ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/818/769/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

апелянта - ОСОБА_6 ,

представника заявника - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0000826 від 30.06.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

Згідно оскаржуваної ухвали накладено арешт на домоволодіння (житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» (дерево, обкладене цеглою), загальною площею 52,90 кв.м, житловою площею 35,20 кв.м., житловий будинок з прибудовами літ. «Б-2» ракушечник, обкладений цеглою), загальною площею 396,90 кв.м., житловою площею 162,90 кв.м., льох літ. «Ж» (цегла), сарай літ. «И» (цегла), огорожа № 1-3, 6 (змішана), зливна яма № 7,8 (цегла), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га, яка надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:012:0003), які на праві власності належать ОСОБА_9 , шляхом заборони їх відчуження, - до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.

На зазначену ухвалу слідчого судді ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що арешт на зазначене майно накладено необґрунтовано. Вона є володільцем цього майна і фактичним його власником, хоча юридично право власності на вказаний будинок за нею не зареєстровано. Вказувала, що борг нею погашений та вона вважає, що відсутні будь-які підстави накладення арешту на її майно.

Поряд з цим ОСОБА_6 просила поновити їй пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2020 року, посилаючись на те, в судовому засіданні в суді першої інстанції участі не приймала, а копію цієї ухвали отримала24.06.2024 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк для подачі апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6

22.07.2024 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшло клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , в якому він просив розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_6 без його участі, а також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_6 та її представника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СУ ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000826 від 30.06.2020 за фактом вчинення групою осіб шахрайських дій в особливо великих розмірах відносно ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

30.12.2010 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ФОП ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 294 на кредитну лінію у розмірі, що не перевищує 300000 доларів США.

В забезпечення виконання ОСОБА_6 своїх зобов`язань за кредитним договором, 30.12.2010 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір № 10-163, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за № 3740, відповідно до якого ОСОБА_6 передала Банку в іпотеку нерухоме майно а саме домоволодіння (житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» (дерево, обкладене цеглою), загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 35,20 кв.м., житловий будинок з прибудовами літ. «Б-2» ракушечник, обкладений цеглою), загальною площею 396,90 кв.м., житловою площею 162,90 кв.м., льох літ. «Ж» (цегла), сарай літ. «И» (цегла), огорожа № 1-3, 6 (змішана), зливна яма № 7, 8 (цегла), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га та надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:012:0003). Ринкова вартість майна складала 5000000 грн.

07.11.2019 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» укладений договір № 188 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк Золоті ворота» відступив шляхом продажу новому кредитору ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-фінанс» належні банку права вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку 1 до договору. Так, додаток 1 до договору містить вказівку на те, що за договором відступлено права вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором № 294 на кредитну лінію (не відновлювальну), включаючи договори забезпечення, серед яких іпотечний договір № 10-163 від 30.12.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за р.№ 2793.

Також 07.11.2019 року між ПРАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-Фінанс» укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , реєстровий № 1832, відповіно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Піфагор-фінанс» набуло права іпотекодержателя за іпотечним договором № 10-163 від 30.12.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за № 2793.

Таким чином, ТОВ «ФК «Піфагор-фінанс» набуло сі права кредитора та іпотекодержателя за Кредитним договором іпотеки, зокрема право вимагати сплати боргу та право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Під час досудового розслідуваннявстановлено, що невідома особа 23.06.2014 року та07.07.2014 року від імені в.о. голови правління АТ «Банк Золоті Ворота» ОСОБА_13 надала листа до Реєстраційної служби Харківської області про те, що у зв`язку з повним виконанням ОСОБА_6 своїх зобов`язань перед ПАТ «Банк Золоті Ворота» по погашенню кредиту за договором на кредитну лінію № 294 від 30.12.2010 року, просив зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме домоволодіння та земельної ділянки.

Державним реєстратором Харківського міського управління юстиції ОСОБА_14 було здійснено виключення записів про іпотеку та про заборон відчуження майна, а саме: 01.07.2014 року на підставі листів банку № 1756 від 23.06.2014 року припинено іпотеку на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га (кадастровий номер :02:012:0003); 01.07.2014 на підставі листа банку № 1757 від 23.06.2014 припинено обтяження на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га (кадастровий номер :02:012:0003); 08.07.2014 року на підставі листа банку № 1758 від 07.07.2014 року припинено обтяження на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 08.07.2014 року на підставі листа банку 1759 від 07.07.2014 року припинено іпотеку на житловий будинок з прибудовами літ. «А-1», загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 35,20 кв.м., житловий будинок з прибудовами літ. «Б-2», загальною площею 396,90 кв.м., житловою площею 162,90 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

30.09.2014 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова про визнання майна спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_15 та поділ майна подружжя право власності на земельну ділянку та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_15

29.10.2014 року на підставі договору дарування право власності на земельну ділянку та домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_9 .

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечувала, що вона дійсно укладала договір з банком ля отримання грошових коштів.

Також, ОСОБА_6 пояснила, що вона на теперішній час не має документів, які б підтверджували її право власності на земельну ділянку та домоволодіння, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Поряд з цим, відповідно о висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/121-21/25891-ПЧ від 01.12.2021 підпис від імені ОСОБА_13 в рядку «в.о. голови правління АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в листі № 1759 від 07.07.2014 року, на підставі якого знято заборону відчуження нерухомого майна, виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою.

В межах кримінального провадження, на підставі ст. 128 КПК України, ТОВ «ФК «Піфагор-фінанс» заявлено цивільний позов про стягнення майнової шкоди у розмірі 10746708,75 грн.

Належить врахувати, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні триває, ОСОБА_6 була допитана у якості свідка, а іншого процесуального статусу вона не має.

Відповідно до постанови старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_16 , від 03.09.2020 року у цьому кримінальному провадженні визнано речовим доказом майно, а саме: домоволодіння (житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» (дерево, обкладене цеглою), загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 35,20 кв.м., житловий будинок з прибудовами літ. «Б-2» ракушечник, обкладений цеглою), загальною площею 396,90 кв.м., житловою площею 162,90 кв.м., льох літ. «Ж» (цегла), сарай літ. «И» (цегла), огорожа № 1-3, 6 (змішана), зливна яма № 7,8 (цегла), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0751 га та надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:012:0003), які перебувають у власності ОСОБА_9 .

Твердження про те, що вона зверталась до слідчого про пришвидшення досудового розслідування є необґрунтованими, оскільки будь-яких фактичних підтверджень цьому суду апеляційної інстанції надати не змогла, а також не надала будь-яких відповідей слідчого чи прокурора стосовно цього.

Належить також врахувати, що хоча ОСОБА_6 і звернулася до нотаріуса із заявою про отримання майна за заповітом свого свекра ОСОБА_9 , однак права власності на це майно вона на теперішній час не має.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що стороною обвинувачення, поза розумним сумнівом, доведено наявність достатніх підстав вважати, що майно, яке не було тимчасово вилучене, може бути відчужене власником, а тому з метою забезпечення заявленого цивільного позову ТОВ ФК «Піфагор-фінанс» у цьому кримінальному провадженні існує необхідність заборони відчуження цього майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна, на яке слідчим суддею накладено арешт, ознакам речового доказу і обставини провадження стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, в тому числі, для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчуження, зіпсування, до закінчення досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту домоволодінь та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна без обмеження права користування власником майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту, згідно положень ст. 174 КПК України.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання ОСОБА_6 задовольнити, поновивши їй пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харова від 18 серпня 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року- залишити без змін.

Роз`яснити особам, які вважають, що їх права порушені внаслідок накладення арешту на майно про можливість звертатися до слідчого судді з відповідними клопотаннями про скасування арешту майна в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :