Провадження №: 1-кс/336/891/2024
Ухвала

іменем України

18 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4 на бездіяльність уповноваженої особи ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, -

встановив:

10 вересня 2024 року представник заявника звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя зі скаргою на не внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, в порядку ст. 303 КПК України.

Представник заявника в заяві просить поновити ОСОБА_3 строк на звернення до суд із даною скаргою, оскільки про невнесення її заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань вона довідалася 05.09.2024р. з листа, відправленого без повідомлення, а потім мала звернутися за правничою допомогою щодо складення даної скарги та формально пропустила строк на подання даної скарги з поважної причини - через необізнаність про незаконну бездіяльність співробітників поліції та необхідність часу на складання даної скарги; розглянути скаргу й зобов`язати відповідного співробітника Відділу поліції № З Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області внести відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_3 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ст. 162 КК України, в Єдиний реєстр досудових розслідувань та провести за нею належне досудове розслідування.

В обґрунтування скарги зазначено, що представник заявника від імені та за дорученням ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 направив до відділу поліції № 3 Запорізького районного управління поліції І УНП в Запорізькій області заяву про злочин. Заяву було зареєстровано та внесено до ІТС ІПНП за № 18197. В даній заяві він повідомив про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 06.03.24 р. спільними діями незаконно позбавили ОСОБА_3 права користування житлом у квартирі (за адресою : АДРЕСА_1 ), виселивши її шляхом зміни замків, захопили кімнату, якою вона постійно користувалася , чим також порушили недоторканість її житла та вчинили злочин , передбачений ст.162 КК України.

Листом від 21.08.2024р. № 9981/48/03/03-24 ОСОБА_3 повідомили , що під час перевірки матеріалу щодо неправомірних дій ОСОБА_5 , прийнято рішення не вносити дану заяву до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Даний лист ОСОБА_3 отримала поштою 05.09.24 р. Показовим в даному випадку зухвалої бездіяльності посадових осіб є й те , що правомірність дій ОСОБА_6 і формально не оцінювалася.

Станом на час подання скарги, в порушення ст. 214 КПК України, посадові особи ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, відомості до ЄРДР не внесли, у зв`язку із чим заявник звернувся до суду із вказаною скаргою.

ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 в судове не з`явилися, про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлені. Представник заявника подав до суду заяву про розгляд скарги за відсутності заявника та представника.

Представник ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області в судове не з`явився, про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений.

17 жовтня 2024 року начальник ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області надав до суду матеріали за завою ОСОБА_3 (ЄО № 18197 від 30.07.2024 на 7 арк.)

Вивчивши скаргу, письмові докази, слідчий суддя дійшов до такого висновку.

Представник заявника 25 липня 2024 року направив поштою до ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області заяву про кримінальне правопорушення, в якій просив притягнути до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України ОСОБА_5 та ОСОБА_6 06.03.24 р, які спільними діями незаконно позбавили ОСОБА_3 права користування житлом у квартирі (за адресою : АДРЕСА_1 ), виселивши її шляхом зміни замків, захопили кімнату, якою вона постійно користувалася , чим також порушили недоторканість її житла та вчинили злочин, передбачений ст.162 КК України.

Відомості до ЄРДР за вказаною заявою ОСОБА_3 не внесені.

Положеннями статті 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В офіційному тлумаченні частини 2 статті 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України, від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.

Згідно із ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням (частина 1 статті 1 КК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 КК України для здійснення цього завдання КК України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 11 КК України).

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Обов`язковими елементами складу будь-якого злочину є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність), які оцінюється, не є злочином.

Системний аналіз зазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Стадія ініціювання кримінального провадження є важливою для виконання вказаних завдань і покликана, з одного боку, забезпечити рішуче оперативне реагування на кожне повідомлення про злочин, що є гарантією швидкого та повного його розкриття, притягнення винних до відповідальності, а з іншого виключити незаконне і необґрунтоване залучення громадян в орбіту кримінального процесу, а також марне витрачання сил і засобів правоохоронних органів.

Чинним КПК України закріплено спрощену процедуру початку досудового розслідування (без проведення дослідчої перевірки).

Так, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Проте, така спрощена процедура не означає, що взагалі відсутні критерії для внесення чи невнесення відповідних відомостей до ЄРДР. Її спрощеність виражається у тому, що для перевірки наявності зазначених вище критеріїв не потрібно проводити попередню перевірку викладених у заяві відомостей, а необхідно лише перевірити зміст самої заяви.

