ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/509/25 Справа № 183/4542/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого

в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

захисника

в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000247, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115, ч. 4 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115, ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання:

-за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком 9 (дев`ять) років;

-за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 10 (десять) років.

Початок строку покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту затримання з 18 лютого 2024 року.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання період його попереднього ув`язнення з 18 лютого 2024 року по 10 жовтня 2024 року включно.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний тримання під вартою.

Арешт на майно, який було накладено ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2024 року (183/1513/24, 1-кс/183/364/24), 19 лютого 2024 року (183/1513/24, 1-кс/183/363/24), 19 лютого 2024 року (183/1513/24, 1-кс/183/368/24), 19 лютого 2024 року (183/1513/24, 1-кс/183/361/24) скасовано.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, відкритому викраденні чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану, вчинених за наступних обставин.

18 лютого 2024 року приблизно о 07 год. 21 хв. ОСОБА_7 зайшов в приміщення магазину «Аврора», розташованого за адресою: вул. Сучкова, 32, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, де побачив колишню співмешканку ОСОБА_9 , з якою у нього виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_7 виник прямий умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Реалізуючи вказаний умисел, 18 лютого 2024 року приблизно о 07 год. 22 хв. ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні магазину «Аврора», розташованого за адресою: вул. Сучкова, 32, м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, маючи при собі кухонний піж, який дістав із правого рукава своєї куртки, підійшов на близьку відстань до ОСОБА_9 та діючи умисно, розуміючи та усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно- небезпечних наслідків у виді смерті ОСОБА_9 наніс одного удару лезом ножа в область тулубу з лівої сторони ОСОБА_9 . Від отриманого ножового поранення ОСОБА_9 впала на підлогу магазину, а ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій прямий умисел наніс ще 2 удари лезом ножа в область живота ОСОБА_9 , спричинивши їй тілесні ушкодження у виді проникаючих колото-різаних поранень на передній поверхні верхньої третини грудної клітини, у лівій надключичній області, по середньо-ключичній лінії, на лівій бічній поверхні верхньої третини грудної клітини, по передній пахвовій лінії, що привело до лівобічного гемопневмотораксу, проникаючого колото-різаного поранення на передній стінці нижньої третини живота, посередині з пошкодженням великого ченця, що привело до внутрішньо-черевної кровотечі, які відносяться до тяжких, які небезпечні для життя, після чого ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік.

Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 було надано своєчасну невідкладну медичну допомогу.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався.

У період дії воєнного стану, а саме 18 лютого 2024 року, приблизно о 07 год. 22 хв., ОСОБА_7 знаходився в приміщенні магазину «Аврора», розташованого за адресою: вул. Сучкова, 32, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, де спричинив тілесні ушкодження у виді проникаючих колото-різаних поранень на передній поверхні верхньої третини грудної клітини, у лівій надключичній області, по середньо-ключичній лінії, на лівій бічній поверхні верхньої третини грудної клітини, по передній пахвовій лінії, що привело до лівобічного гемопневмотораксу, проникаючого колото-різаного поранення на передній стінці нижньої третини живота, посередині з пошкодженням великого чепця, що привело до внутрішньо-черевної кровотечі колишній співмешканці ОСОБА_9 , яка лежала на підлозі у вказаному магазині. Після спричинення вказаних тілесних ушкоджень ОСОБА_9 у ОСОБА_7 раптово виник прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану, а саме гаманця, який знаходився у сумці ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій прямий умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , 18 лютого 2024 року, приблизно о 07 год. 22 хв., знаходячись в приміщенні магазину «Аврора» розташованого за адресою: вул. Сучкова, 32, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, де діючи умисно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, відкрито із сумки ОСОБА_9 викрав її гаманець вартістю 357 грн.

Після чого, ОСОБА_7 , маючи при собі гаманець, покинув приміщення вказаного магазину, тим самим відкрито викравши вказане майно, залишивши місце вчинення кримінального правопорушення, чим спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 357 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за частиною ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на мінімальний строк - 7 (сім) років, за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років, врахувавши його знаходження під вартою з 18 лютого 2024 року. В іншій частині вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції не врахував його відношення до вчиненого кримінального правопорушення, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме - щире каяття, знаходження на його утриманні двох неповнолітьніх дітей, а також, що ОСОБА_7 раніше не судимий, є інвалідом 3-ї групи інвалідності, визнання своєї вини у скоєнному кримінальному правопорушенні, активне сприяння досудовому розслідуванню у розкритті злочину. Вказав, що він не згоден із врахуванням судом обтяжуючої вину обставину - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, оскільки із матеріалів кримінального провадження жодного належного доказу перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння під час скоєння кримінальних правопорушень не має, а тому, на думку захисника, вказана вину обставина не доведена.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, вирок змінити в частині призначення покарання.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок суду залишити без зміни.

Потерпіла ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечних діянь за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч.4 ст. 186 КК України у апеляційній скаргзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок суворості не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_10 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також визнав обставиною, що помякшує покарання активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а також обставинами, які обтяжують покарання є вчинення кримінальних правопорушень щодо іншої особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та конкретних обставин їх вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше не судимий, думку потерпілої щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, та не відшкодування шкоди, завданої його діями потерпілій, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115, ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК України.

Що стосується доводів захисника в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, то вказані обставини вже були враховані судом першої інстанції під час призначення обвинуваченому покарання.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою винуватість, що не було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, спростовуються журналами судових засідань суду першої інстанції та технічними записами до них, з яких слідує, що ОСОБА_7 визнав свою вину лише частково, оскільки останній вказував, що він не мав умислу на спричинення смерті потерпілій ОСОБА_9 , хотів лише примиритись та поговорити, а також налякати останню, а також останній не визнав вину у відкритому заволодінні чужим майном, а саме - гаманцем, що перебував в сумці у потерпілої ОСОБА_9 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 повністю визнав свою винуватість, лише заперечував стан алкогольного сп`яніння, щиро каявся, однак апеляційний суд вважає, що визнання вини обвинуваченим свідчить про намагання обвинуваченого уникнути справедливого покарання за вчинене.

Апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду, який у своїх рішеннях (ЄУН справ 199/6365/19, 643/13256/17, 166/1065/18) неодноразово зазначав про те, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення, видає або допомагає у розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Отже, той факт, що засуджений частково визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки. В даному випадку визнання вини засудженим було обумовлене наявністю беззаперечних доказів його винуватості, а тому апеляційний суд вважає, що визнання ОСОБА_7 своєї вини свідчить про намагання засудженого уникнути справедливого покарання.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 є інвалідом третьої групи інвалідності, не є підставою для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 має на утриманні двох неповнолітніх дітей спростовуються поясненнями потерпілої, яка в суді апеляційної інстанції вказала, що діти, про яких мова йде в апеляційній скарзі захисника, є спільними з обвинуваченим, однак вони проживають спільно з нею та перебувають на її утриманні.

Доводи захисника про те, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_7 скоїв кримінальні правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що відповідно результатів проведення тесту на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора Drager від 18 лютого 2024 року у ОСОБА_7 виявлено 0,51 проміле, а також відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №169 від 20 березня 2024 року ОСОБА_7 в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, перебував у стані простого алкогольного сп`яніння та виявляв правильне орієнтування в навколишній обстановці.

Тому, апеляційний суд вважає, що з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, які віднесено законом до категорії тяжких та особливо тяжких з суспільно небезпечними наслідками у вигляді отримання потерпілою ОСОБА_9 небезпечних для життя тяжких тілесних ушкоджень, враховуючи те, що ОСОБА_7 легковажно поставився до настання можливих наслідків, що у своїй сукупності дає апеляційному суду зробити висновки про те, що суд першої інстанції правильно призначив ОСОБА_7 покарання виключно у виді позбавлення волі та апеляційний суд не вбачає підстав для його пом`якшення.

Захисником як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду не надано доказів, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для призначення більш м`якого покарання, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4