ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3175/24 Справа № 210/1763/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.09.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 14.11.2024 року включно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.09.2024 року продовжено раніше обраний запобіжний захід - тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 14.11.2024 року включно.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем мешкання.

В обґрунтування своїх вимог вважає, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України з боку обвинуваченого відсутні. Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на позитивну характеристику обвинуваченого, яка була надана стороною захисту, його участь в АТО, позитивні відносини із сім`єю. Вважає, що ризик втечі необґрунтованим через міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, обвинувачений здійснював волонтерську діяльність в зоні бойових дій, ризикуючи власним життям. Вважає, що ризик впливу на свідків та потерпілу та вчинення іншого кримінального правопорушення є не підтвердженими та недоведені прокурором. Вказує, що після тривалого часу тримання обвинуваченого під вартою ризики суттєво зменшуються, про що неодноразово наголошував ЄСПЛ, зокрема у рішенні «Єлоєв проти України», «Ткачов проти України», що вимагає від суду більш уважного ставлення до продовження строку тримання під вартою. Вважає, що обвинувачений має поганий стан здоров`я, потребує лікування, особливих умов харчування, за потреби - санаторного лікування, що є неможливим в умовах тримання під вартою. Вважає, що повідомлення про підозру у вчинення особливо тяжкого злочину саме по собі не є підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та вважає, що оголошена за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України підозра не відповідає стандарту обґрунтованості.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні. Суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Збереження обґрунтованого обвинувачення є обов`язковою умовою правомірності продовження тримання під вартою.

Вказавши, що на теперішній час ризики, які були підставою для застосування, а в подальшому продовження запобіжного заходу обвинуваченим, на даний час не зменшились та продовжують існувати.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного ст.ст. 3, 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він реалізуючи злочинний умисел на заподіяння смерті людині, 09.10.2023, приблизно о 04.30год. на власному автомобілі марки «РЕНО КЕНГО», д.р.н. НОМЕР_1 , до салону якого поклав раніше придбану гранату Ф-1, приїхав на АДРЕСА_1 , де в будинку АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_9 , де реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_9 способом, небезпечним для життя багатьох осіб, усвідомлюючи, що він знаходиться в громадському місці, в житловому секторі, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій та маючи можливість передбачити їх суспільно-небезпечні наслідки, достовірно знаючи, що вищевказана бойова граната Ф-1 відноситься до категорії бойових припасів з максимальною дистанцією ураження осколками 200 м, утримуючи її спусковий важіль та стиснувши запобіжну чеку, витягнув її за кільце із запалу, затиснув приведену у бойову готовність гранату між стулками двостворчатих металевих воріт паркану будинку АДРЕСА_1 , після чого на вказаному автомобілі залишив місце вчинення злочину.

Того ж дня, приблизно о 05.50год, потерпіла ОСОБА_9 , з метою виїхати на власному автомобілі з території буд. АДРЕСА_1 , вийняла металевий засов та відчинила ліву створу двостворчатих металевих воріт, внаслідок чого раніше закладена обвинуваченим ОСОБА_7 граната Ф-1 впала не землю, здетонувала та стався вибух. Однак, потерпіла ОСОБА_9 встигла впасти на землю та внаслідок вибуху гранати їй спричинено тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних осколкових поранень передньої черевної стінки, обох гомілок та лівого стегна зі сторонніми тілами в м`яких тканинах, які за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п.5 ч. 2 ст. 115 КК України за ознаками закінченого замаху на вбивство, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого способом, небезпечним для життя багатьох осіб, не доведеного до кінця з причин, що не залежали від його волі, та за ч. 1 ст. 263 КК України, за ознаками придбання, носіння, зберігання бойового припасу без передбаченого законом дозволу.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, які ст. 3 Конституції Україні визнані найвищою соціальною цінністю в Україні.

Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 р. № 7рп зазначив, що кримінальну відповідальність слід розглядати як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин. Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також Європейський суд з прав людини в рішенні «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_7 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_7 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на фактичні обставини інкримінованого кримінального правопорушення, відповідно до яких, обвинувачений, як наголошено в апеляційній скарзі, проходив службу у ЗСУ, приймав участь в АТО/ООС, тобто беззаперечно обізнаний у принципі на наслідках застосування бойової гранати Ф-1.

Відомості про особу обвинуваченого його характеристику яка характеризує його з позитивного боку, його участь в АТО, позитивні відносини із сім`єю, на думку апеляційного суду не є істотними підставами для зміни запобіжного заходу на більш м`який. Оскільки вказані обставини існували і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченим моделі поведінки, а тому не здатні перешкодити обвинуваченому у разі звільнення з під варти, запобігти існуючим ризикам передбачених статтею 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника, що прокурором під час розгляду клопотання не підтверджено та недоведені ризик впливу на свідків та потерпілу та вчинення іншого кримінального правопорушення, є безпідставними, наразі право слухняна поведінка ОСОБА_7 зумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями.

Доводи апеляційної скарги захисника, що повідомлення про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину саме по собі не є підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та вважає, що оголошена за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України підозра не відповідає стандарту обґрунтованості суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки предметом апеляційного оскарження є не оголошена підозра, а виключно ризики з боку обвинуваченого, які є достатніми для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Проте суд апеляційної інстанції вважає необхідним наголосити, що посилання захисника на необґрунтованість оголошеної підозри щодо ОСОБА_7 є надуманими у даному випадку, оскільки на її підставі вже було складено обвинувальний акт щодо обвинуваченого, який є предметом судового розгляду по суті і не є предметом апеляційного розгляду у відповідності до положень ст.422-1КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника, що обвинувачений має поганий стан здоров`я, потребує лікування, особливих умов харчування, за потреби санаторного лікування, що є неможливим в умовах тримання під вартою, є безпідставними, оскільки стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано документально підтверджених та переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_7 під вартою та наявність загрози здоров`ю та життю обвинуваченого та те, що ОСОБА_7 позбавлений необхідної медичної допомоги та неможливістю лікування в умовах тримання під вартою.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Тривалість судового розгляду та тривале утримування під вартою ОСОБА_7 , в даному випадку не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу, а викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом доказів, що належить дослідити та необхідністю забезпечення явки інших учасників процесу, що саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

З огляду на сукупність обставин, зокрема стадію судового провадження та відомості про особу ОСОБА_7 , суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, зазначених прокурором. Водночас було встановлено, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити належний розгляд справи та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. У зв`язку з цим суд визнав за необхідне продовжити застосування найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу судді Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.09.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за ч. 1 ст. 263, п. 5 ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України до 14.11.2024 р. без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді