Номер провадження: 11-кп/813/1018/24
Справа № 522/1614/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 , в інтересах потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Приморського райсуду м. Одеси від 11.12.2023 в к/п №0002071 від 08.09.2021 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Болград Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та покладенням на нього наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на проведення експертиз в розмірі 4290, 25 грн.

В силу вимог ч. 11 ст. 182 КПК України, після набрання вироком законної сили вирішено повернути заставодавцю заставу, внесену відповідно до ухвали Приморського райсуду м. Одеси від 01.03.2023.

Цивільний позов представника потерпілих ОСОБА_9 в інтересах потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 :

- на користь потерпілого ОСОБА_11 24 003 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди;

- на користь потерпілої ОСОБА_10 10 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 03.09.2021, більш точного часу не встановлено, знаходився за адресою: АДРЕСА_3 , для виконання робіт по очищенню кондиціонерів, де у нього раптово виник злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна та в якості предмета свого злочинного посягання він визначив майно, яке знаходились у шкатулці в ванній кімнаті.

Діючи з вказаною метою, з корисливих мотивів, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді неправомірного заволодіння чужим майном, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії несуть таємний характер, заволодів каблучкою жіночою, виготовленою із дорогоцінного металу із пробою 585, із вставками з 9 камінців синього кольору, жіночою каблучкою, виготовленою із дорогоцінного металу із пробою 585, із вставками з 3 діамантами, які належать потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Заволодівши вищевказаними предметами, ОСОБА_7 місце вчинення кримінального правопорушення залишив та в подальшому розпорядився майном на власний розсуд.

Продовжуючи свій злочинний на мір на заволодіння чужим майном та достовірно знаючи, що за адресою: АДРЕСА_3 , в ванній кімнаті у шкатулці зберігаються ювелірні вироби, 07.09.2021 приблизно о 19 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , з метою безперешкодного доступу до ювелірних виробів, ввів в оману потерпілого ОСОБА_11 щодо необхідності додаткового обслуговування кондиціонерів у вищевказаній квартирі, отримавши згоду останнього. Прибувши за вищезгаданою адресою, ОСОБА_7 підійшов до квартири АДРЕСА_4 , вхідні двері якої йому відчинила потерпіла ОСОБА_10 , яку попередив ОСОБА_11 про прихід ОСОБА_7 щодо додаткового обслуговування кондиціонерів.

Отримавши безперешкодний доступ до квартири, ОСОБА_7 приступив до реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на таємне викрадення чужого майна з метою особистого збагачення.

Діючи з вказаною метою, з корисливих мотивів, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді неправомірного заволодіння чужим майном, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії несуть таємний характер, перебуваючи у ванній кімнаті квартири АДРЕСА_5 , заволодів каблучкою жіночою із маркуванням «Tiffany&Co», виготовленою із дорогоцінного металу із пробою 950, із вставками з діамантів, каблучкою жіночою т.м. «Carrera у Carrera», виготовленою із дорогоцінного металу із пробою 585, з карбованим малюнком у вигляді квітів, каблучкою жіночою «Версаль» із маркуванням «St.Diamond», виготовленою із дорогоцінного металу із пробою 750, зі вставками з одним діамантом у центрі та розсипом дрібних діамантів з боків, які належать потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Заволодівши вищевказаними предметами, ОСОБА_7 місце вчинення злочину залишив, розпорядившись майном на власний розсуд.

Даним злочином потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 завдано матеріальний збиток на загальну суму 160 873, 44 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_9 , в інтересах потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не погодився із оскаржуваним вироком суду, вважаючи його незаконним та необґрунтованим в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, часткового стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також відмови у стягненні витрат на правову допомогу з огляду на наступні обставини:

1) висновки суду 1-ої інстанції стосовно визнання з боку ОСОБА_7 вини на початку досудового розслідування та в суді не ґрунтуються на наявних в матеріалах кримінального провадження доказах, натомість:

- при складенні обвинувального акту стороною обвинувачення не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого; під час досудового розслідування обвинувачений перебував у розшуку;

- на початку судового розгляду ОСОБА_7 свою вину визнавав лише частково та лише після триваючого судового розгляду, дослідження усіх письмових доказів, сторона захисту заявила про недоцільність подальшого дослідження доказів, а обвинувачений заявив про повне визнання винуватості; надаючи показання, обвинувачений, замість реального та відвертого каяття, вдався до виправдань стосовно мотиву вчинення злочинів, зокрема, необхідності ремонту його автомобіля, а також виказував обурення тим, що потерпілий ОСОБА_11 здійснював дії щодо його затримання;

- частково визнавши розмір матеріальної та моральної шкоди, ОСОБА_7 не здійснив жодних дій, спрямованих на її відшкодування, що свідчить про формальний характер каяття стосовно вчиненого злочину; в матеріалах кримінального провадження не має жодних доказів щодо здійснення обвинуваченим матеріальної підтримки своїх рідних та взагалі працевлаштування будь-де, а також потреби його рідних у відповідній допомозі;

2) судом 1-ої інстанції не було враховано зухвалу поведінку обвинуваченого при вчиненні злочинних дій, зокрема, ОСОБА_7 двічі прийшов до квартири, скориставшись довірливістю потерпілих та вкрав їх майно та лише завдяки своєчасним діям потерпілого ОСОБА_11 та за його кошти в розмірі 900 доларів США викрадені обвинуваченим ювелірні прикраси, які мали значну вартість та велику нематеріальну цінність для потерпілих, були викуплені в ломбардах та повернуті потерпілим;

3) висновок суду 1-ої інстанції стосовно необхідності стягнення з обвинуваченого не 32 904 грн., а лише 24 003 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованим, натомість, потерпілий ОСОБА_11 витратив саме 900 доларів США та має право, на підставі вимог ст. 524 ЦК України та сталої судової практики, на відшкодування йому цих коштів з урахуванням вартості валюти за курсом на моменту пред`явлення позовної заяви, при цьому, при складенні розписки про отримання коштів ОСОБА_7 визначив еквівалент свого зобов`язання в доларах США; до непрямих збитків також необхідно віднести витрати, пов`язані із необхідністю залучення охоронної агенції для забезпечення охорони потерпілих від можливих неправомірних дій ОСОБА_7 після виявлення його злочину, а також для організації пошуків та викупу викрадених коштовностей, які склали 70 000 грн., що підтверджується банківською квитанцією та договором про надання охоронних послуг;

5) висновки суду стосовно недоведеності заявленого потерпілими розміру морального відшкодування не враховують ступінь втручання обвинуваченого в життя потерпілих, кількість створених для них невиправлених складнощів; моральна шкода насамперед виявилась в емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях за власну безпеку та безпеку близьких, відчуття страху, приниження, зневіра у оточуючому суспільстві, потерпілу ОСОБА_10 ще довго переслідувало відчуття глибокого приниження від зухвалого втручання в її особистий простір, обидва потерпілі відчувають великі труднощі, пов`язані із спілкуванням із різноманітними людьми зі сфери надання послуг, яке супроводжується суцільною недовірою;

6) поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що ОСОБА_7 не було надано обґрунтованих заперечень стосовно заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу, що фактично позбавило суд можливості розглядати питання про їх зменшення, натомість, розмір гонорару адвоката є визначеним, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, з урахуванням чого, на підставі висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 та інших аналогічних численних позицій, детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги, не потрібний, при цьому, факт надання відповідного об`єму наданої правової допомоги підтверджується самими матеріалами провадження, зокрема, письмовими доказами, зібраними та наданими разом із підготовленими процесуальними документами, клопотаннями та заявами, а також журналом судових засідань в частині кількості судових засідань по справі та участь в їх проведенні представника позивача.

Посилаючись на викладені обставини, представник ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, часткової відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки; стягнути з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз в розмірі 4290, 25 грн.; цивільний позов представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задовольнити та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 32 904 грн. та моральну шкоду в розмірі 80 000 грн.; на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 80 000 грн.; на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 витрати на надання правової допомоги в розмірі 20 000 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду представник потерпілих ОСОБА_9 вимоги своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, натомість, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 та прокурор ОСОБА_6 заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає з огляду на наступні обставини.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені ним відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України зібрані по справі докази, які є взаємоузгодженими між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та обґрунтовано кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 185 КК України за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), що завдало значної шкоди потерпілому.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правової кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Надаючи оцінку посиланням представника потерпілого на безпідставне звільнення судом обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів зауважує на наступному.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

В свою чергу, положеннями ч. 2 ст. 4 КК України встановлено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Санкція злочину, інкримінованого ОСОБА_7 та передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України в ред. від 08.08.2021, що діяла на момент вчинення обвинуваченим вказаного злочину та наразі не зазнала змін, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3-х до 6-ти років.

На виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, суд 1-ої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів; особу обвинуваченого, який має постійні місце реєстрації та проживання, дані стосовно перебування ОСОБА_7 на обліку у лікарів психіатра та нарколога відсутні, раніше не судимий; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції визнав щире каяття. При цьому обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Врахувавши сукупність зазначених обставин та характеристику особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, в межах мінімального строку, а саме у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Окрім того, вирішуючи питання стосовно необхідності реального відбування обвинуваченим ОСОБА_7 покарання, суд 1-ої інстанції врахував визнання обвинуваченим своєї винуватості під час досудового розслідування та судового розгляду, факт того, що обвинувачений не переховувався від органів досудового розслідування та суду, відверто заявив про осуд своєї поведінки та намір виправитись та відшкодувати потерпілим заподіяну злочином шкоду, перше притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, молодий вік, позитивну характеристику за місцем проживання, наявність батьків, баби та діда похилого віку, внаслідок чого суд дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, на підставі чого, звільнив його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС у складі ВС від 11.05.2021 по справі №336/4259/18 (провадження №51-6029км20), відповідно до якої при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер та залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень ст.ст. 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В цьому контексті колегія суддів приймає до увагу правову позицію, викладену в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС у складі ВС від 20.03.2018 у справі №302/904/16-к (провадження №51-966 км18), відповідно до якої загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до абз. 2 п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Так, колегія суддів, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції в цій частині, зауважує на тому, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, має місце реєстрації та постійного проживання, за яким характеризується виключно позитивно, має батьків, діда та бабу похилого віку, свою провину у вчиненні інкримінованого злочину визнав у повному обсязі.

В цьому контексті, надаючи оцінку посиланням представника потерпілих на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення на початку судового розгляду визнавав лише частково та про повне визнання винуватості заявив лише після дослідження усіх письмових доказів, колегія суддів зауважує на безпідставності таких тверджень з огляду на наступні обставини.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 01.05.2023, під час встановлення його особи, вперше заявив про повне визнання вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (т. 1, а.с. 58-59).

В подальшому, впродовж судового розгляду кримінального провадження, позиція обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно повного визнання винуватості не змінилась та під час з`ясування судом обсягу доказів та порядку їх дослідження, в судовому засіданні від 19.07.2023, обвинувачений повторно заявив про повне визнання провини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 68).

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 04.12.2023, під час безпосереднього допиту обвинуваченого ОСОБА_7 , останній втретє заявив про повне визнання провини у скоєному та надав показання стосовно обставин його вчинення (т. 1, а.с. 94-96).

За встановлених обставин апеляційний суд, всупереч твердженням представника потерпілих, констатує, що судом 1-ої інстанції було вірно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у вчиненні інкримінованого злочину визнав у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи представника потерпілих з приводу формального характеру каяття обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно вчиненого злочину з огляду на наступні обставини.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС у складі ВС від 02.11.2021 у справі №643/13256/17 (провадження №51-2221км19), відповідно до якої, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 заявив про свою готовність відшкодувати потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заподіяну майнову шкоду в розмірі 24 000 грн. (т. 1, а.с. 94-96).

Впродовж судового розгляду провадження обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово заявляв про те, що розкаюється у вчиненому (т. 1, а.с. 94, зворотна сторона; а.с. 99).

В подальшому, під час апеляційного розгляду провадження, обвинуваченим ОСОБА_7 було здійснено спробу відшкодувати потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 заподіяну майнову шкоду в розмірі 23 348 грн. та моральну шкоду в розмірі по 10 150 грн. на кожного потерпілого шляхом поштового переказу, що підтверджується відповідними долученими захисником в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 06.11.2024 копіями квитанцій організації поштового зв`язку АТ «Укрпошта», проте потерпілі не з`явились на пошту для отримання відповідного відшкодування.

Зазначені обставини, всупереч твердженням представника потерпілих, свідчать про те, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 є дієвим, знаходить своє відображення в матеріалах провадження, свідчить про негативне ставлення обвинуваченого до вчиненого діяння, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд, а також очевидне бажання залагодити провину.

Водночас, відповідають дійсності посилання апелянта на те, що при складенні обвинувального акту стороною обвинувачення не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та під час досудового розслідування ОСОБА_7 перебував у розшуку в період часу з 15.11.2022 по 13.01.2023, оскільки такі доводи підтверджуються змістом обвинувального акту в даному кримінальному провадженні, реєстру матеріалів досудового розслідування та матеріалами кримінального провадження (т. 1, а.с. 3-15; т. 3, а.с. 166-167).

Разом із тим, із урахуванням подальшої поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового та апеляційного розгляду кримінального провадження, характеристики його особи, здійснення ним реальних спроб відшкодування завданої шкоди, щире розкаяння у вчиненому та повне визнання вини, колегія суддів, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства та призначення йому реального покарання у виді позбавлення волі.

Водночас, дійсно, як на цьому обґрунтовано зауважує представник потерпілих, дії обвинуваченого ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення носили зухвалий характер, проте, з урахуванням відсутності в останнього судимостей, першого притягнення до кримінальної відповідальності, повного визнання винуватості, критичного ставлення до свого вчинку та осуду своєї поведінки, що мало вираження у щирому каятті та повній готовності й здійсненні спроб відшкодування заподіяної потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 майнової та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції не вважає, що вищезазначена представником потерпілих обставина може бути достатньою підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке належить відбувати реально.

Підсумовуючи викладене, на думку колегії суддів, суд 1-ої інстанції, врахувавши обставини вчинення злочину, ступінь його тяжкості, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням дії ст. 75 КК України та звільненням останнього від відбування покарання з випробуванням.

Що стосується тверджень представника потерпілих з приводу безпідставного стягнення судом 1-ої інстанції з обвинуваченого ОСОБА_7 лише 24 003 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів зауважує на наступному.

Вимоги ч. 1 ст. 128 КПК України передбачають, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 зазначеної ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В свою чергу, згідно з положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частина 1 ст. 1166 ЦК України встановлює, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 1 ст. 1177 ЦК України встановлює, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

На підставі аналізу змісту позовної заяви представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 44-45) вбачається, що останній, обґрунтовуючи вимоги в частині відшкодування матеріального збитку в розмірі 32 904 грн., зазначив, що потерпілий ОСОБА_11 вимушений був викупати викрадені ювелірні прикраси в ломбардах, на що витратив 900 доларів США, що на час викупу було еквівалентно 24 003 грн., а на час подання позовної заяви 32 904 грн.

При цьому, в матеріалах кримінального провадження наявна розписка ОСОБА_7 від 11.09.2021 стосовно отримання ним від потерпілого ОСОБА_11 грошової суми у гривні, що еквівалентна 900 доларам США за курсом НБУ станом на 13.09.2021, для викупу закладеним ним у ломбард ювелірних прикрас, в якій ОСОБА_7 зобов`язався повернути потерпілому грошові кошти до 20.09.2021 (арк. письм. док. 143).

Положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, зауважує на тому, що між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_11 в момент укладення обвинуваченим вищевказаної розписки фактично було укладено договір позики, відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Підтвердженням зазначеної обставини слугує те, що, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В свою чергу, вимогами ч.ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом із тим, на підставі аналізу змісту вищезгаданої розписки обвинуваченого ОСОБА_7 від 11.09.2021 можна дійти висновку про те, що зобов`язання між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_11 було визначено саме у гривні, із застереженням такого еквіваленту в доларах США, потерпілим грошові кошти обвинуваченому передавались саме у гривні, окрім того, в самій розписці не має жодних домовленостей стосовно конкретного еквіваленту повернення таких коштів ОСОБА_7 потерпілому, внаслідок чого колегія суддів зауважує на безпідставності вимог представника потерпілих в частині стягнення з обвинуваченого в якості відшкодування матеріальної шкоди саме суми в розмірі 32 904 грн., що еквівалентно 900 доларам США на момент подання позовної заяви.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на певній суперечності вимог апеляційної скарги представника потерпілих, зокрема, останній посилається на завдання потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 непрямих збитків, які виразились в оплаті послуг охоронної агенції на загальну суму 70 000 грн., проте, при визначенні розміру остаточного відшкодування завданої матеріальної шкоди представник зауважує на необхідності стягнення з обвинуваченого лише 32 904 грн.

З огляду на вищевказану обставину, зокрема, відсутність в прохальній частині апеляційної скарги відповідних вимог стосовно стягнення в якості відшкодування матеріальної шкоди витрат на оплату послуг охорони, колегія суддів не вбачає підстав для надання відповідної правової оцінки таким вимогам.

Що стосується посилань представника потерпілих на те, що розмір визначеного судом 1-ої інстанції морального відшкодування не враховує ступінь втручання обвинуваченого в життя потерпілих та кількість створених для них невиправлених складнощів, апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступні обставини.

Як передбачено ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена у постанові ККС у складі ВС від 23.03.2023 у справі №127/35822/21 (провадження №51-3909 км22), відповідно до якої системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Так, факт заподіяння моральної шкоди цивільним позивачам потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від неправомірних дій цивільного відповідача обвинуваченого ОСОБА_7 знайшов повне підтвердження дослідженими у судовому засіданні суду 1-ої інстанції доказами.

В цьому контексті апеляційний суд, приймаючи до уваги доводи представника потерпілих, зауважує на тому, що заподіяна потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 моральна шкода проявилась в емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях за власну безпеку, зневірі в оточуючому суспільстві, проте, цивільними позивачами не було доведено, що сума стягнення в розмірі 80 000 грн. на кожного потерпілого відповідає ступеню, характеру та глибині їх душевних страждань.

Колегія суддів враховує, що внаслідок вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину стосовно потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 останнім дійсно були спричинені емоційні страждання, пов`язані із втратою можливості володіння, користування та розпорядження належним їм коштовним майном ювелірними прикрасами, проте таке майно через нетривалий час було повернуто в законне володіння їх власників, шляхом викупу 11.09.2021 їх обвинуваченим ОСОБА_7 в ломбарді за грошові кошти потерпілих (т. 3, а.с. 143).

При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 , як в судовому засіданні суду 1-ої інстанції, так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, визнавши провину та проявивши осуд своєї поведінки, висловив готовність повернути витрачені потерпілими на викуп ювелірних прикрас грошові кошти у повному обсязі, про що свідчить факт переказу обвинуваченим грошових коштів на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за допомогою організації поштового зв`язку АТ «Укрпошта».

З урахуванням вкладеного, апеляційний суд вважає, що вимоги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 стосовно відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 заподіяної злочином моральної шкоди в розмірі 80 000 грн. на кожного потерпілого не є належним чином доведеними та вочевидь не відповідають характеру, обсягу та глибині душевних й емоційних страждань потерпілих осіб.

Відтак, враховуючи характер ту ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке посягнуло на право власності потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , характер та обсяг душевних страждань потерпілих осіб, пов`язаних із вчиненням ними дій для поновлення їх порушених прав, хвилюваннями за власну безпеку та зневірою в оточуючому суспільстві, характер та тривалість немайнових втрат, колегія суддів доходить висновку про те, що визначене судом 1-ої інстанції відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. на кожного потерпілого є таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості, зокрема, така сума морального відшкодування є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілих, не призведе до їх безпідставного збагачення, а також не становитиме надмірного тягаря для обвинуваченого ОСОБА_7 .

Надаючи оцінку посиланням представника потерпілих стосовно безпідставної відмови судом у стягненні з обвинуваченого ОСОБА_7 понесених потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 витрат на правову допомогу, колегія суддів зауважує на наступному.

Так, витрати на правову допомогу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, відносяться до процесуальних витрат.

В свою чергу, ч. 1 ст. 124 КПК України передбачає, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена в постанові ККС ВС від 01.11.2022 у справі №402/14/21 (провадження № №51-6130км21), відповідно до якої положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України (ст. 118). Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК України (ст. 128). Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Окрім того, в цьому контексті суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати правові висновки, викладені в постанові ККС у складі ВС від 27.10.2022 у справі №753/10228/20 (провадження №51-5868км21), згідно якої, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Адвокат повинен надати розрахунок вартості правових послуг, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правової допомоги в кримінальному провадженні. Перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись таким розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги).

При цьому, суд касаційної інстанції у вищезгаданій постанові також дійшов висновку про те, що квитанцію про сплату адвокатських послуг, яка не оформлена у встановленому законом порядку та зі змісту якої неможливо встановити, хто саме сплатив суму адвокатських послуг, не можна визнати належним доказом.

В обґрунтування позовної заяви та поданого в подальшому клопотання в частині стягнення процесуальних витрат витрат на правову допомогу представник потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_9 посилається на те, що розмір витрат, понесених потерпілими на правову допомогу відповідно до Договору №08/03/23/АО від 08.03.2023 та акту виконаних робіт, складає 20 000 грн. (т. 1, а.с. 84-86).

При цьому, до поданого клопотання були долучені копія Договору №08/03/23/АО від 08.03.2023 про надання правової допомоги, а також копія погодження вартості послуг з надання такої допомоги та копія акту виконаних робіт, відповідно до якого адвокат ОСОБА_9 надавав клієнтам послуги, в повному обсязі та належної якості, з ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, складання позовної заяви, здійснення представництва на стадії судового розгляду та участі у п`яти судових засіданнях, вартість послуг становить 20 000 грн. (т. 1, а.с. 87-88).

Разом із тим, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, зауважує на тому, що представником ОСОБА_9 на підтвердження понесених потерпілими витрат на правову допомогу не було надано відповідних документів, які б підтверджували факт оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордеру, платіжних доручень з відміткою банку або інших банківських документів, тощо.

Наявна в матеріалах провадження копія договору про надання правової допомоги, копія погодження вартості послуг з надання такої допомоги та копія акту виконаних робіт, на переконання колегії суддів, не є тими документами в розумінні вимог ч. 1 ст. 124 КПК України, яку документально підтверджують понесені потерпілими витрати на професійну правову допомогу та є необхідною умовою для їх стягнення.

З урахуванням викладених обставин, апеляційний суд констатує, що представником потерпілих ОСОБА_9 не було надано відповідних та належних документальних доказів на підтвердження понесених потерпілими витрат на правову допомогу, внаслідок чого підстави для задоволення цивільного позову в цій частині відсутні.

Посилання представника потерпілих на судову практику КАС у складі ВС, зокрема, на постанову від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, при стягненні процесуальних витрат на правову допомогу в даному випадку не є релевантними, оскільки стосується правовідносин у сфері адміністративного права, тобто у сфері публічно-правових відносин, в той час як питанню вирішення процесуальних витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні присвячена численна вищезгадана судова практика, відповідно до якої стягненню підлягають лише документально підтверджені витрати.

Підсумовуючи все вищевикладене у своїй сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що вирок суду 1-ої інстанції в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальної шкоди в розмірі 24 003 грн. та на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. на кожного, а також відмови в задоволенні решти позовних вимог, є справедливим, законним та обґрунтованим, постановленим на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставини, які мали значення для правильного вирішення цивільного позову.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для зміни законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення суду 1-ої інстанції немає, внаслідок чого необхідно відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника потерпілих з підстав, викладених судом апеляційної інстанції вище.

Керуючись ст.ст. 24, 124, 128, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 , в інтересах потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 11.12.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4