ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №644/8602/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2215/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: продовження тримання під вартою
УХВАЛА

Іменем України

06 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, задоволено.

Продовжено строк дії запобіжного заходу обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 29 листопада 2024 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений в апеляційній скарзі просить ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року змінити, а саме, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на нічний або цілодобовий домашній арешт з усіма необхідними обмеженнями.

Обвинувачений вважав, що підозра за цією ст. 348 КК України є необґрунтованою і він з нею не згоден. Вважав, що його правопорушення підпадає під ч. 2ст. 345 КК України і було скоєно у неадекватному становищі, тому щодо ризиків, які висував прокурор до суду, вважав їх необґрунтованими та бездоказовими.

Також зазначав, що суд не в повному обсязі врахував його соціальні зв`язки, а саме, стан його здоров`я, який сильно погіршився в умовах тримання під вартою з 24 серпня 2023 року, він є інвалідом ІІІ групи і потребує лікування. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року про зобов`язання надати йому обстеження та лікування за участю всіх необхідних лікарів, не виконується слідчим ізолятором. Крім того, в нього є жінка-інвалід ІІ групи (епілепсія), яка потребує постійного догляду.

Захисник в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого відносно ОСОБА_7 , змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши на нього визначені ст. 194 КПК України обов`язки.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції вже втретє дійшов висновку про існування лише одного ризику, а саме ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Але посилання на об`єктивні докази, які б відповідали практиці Європейського суду з прав людини з цього питання, ухвала суду не містить. У якості обґрунтування його наявності наведено лише тяжкість можливого покарання та наявність суспільного інтересу у подальшому триманні ОСОБА_7 під вартою.

Разом з цим, доказів існування ймовірності переховування ОСОБА_7 від суду оскаржувана ухвала не містить, та прокурором у відповідному клопотанні вони не зазначались.

Крім цього, захисник також посилалася на неможливість отримання ОСОБА_7 медичної допомоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисників з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції вважав, що підозра є обґрунтованою до ступеню необхідного для даної стадії процесу. Наразі продовжує існувати ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України. Існує можливість призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, що на думку суду обґрунтовано може викликати загрозу втечі обвинуваченого. Право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес, що існує з урахуванням обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_7 , а саме посягання на життя працівника правоохоронного органу, тобто замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків. Окрім того, суд врахував, що в рамках провадження задоволено клопотання обвинуваченого та розпочато судовий розгляд спочатку.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Так, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та кримінальні правопорушення проти журналістів, саме посягання на життя працівника правоохоронного органу, тобто замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків,передбаченого ст. 348 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів та за яке передбачене покарання у виді штрафу до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останнійз метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційних скарг щодо не доведеності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, та не підтвердження його існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, - самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання його під вартою, не зменшують існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі.

Щодо доводів апеляційних скарг про те, ОСОБА_7 є інвалідом ІІІ групи та його рекомендовано двічі на рік проходити стаціонарне лікування у травматологічному відділенні, апеляційний суд зазначає, що будь-яких відомостей, які б вказували на те, що у обвинуваченого наявні хвороби, які виключають його можливість перебування в умовах ізоляції, матеріали провадження не містять та не входять до переліку хвороб, затверджених у наказі Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» (із змінами від 27.06.2023 №2368/5/1164), які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання.

При цьому, частиною 4 цього Порядку передбачено, що у закладах охорони здоров`я ДКВС надаються медична допомога при невідкладних станах, первинна медична допомога, спеціалізована та паліативна допомога, медична реабілітація, здійснюється санітарно-епідеміологічний нагляд, проводяться санітарно-гігієнічні та протиепідемічні заходи, у тому числі із впровадження превентивної медицини (пропаганда здорового способу життя, зокрема з питань дотримання особистої гігієни, запобігання інфекційним захворюванням, алкоголізму та наркоманії, попередження самогубств, гігієнічне навчання), організовується цілодобове чергування медичних працівників, забезпечення засуджених лікарськими засобами, медичними виробами, технічними та іншими засобами реабілітації, проводиться реабілітація та лікування після захворювань і травм.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу сторони захисту на те, що, згідно пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 212/20525 (із змінами), Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за № 990/25767 (із змінами).

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: