певні душевні страждання, негативні емоції і переживання, пов`язані із усвідомленнм ризику можливої загибелі. При цьому, суд першої інстанції вказав, що встановлено та доведено зібраними по кримінальному провадженню доказами вину обвинуваченого (цивільного відповідача) ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.121 КК України, безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями обвинуваченого (цивільного відповідача) та завданою потерпілому (цивільному позивачу) моральною шкодою, адже ОСОБА_8 перебував на стацінарному лікуванні та листках непрацездатності, автомобілю, володільцем якого він являється, було спричинено пошкодження ОСОБА_6 , що не заперечується останнім, відповідно цивільний позов в частині моральної шкоди суд задоволив частково.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на наведене колегія суддів апеляційного суду вважає, що визначена сума відшкодувань за завдану потерпілому моральну шкоду в розмірі по 120 000 грн. відповідає вимогам розумності та справедливості.

Такий розмір відшкодування завданої моральної шкоди буде справедливим й відповідатиме принципу розумності, відповідатиме ступеню понесених потерпілим моральних страждань, понесених внаслідок протиправних дій обвинуваченого та буде достатньою компенсацією такої шкоди.

Відтак доводи наведені, в апеляційній скарзі щодо визначеного розміру моральної шкоди колегія суддів вважає необґрунтованими.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані по справі докази. Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли скасування чи зміну вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 125 КК України залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4