Так, до ЄРДР, серед іншого, вносяться відомості про: (1) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; (2) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п. 4 та 5 ч. 5 ст. 214 КПК України).

Отже, для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні, відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо). Такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації реєстраторами ЄРДР такого діяння саме як кримінального правопорушення (кваліфікації за статтею, частиною статті КК України). Вказане узгоджується з позицією, викладеною в Узагальненні ВССУ № 9-49/0/4-17 від 12 січня 2017 року, за якою КПК дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень.

Якщо ж зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що (1) обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу або (2) в силу його занадто абстрактного характеру неможливо встановити ні попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, ні предмет, межі та напрямок досудового розслідування, яке ініціюється заявником, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР.

Такий висновок відповідає і Рішенню Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 від 17 червня 2020 року, згідно пункту 5 мотивувальної частини якого зазначено, що встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив, що якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.

Внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення права та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК України не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це є вже іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК України), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК України). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК України.

Таким чином, підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР.

Тобто, закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення.

Перевіривши, повідомлені представником заявника обставини, слідчий суддя дійшов до висновку, що вони містять абстрактний характер, не містять достатніх та конкретних даних, які б вказували на наявність в діях осіб ознак об`єктивної сторони будь-якого кримінального правопорушення, передбаченого КК України.

Доказів того, що ОСОБА_3 є фактичним користувачем кімнати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не надано.

Для визначення предмету кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України значення встановлення, чи відноситься він до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у статті 233 КПК, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи «іншим володінням», тобто чи проживала ця особа у квартирі, утримувала її та фактично користувалася нею тощо.

Крім того, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

При цьому умисел винної особи спрямований на незаконне проникнення до житла чи іншого об`єкту ("іншого володіння"), яким фактично володіє потерпілий, що усвідомлюється винним, однак не потребує встановлення обізнаності останнього в підставах володіння потерпілим зазначеним майном (законності чи незаконності такого володіння).

Потерпілим від даного кримінального правопорушення може бути тільки фізична особа - громадянин України, іноземець або особа без громадянства. Порушення встановленого законом порядку проникнення у приміщення, яке належить на праві власності фізичній, юридичній особі, не містить складу злочину, передбаченого ст. 162 КК України.

Слідчим суддею встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа ЄУН: 336/2482/24 (провадження №: 2/336/1735/2024) за позовною заявою адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі. В ухвалі суду зазначено відомості щодо реєстрації позивача та відповідачів. Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;РНОКПП НОМЕР_1 . Відповідач ОСОБА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП невідомий. Відповідач ОСОБА_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП невідомий.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди, та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.11.2024 о 10-00 годині в приміщенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

З наведеного слідує, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_8 існує цивільно-правовий спір.

ОСОБА_3 не дочекавшись вирішення цивільно-правового спору звернулася до відділу поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_5 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В даному випадку відсутній склад правопорушення на який вказує заявниця.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Аналогічні положення містяться в ст. 150 ЖК України, а саме: громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

ОСОБА_3 доказів того, що вона постійно проживала у квартирі та користувалась нею або вона є членом сім`ї власника квартири не надала.

З матеріалів цивільної справи ЄУН: 336/2482/24 (провадження №: 2/336/1735/2024) слідує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

В рапорті зазначено, що ОСОБА_3 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням ОСОБА_9 з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

З наведеного слідує, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , існують цивільно-правові відносини, а тому заявниця не позбавлена права звернутися до суду з відповідною позовною заявою, якщо вважає, що власник квартири порушив її права. В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа ЄУН: 336/2482/24 (провадження №: 2/336/1735/2024) за позовною заявою адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди.

За таких обставин, попередньо оцінивши відомості, викладені у заяві ОСОБА_3 до поліції, слідчий суддя дійшов до висновку, що вони не містить жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що в діях будь-яких осіб, наявний склад будь-якого кримінального правопорушення, передбаченого КК України.

Керуючись ст.ст. 303, 306-307, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_4 на бездіяльність уповноваженої особи ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, відмовити.

Ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала слідчого судді не набрала законної сили.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів із дня її проголошення.

Слідчий суддя: