Провадження № 11-кп/811/1091/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 0000833 за апеляційною скаргою прокурора у справі Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 18.09.2024 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рава-Руська, Жовківського району, Львівської області, українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, працюючого монтером колії 5 розряду ВП «Кам`янка-Бузька дистанція колії» РФ «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 18.09.2024, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання, із застосуванням вимог ст. 69 КК України, у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в розмірі 9560 грн. 00 коп.

Речовий доказ: автомобіль марки «Peugeot 308 1.6E», реєстраційний номер НОМЕР_1 - повернуто ОСОБА_7 .

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова № 462/6320/23 (провадження № 1-кс/462/1593/23) від 29 серпня 2023 року, на автомобіль марки «Peugeot 308 1.6E», реєстраційний номер НОМЕР_1 скасовано.

На вирок суду першої інстанції прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років.

У решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи кваліфікації дій ОСОБА_7 та доведеності його вини, у вчиненні інкримінованого обвинуваченому злочину, прокурор вважає вказаний вирок суду незаконним, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що ч. 1 ст. 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Так, при прийнятті рішення суд першої інстанції встановив наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 обставин, що пом`якшують покарання, зокрема: щире каяття, визнання вини, добровільне відшкодування завданого збитку.

Зважаючи на наявність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 суд прийшов до переконання про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України. З такими висновками суду першої інстанції прокурор не погоджується.

Апелянт покликається на те, що щире каяття фактично передбачає та включає в себе повне визнання особою своєї вини. Водночас суд першої інстанції, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 необгрунтованою врахував як дві окремі та самостійні підстави (щире каяття та визнання вини), що у розумінні ст. 66 КК України пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відповідно до ст. 69 КК України (аналогічний висновок відображено у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.04.2021 у справі № 352/1627/18).

Призначаючи обвинуваченому більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.2 ст. 286-1 КК України, суд врахував думку потерпілого, який жодних претензій до обвинуваченого не має, цивільний позов не заявляв та просить призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Водночас, як свідчить практика Верховного Суду, думка потерпілого при вирішенні питання про можливість звільнення особи від покарання може враховуватися в сукупності з іншими обставинами, однак не є вирішальною.

Крім того, приймаючи рішення про застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на мінімальний строк, передбачений в санкції статті, суд не надав належної оцінки характеру допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху. Зокрема суд належним чином не проаналізував, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в стані алкогольного сп`яніння, в простій дорожній обстановці знехтував правилами дорожнього руху та допустив їх грубе порушення, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода, який знаходився на пішохідному переході, якому спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Таким чином висновок суду про застосування до засудженого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України є непереконливим та необргунтованим, а призначене, на підставі застосування положень цієї статті, покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 серпня 2023 року, приблизно о 22 год. 25 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Peugeot 308 1.6 E», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул. Шевченка, поруч із будинком № 19, у напрямку до вул. Ярослава Мудрого у м. Львові, у порушення п.п.1.10 (в значенні терміну «дати дорогу»), 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкості та не зупинив свій транспортний засіб, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_10 , який в цей час переходив проїзну частину дороги по пішохідному переході справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода, що спричинило ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження у виді перелому лобної кістки з переходом на орбіту, яке проникає в черепну порожнину, що відноситься до загрозливих для життя.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 визнав себе винним у вчиненні вказаного злочину повністю, фактичні обставини справи не оспорював, дав покази про те, що 23 серпня 2023 року він був на роботі, де випив горілки, проте не встиг на маршрутне таксі, та вирішив поїхати до дому на своєму автомобілі. Рухаючись на автомобілі по вул. Шевченка у м. Львові, він не побачив на пішохідному переході потерпілого, не зменшив швидкості та збив потерпілого. Після чого він зупинився та почав викликати швидку та поліцію. Крім цього, вказав, що він щиро шкодує за вчинене та відшкодував потерпілому кошти за спричинену шкоду, просить суворо не карати.

Потерпілий ОСОБА_10 судом апеляційної інстанції був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибув з невідомих причин, клопотання про відкладення не подавав.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 не заперечував проти розгляду справи за відсутності потерпілого.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора ОСОБА_6 про задоволення апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 підтриману його захисником адвокатом ОСОБА_9 , про відмову у задоволені апеляційної скарги та залишення вироку суду першої інстанції без змін, думку представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , який просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог сторони обвинувачення та залишити вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції, про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій, є обґрунтованим і в апеляційній скарзі не оспорюються. Фактичні обставини справи учасниками судового провадження також не оспорюються.

Правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286-1 КК України прокурором в апеляційній скарзі не оспорюються та, на думку колегії суддів, є вірною.

Що стосується апеляційної скарги прокурора у справі про неправильне застосування судом положень ст.69 КК України щодо призначеного судом покарання, то колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Проте суд першої інстанції в порушення вимог цієї норми закону не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про його особу.

Суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Тобто, законодавець надає суду дискреційне повноваження за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Суд першої інстанції оцінивши досліджені докази, встановивши факт винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, вірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286-1 КК України, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Суд першої інстанцій визначив що обставинами, які пом`якшує покарання обвинуваченому є щире каяття, визнання вини, добровільне відшкодування завданої шкоди, і з урахуванням особи винного, дійшов до висновку, що такі знижує істотно ступінь тяжкості вчиненого злочину та не створюють підстав для призначення, згідно із ч.1 ст. 69 КК України, основного покарання нижче від найнижчої межі.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Санкція ч.2 ст. 286-1 КК України передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 8 років.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду і міри покарання, прийняв до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до скоєного - вину визнав повністю, щиро покаявся у скоєному; врахував дані про особу ОСОБА_7 , а саме: те, що він раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, відшкодував шкоду потерпілому (збитки) у повному обсязі.

Крім того судом було взято до уваги думку потерпілого ОСОБА_10 , який жодних претензій до обвинуваченого не має, цивільний позов не заявляв та просив призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Також судом було враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який в умовах російської агресії бере участь у фінансуванні Збройних Сил України; має на утриманні трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_11 , 2010 р.н., ОСОБА_12 , 2019 р.н., та ОСОБА_13 , 2009 р.н., останній з яких, є сином його покійної сестри, та опікуном якого ОСОБА_7 призначено відповідно до рішення виконкому Рава-Руської міської ради від 24.11.2022 року № 438.

З врахуванням зазначеного суд першої інстанції прийшов до висновку, що дані обставини у своїй сукупності вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та дають підстави для застосування статті 69 КК України з призначенням більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України.

З таким висновком колегія суддів не може погодитися.

Доводи прокурора про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ст.69 КК України, є безпідставним та недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також за своїм розміром явно є несправедливим через м`якість, знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно положень ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з покликанням прокурора про те, що суд першої інстанції ухвалив вирок з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Згідно п.4 ч.1, ч.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У зв`язку з необхідністю погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню із постановленням вироку апеляційним судом.

Так суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч.2 ст. 286-1 КК України, оскільки обвинувачений керував транспортним засобом перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та ним було збито потерпілого, який перебував на пішохідному переході.

З врахуванням всіх пом`якшуючих обставин та даних, які характеризують особу ОСОБА_7 , а також те, що родині обвинуваченого надійшло повідомлення про зникнення безвісти, під час виконання бойового завдання, брата ОСОБА_14 , 1993 р.н., колегія суддів дійшла переконання про можливість призначення покарання в мінімальних межах санкції статті обвинувачення.

Призначаючи покарання, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України та обставини, встановлені судом першої інстанції при призначенні покарання, які в апеляційній скарзі не оспорюються. Таке покарання буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині, яка стосується покарання з постановленням нового вироку в апеляційному порядку.

Керуючись ч.15 ст. 615 ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу прокурора у справі Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 18.09.2024 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: