Дата документу 24.09.2024 Справа № 323/1868/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/972/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №323/1868/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ПАТ «Страхова Група «ТАС» - ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14 червня 2024 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Гуляйполя Запорізької області, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 27 жовтня 2019 року приблизно о 21 годині 05 хвилин, керуючи автомобілем «DAEWOO SENS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул.Б.Хмельницького в смт.Комишуваха Оріхівського району Запорізької області з боку м.Запоріжжя в напрямку м.Маріуполя, зі швидкістю не менше 73,4 км/год, що перевищує дозволену в населеному пункті швидкість руху.

В цей же час, проїзну частину АДРЕСА_2 , в невстановленому місці перетинав пішохід ОСОБА_12 , який рухався зліва направо по напрямку руху автомобіля «DAEWOO SENS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_10 .

Під час руху в районі буд. АДРЕСА_2 водій автомобіля «DAEWOO SENS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , рухаючись зі швидкістю, що перевищує дозволену в населеному пункті, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_12 та маючи при цьому технічну можливість запобігти наїзду на нього при русі з дозволеною в населеному пункті швидкістю, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 .

Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.п.12.4, 12.9 б), чинних на момент скоєння ДТП, Правил дорожнього руху, порушення яких перебуває в причинному зв`язку з подією ДТП.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні 28.10.2019 року о 01 годині.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача просив вирок в частині вирішення позовних вимог до АТ «СГ «ТАС» (приватне) скасувати та ухвалити новий вирок, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до АТ «СГ «ТАС» (приватне) у зв`язку з недотриманням передбаченого законом порядку отримання страхового відшкодування.

Мотивуючи свої вимоги зазначив, що для отримання страхового відшкодування потерпілим особам необхідно звернутися до страхової компанії в передбаченому законом порядку та надати необхідні документи для визначення розміру шкоди. Проте потерпілий не звертався до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування. Законом встановлений трирічний термін на отримання страхового відшкодування за шкоду, завдану життю потерпілого. Між тим, позивач пропустив трирічний термін на звернення із заявою про страхове відшкодування, а тому в силу п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має права на отримання страхового відшкодування. Отже рішення про виплату страхового відшкодування не приймалося за відсутністю звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а отже з боку АТ «СГ «ТАС» (приватне) відсутній факт порушення прав позивача, у зв`язку з чим вирок в частині позовних вимог до АТ «СГ «ТАС» (приватне) є незаконним.

Крім того, суд стягнув з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на користь потерпілого витрати на поховання та витрати на спорудження надгробного пам`ятника на загальну суму 57833, 20 грн. Разом з тим, за законом загальний розмір такого відшкодування стосовно одного потерпілого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, тобто в даному випадку 50076,00 грн. (4173?12=50076).

Також відповідно до діючого законодавства загальний розмір моральної шкоди стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинами її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), для чого необхідно встановити повне коло осіб, які мають право на отримання страхового відшкодування та після звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування. Відтак вирок суду і в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди є незаконним.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які вважали за необхідне зменшити розмір стягнення на поховання і встановлення пам`ятника; потерпілого та його представника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги; прокурора, який заперечив проти поданої скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь, вид та розмір призначеного йому покарання в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В своїй апеляційній скарзі представник цивільного відповідача не погодився із рішенням суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 . Зокрема, представник цивільного відповідача вважав, що, оскільки потерпілий не звертався до ПАТ «Страхова Група «ТАС» із заявою про виплату страхового відшкодування, то вирок суду в частині задоволення позовних вимог до ПАТ «Страхова Група «ТАС» є незаконним.

Проте колегія суддів не може погодитися із такими доводами апелянта виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому (частина 1 статті 129 КПК).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК.

У цій справі потерпілим ОСОБА_7 було подано цивільний позов про стягнення із обвинуваченого та ПАТ «Страхова Група «ТАС» шкоди, завданої йому кримінальним правопорушенням. В подальшому потерпілий зазначив, що не має претензій до обвинуваченого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим статтею 286 КК, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи її відшкодування.

Законодавець передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого статтею 128 КПК.

Неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону строків, як підстава для відмови у відшкодуванні шкоди про яку йдеться у скарзі, стосується випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

З матеріалів справи слідує, що цивільний позов потерпілий ОСОБА_7 подав до суду 03.09.2020 року, тобто в межах вищезазначених строків, з моменту подачі якого у нього виникли права та обов`язки цивільного позивача, з огляду на правила частини 2 статті 61 КПК.

Отже будь-яких порушень в цій частині колегія суддів не встановила.

Більш того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що скасування судом апеляційної інстанції рішення суду про задоволення позовних вимог потерпілого до страхової компанії фактично позбавить потерпілого права на звернення в порядку цивільного судочинства для відшкодування завданої йому кримінальним правопорушенням шкоди через сплив строків позовної давності та вже існуючу (у разі задоволення апеляційної скарги) відмову у задоволенні позову про відшкодування шкоди.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача також не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілого моральної шкоди. При цьому у скарзі фактично йдеться про те, що суду належало встановити повне коло осіб, які за законом мають право на отримання страхового відшкодування, оскільки моральна шкода виплачується рівними частинами чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим) померлого.

Проте колегія суддів вважає такі доводи представника цивільного відповідача необґрунтованими. При цьому судова колегія виходить з того, що із позовною заявою про стягнення моральної шкоди, звернувся лише син померлого ОСОБА_12 - ОСОБА_7 . Інші особи, зазначені у законі, з цивільним позовом про стягнення на їх користь моральної шкоди не зверталися. Відтак суд першої інстанції цілком законно задовольнив позовні вимоги потерпілого в цій частині і стягнув на його користь моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням. При цьому розмір стягнутої з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілого моральної шкоди не перевищує граничний розмір, визначений Законом.

Про правильність прийнятого в цій частині рішення додатково свідчать заяви доньки загиблого - ОСОБА_13 та дружини загиблого - ОСОБА_14 , подані в судовому засіданні апеляційного суду, відповідно до яких ними не подавалися заяви про визнання їх в якості потерпілих у цьому кримінальному провадженні і вони не зверталися і не мають наміру звертатися до страхової компанії із заявами про виплату їм страхового відшкодування. Відтак стягнення всієї суми моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 не суперечить вимогам закону.

Водночас колегія суддів погоджується із твердженнями представника цивільного відповідача про необґрунтованість розміру стягнутих з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілого витрат на поховання та витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги потерпілого в цій частині, обґрунтовано зазначив, що загальний розмір відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, що, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у 2019 році, становило 50 076, 00 грн. (4173?12).

Разом з тим, суд допустив протиріччя, оскільки стягнув з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілого витрати на поховання та витрати на спорудження надгробного пам`ятника на загальну суму 57 833, 20 грн., що перевищує визначений Законом граничний розмір такого відшкодування (50 076, 00 грн). Відтак вирок суду в цій частині підлягає зміні. При цьому, у зв`язку зі зменшенням загальної суми витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, які підлягають стягненню з ПАТ «Страхова Група «ТАС», підлягає зміні і загальний розмір стягнення, визначений судом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ПАТ «Страхова Група «ТАС» - ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14 червня 2024 року щодо ОСОБА_10 в цій справі в частині визначення розміру стягнення з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілого ОСОБА_7 витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника змінити та визначити його в розмірі 50 076 грн.

Загальну суму, яка підлягає стягненню з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілого ОСОБА_7 , змінити на 100 152 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4