ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/3784/24 Провадження 1-кп/636/966/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2024 місто Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чугуєва обвинувальний акт кримінальному провадженню № 0001504, внесеному 24 травня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи осіб з інвалідністю, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України,-

встановив:

Верховною Радою УРСР 24.08.1991 схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 зазначено, що Верховна Рада УРСР проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. Україна самостійно визначає адміністративно-територіальний устрій та порядок утворення національно-адміністративних одиниць.

У Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.1997 № 3-зп зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах 1, НІ та XIII Основного Закону України - Конституції України. Зокрема, положеннями ст.ст. 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно з вимогами ст. 5 Конституції України носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. За ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України. Відповідно до ст.ст. 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Згідно з вимогами ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькою конвенцією 1907 року, Конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним правовим діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН). До складу 00Н входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу. Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із цілями Об`єднаних Націй. Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09.12.1981 № 36/103 та Резолюціями - 2131 (XX) від 21.12.1965, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, про захист їх незалежності та суверенітету, 2625 (XXV) від 24.10.1970, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, 2734 (XXV) від 16.12.1970, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та 3314 (XXIX) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, -установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими міжнародними документами закріплено обов`язок держав утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави. Крім того, у ст. ст. 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 (XXIX) від 14.12.1974, зокрема, визначено, що ознаками агресії є: - застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; - застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН. Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: - вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини; - бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; - блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; - напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; - застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; - дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; -засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них. Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Встановлено, що 24.02.2022 російською федерацією, як державою-агресором, було першою застосовано збройну силу проти України і продовжено вчинення агресії, зумовлену з окупацією території України, в тому числі, АДРЕСА_1 .

В порушення норм міжнародного гуманітарного права, президент російської федерації (далі - рф), а також інші представники військово-політичного керівництва рф, всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 X» 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), здійснили повномасштабне збройне вторгнення на територію України.

Спочатку 22.02.2022 президент рф, бажаючи здійснити повномасштабне збройне вторгнення на територію України, направив до ради федерації звернення про використання збройних сил рф за межами країни, яке було задоволено, а вже 24.02.2022 о 5 годині ранку ним було оголошено про рішення розпочати повномасштабне військове вторгнення в Україну.

В той же день, 24.02.2022 на виконання вищевказаного злочинного наказу військовослужбовці збройних сил рф, шляхом збройної агресії, із загрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглися на територію України через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Харківській, Донецькій, Луганській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та вчинили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, що мають важливе народногосподарське або оборонне значення, та вчинили окупацію частин зазначеної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України з порушенням порядку, встановленого Конституцією України, яка триває до теперішнього часу та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У відповідь на вказані дії держави-агресора 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було неодноразово продовжено у встановленому законодавством України порядку і діє по теперішній час.

В період з 24 лютого по 09 травня 2022 року в ході агресивної війни проти України, державою-агресором здійснено окупацію частини території України, в тому числі с. Рубіжне Чугуївського району Харківської області.

За вказаних обставин, досудовим розслідуванням встановлено, що у громадянина України ОСОБА_4 який перебував на території с. Рубіжне Чугуївського району Харківської області, у період з 16 березня 2022 року до 03 травня 2022 року (точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено), виник кримінальний протиправний умисел, направлений на виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, виправдовування тимчасової окупації частини території України з використанням засобів масової інформації.

Надалі, у період з 16 березня 2022 року до 03 травня 2022 року в денний час (точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_4 , прибув за адресою: АДРЕСА_1 на ділянку місцевості з приблизними географічними координатами 50.160403, 36.8186253 з метою отримання продуктів харчування від невстановлених осіб, підконтрольних ЗС РФ та окупаційній адміністрації РФ.

Реалізуючи свій кримінальний протиправний умисел, у період з 16 березня 2022 року до 03 травня 2022 року в денний час (точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 на ділянці місцевості з приблизними географічними координатами 50.160403, 36.8186253 здійснив вербально добровільно, без будь-якого психічного, фізичного примусу, висловлювання, які фіксувалися за допомогою спеціальної аудіо-відео записувальної техніки зі штативом, невстановленими особами, підконтрольними ЗС РФ та окупаційній адміністрації РФ, а саме: «Большое спасибо, молодцы, надо было ещё 8 лет назад сюда приехать, на Украину и освобождать. От нечисти этой, большое спасибо».

Надалі, невстановленими особами підконтрольними ЗС РФ та окупаційній адміністрації РФ 03.05.2022 опубліковано відео за посиланням hitps://www.youtube.com/watch?v=lmhlLPAVv9w URL відео ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на ютуб каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » у засобах масової інформації «РОССИЯ 24 БЕЛГОРОД», на якому зображено ОСОБА_4 , який перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 на ділянці місцевості з приблизними географічними координатами 50.160403, 36.8186253, здійснив вербально висловлювання «Большое спасибо, молодцы, надо было ещё 8 лет назад сюда приехать, на Украину и освобождать. От нечисти этой, большое спасибо».

Вказане відео, що розміщується у всесвітній мережі «Інтернет» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 відео ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 ) є відкритим та загальнодоступним невизначеній кількості осіб.

Згідно висновку експертів ННЦ ІСЕ ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса № 16210/16405 за результатами проведення комплексної судової психолого-лінгвістичної експертизи мовлення від 29.11.2023, серед іншого, отримано відомості про те, що у зазначеному висловлюванні, наданих на дослідження, містяться висловлювання, які виправдовують та схвалюють збройну агресію Російської Федерації проти України, виправдовують, схвалюють тимчасову окупацію частини території України.

Установлена інформація у вищевказаному висловлюванні виражена у формі оціночних суджень, має публічний характер.

Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, щиро розкаявся та повністю підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини, та добровільно розказав про обставини їх вчинення, як вони викладені вище, а саме, що у період з 16 березня 2022 року по 03 травня 2022 року, перебуваючи у с. Рубіжне Чугуївського району Харківської області, після отримання гуманітарної допомоги (продуктів харчування), добровільно, без будь-якого психічного, фізичного примусу, висловився, і ці дії фіксувалися за допомогою спеціальної аудіо-відео записувальної техніки зі штативом, невстановленими особами, підконтрольними ЗС РФ та окупаційній адміністрації РФ, а саме: «Большое спасибо, молодцы, надо было ещё 8 лет назад сюда приехать, на Украину и освобождать. От нечисти этой, большое спасибо».

Ставлення ОСОБА_4 до вчиненого злочину не викликає у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин справи, згідно з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечували обвинувачений та інші учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом встановлено, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, добровільність їх позицій не викликає сумнівів. Судом роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України», «Коробов проти України»).

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений у ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України», «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Мюррей проти Сполученого Королівства» та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що обґрунтованим є таке рішення, що ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у виправдовуванні збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також виправдовуванні тимчасової окупації частини території України з використанням засобів масової інформації, його дії правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 436-2 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, та його конкретні обставини, дані про особу обвинуваченого, його вік і стан здоров`я, а саме: що він є громадянином України, пенсіонером за віком, є особою з інвалідністю ІІ групи, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, з пенсії добровільно систематично здійснює перерахування грошових коштів на потреби ЗСУ, раніше не судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, яке полягає у повному визнанні своєї вини обвинуваченим, осуду власних дій, наявності відчуття жалю за вчинене, розуміння наслідків своїх дій, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При призначенні покарання суд виходить із положень ст. 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, і вважає, що виправлення ОСОБА_4 і попередження скоєння ним нових злочинів можливо з призначенням покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Беручи до уваги вказані обставини в їх сукупності, а також враховуючи дані про особу, суд вважає за можливе, призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини статті без конфіскації майна, і застосувати до нього ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням, одночасно покласти на засудженого обов`язки, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину.

Суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати по справі в порядку ст. 124 КПК України за проведення комплексної судової психолого-лінгвістичної експертизи мовлення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України №16210/16405 від 29.11.2023 в розмірі 20 552 гривні 28 копійок.

Речові докази відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2024 року скасувати, відповідно до ст. 174 КПК України.

Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту відносно ОСОБА_4 , залишити до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік місяців не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання,

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно ОСОБА_4 залишити, до набрання законної сили цим вироком суду.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 20552 (двадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) гривні 28 (двадцять вісім) копійок.

Скасувати арешт з майна, накладений на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2024 року, зазначеного у цьому вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Чугуївський міський суд Харківської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя