УХВАЛА

3 грудня 2024 року

м. Київ

справа №405/6171/23

провадження № 51-4576ск24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 2 липня 2024 року,

установила:

Захисник звертався з касаційною скаргою на вказані судові рішення. Подану скаргу через її невідповідність ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд) від 21 жовтня 2024 року було залишено без руху і надано строк для усунення недоліків. У рішенні Суду також було зазначено, у чому саме полягали допущені недоліки скарги, і роз`яснено, що у разі невиконання вимог згаданої норми права в установлений строк касаційна скарга повертається особі, яка її подала.

У межах наданого строку захисник повторно звернувся до суду касаційної інстанції. Однак, як убачається зі змісту нового звернення, при його поданні не усунуто недоліків, на які вказував Суд в ухвалі від 21 жовтня 2024 року та котрі стосувались змістової частини звернення.

Беручи до уваги правила п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно повернути авторці на таких підставах.

Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України насамперед забезпечується право на апеляційне оскарження судового рішення, а право на касаційне оскарження - у визначених законом випадках та порядку.

У юридичному аспекті касаційна скарга - це документ, який перевіряється і розглядається Судом із урахуванням ч. 2 ст. 433 КПК, тобто насамперед у межах позиції скаржника та її правового обґрунтування, що впливає на остаточне рішення за результатами касаційного провадження. Тому в ст. 427 цього Кодексу законодавець установив до змісту скарги конкретні вимоги, наслідком недодержання яких є повернення поданої скарги.

Відповідно до законодавчих приписів, викладене в касаційній скарзі обґрунтування та заявлені вимоги мають узгоджуватись зі статтями 433, 436, 438 КПК, якими регламентовано межі перегляду, повноваження суду касаційної інстанції та правові підстави для прийняття відповідного рішення в конкретному провадженні за наслідками розгляду поданої скарги. Перелічені в законі підстави є вичерпними.

Наведеного при повторному зверненні до суду касаційної інстанції не було враховано.

За змістом касаційної скарги, у ній її авторка, погоджуючись із неправомірним заволодінням засудженим чужим майном, заперечує правильність юридичної оцінки діяння за ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України і вважає, що вчинене належить кваліфікувати як крадіжка. Однак, наполягаючи на скасуванні судових рішень захисник знову посилається на неповноту розгляду й невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження. Між тим, за правилами ч. 1 ст. 433, ст. 438 КПК суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями ревізувати окреслене і таких правових підстав для зміни або скасування оспорюваних рішень за наслідками касаційної процедури законодавець не передбачив; при здійсненні провадження Суд виходить із фактичних обставин, установлених у вироку й ухвалі. Також у поданій скарзі міститься твердження про відсутність достовірних доказів. Проте згідно з ч. 1 ст. 433 вказаного Кодексу під час касаційного перегляду не допускається дослідження доказів та їх ревізія з погляду достовірності, тобто з цієї точки зору процесуально неможливо перевірити покладені в основу вироку фактичні дані. Разом із цим скаржниця не зазначає про допущення судом істотних порушень норм права (статей 84-89, 94 КПК), котрі регламентують поняття доказів, належність, допустимість та їхню оцінку в сукупності та взаємозв`язку. Водночас у скарзі містяться неузгоджені позиції, адже заразом із тезою про втечу засудженим із метою уникнення затримання, що не створює ознак грабежу, цитується, що дії розпочаті, як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це продовжені винуватцем із метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж. Тобто йдеться про юридичний підхід, застосований судами в цій справі.

Також попри те, що вирок переглядався в апеляційному порядку, у касаційній скарзі є загальна вказівка на істотне порушення вимог КПК і не відображено, яких норм процесуального права не додержав суд апеляційної інстанції при здійсненні провадження, у чому саме вони полягають та яких доводів сторони захисту не було розглянуто і не надано на них відповідей.

Крім того, не погоджуючись із судовими рішеннями лише в певній частині обвинувачення, визнаного судом доведеним, скаржниця не обґрунтовує необхідності скасування вироку й ухвали в повному обсязі.

Отже, недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, не усунуто й не додержано ст. 427 КПК.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула в установлений строк недоліків касаційної скарги, яку було залишено без руху. Тому на підставі цієї норми процесуального права належить повернути касаційну скаргу її авторці.

Повернення скарги не перешкоджає знову звернутись до суду касаційної інстанції зі скаргою, в порядку передбаченому вказаним Кодексом.

Керуючись ч. 3 ст. 429 КПК, колегія суддів

постановила:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 2 липня 2024 року разом із усіма доданими матеріалами повернути особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3