КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7095/23 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4503/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

23 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2024,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2024 у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу - відмовлено. Клопотання прокурора -задоволено. Продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 12 серпня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення проти власності за ч. 4 ст. 186 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, підвищену суспільну небезпеку злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , те, що обвинувачений на території України перебуває без дозвільних на це документів та не має належним чином зареєстрованого постійного місця проживання, попереднє постановлення 26.09.2023 ухвали про оголошення обвинуваченого ОСОБА_6 у розшук, що дало підстави суду дійти висновку, що існують з боку обвинуваченого ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме, можливість переховування від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення. При цьому, судом зазначено, що дані про зменшення або зникнення вказаних ризиків відсутні та жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст. 176 КПК України, не зможе запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам. Також суд, враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у злочині, вчиненому із застосуванням насильства по відношенню до неповнолітнього та враховуючи, що відносно ОСОБА_6 у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, який був порушений ним, вважав за необхідне не визначати розмір застави.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2024, якою ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою змінити та постановити ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , або більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що відсутні будь-які ризики, які б зумовили застосування до ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та прокурором не було обґрунтовано наявність будь-якого ризику.

Зокрема, захисник зазначає, що матеріали справи не містять відомостей, що обвинувачений намагався в минулому ухилятись від кримінального провадження або іншим чином йому перешкоджати, а навпаки, з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений з`являвся в судові засідання, призначені на 21.06.2023, 03.07.2023, 25.07.2023, проте 12.08.2023 судове засідання не відбулось, а наявний журнал судового засідання від 08.08.2023, про це засідання ОСОБА_6 повідомлений не був. Подальші відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_6 про дату та час судового засідання взагалі відсутні. Після цього 26.09.2023 без належних для того підстав ОСОБА_6 був оголошений у розшук.

Також захисник вказує, що матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про наявність ризику знищення речей, документів, які мають значення для кримінального провадження та прокурор не посилався на наявність цього ризику.

Щодо ризику незаконно впливати на потерпілих, свідків, апелянт вказує, що протягом судового розгляду обвинувачений не вчинив жодних дій, які б свідчили про вплив з боку останнього на кого-небудь з учасників кримінального провадження, а тому даний ризик відсутній.

Апелянт також вважає необґрунтованим ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки незважаючи на те, що обвинувачений раніше судимий, протягом судового розгляду під час перебування на волі, він жодного разу не притягався до кримінальної відповідальності. Що стосується наявності засобів існування, апелянт зазначає, що батько обвинуваченого забезпечує грошима, а тому відсутні обставини, які б дозволяли припускати, що обвинувачений, не маючи джерел доходу, зможе вчиняти корисливі злочини.

Таким чином, на думку апелянта, відсутні жодні ризики, які б зумовлювали необхідність застосування до ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На переконання апелянта, наявні обставини, які свідчать про можливість застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, а саме міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, який спільно проживає, пов`язаний спільним побутом з ОСОБА_11 , від якої має малолітню дитину, батька та дядька, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживав разом дружиною та дитиною.

Отже, враховуючи відсутність належного обґрунтування прокурором неможливості застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, сторона захисту вважає, що існують всі підстави для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, проте місцевий суд належної оцінки цим обставинам не надав та не обґрунтував своє рішення щодо продовження відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду захисник уточнив вимоги апеляційної скарги, надавши договір аренди квартири, та просив застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , або більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за № 0000773 від 25.02.2023 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 огли запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2024, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 огли запобіжний захід у виді тримання під вартою, до 12 серпня 2024 року включно.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 . огли зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 огли під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 огли обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину проти власності, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, вид і розмір покарання, яке може загрожувати в разі визнання його винуватим, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який на території України перебуває без дозвільних на це документів, є уродженцем та громадянином Азербайджану, не має належним чином зареєстрованого постійного місця проживання на території України, не одружений, офіційно не працевлаштований, тобто офіційного джерела доходу не має,проживав за рахунок батька, у даному провадженні оголошувався у розшук, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 огли, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про те, що його підзахисного ОСОБА_6 огли безпідставно 26.09.2023 було оголошено у розшук, так як останній з`являвся на всі судові засідання, колегія суддів до уваги не бере, оскільки рішення суду першої інстанції про оголошення ОСОБА_6 огли у розшук не є предметом даного провадження. Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що з оприлюдненої у єдиному державному реєстрі судових рішень ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 05.09.2023 слідує, що у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_6 огли у судові засідання 08.08.2023 та 05.09.2023 до останнього було застосовано привід, а в подальшому, у зв`язку з неможливістю виконання приводу, останнього було оголошено у розшук. Таким чином доводи захисника про те, що ОСОБА_6 огли з`являвся на всі судові засідання є неспроможними.

Щодо посилань захисника на те, що 12.08.2023 засідання не відбулось, а про засідання 08.08.2023 ОСОБА_6 повідомлений не був, то колегія суддів зазначає, що з відповіді наданої Дніпровським районним судом м. Києва на запит Київського апеляційного суду вбачається, що в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року було допущено технічну описку в частині дати призначення судового засідання, а саме помилково зазначено дату 12 серпня 2023 року, замість вірної 08 серпня 2023 року та відповідно до журналу судового засідання від 08.08.2023, в судовому засіданні захисник ОСОБА_12 повідомив суд, що обвинувачений в телефонній розмові вказав, що пішов в лікарню, що свідчить про безпідставність доводів захисника в цій частині.

Що стосується доводів захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 огли має співмешканку, з якою спільно проживає і пов`язаний спільним побутом та від якої має малолітню дитину, а також має батька, дядька та постійне місце проживання, то колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки жодних документів, в яких би обвинувачений ОСОБА_6 огли був вказаний батьком дитини суду апеляційної інстанції не надано. Щодо спільного проживання та побуту обвинуваченого зі співмешканкою, то як слідує з оскаржуваної ухвали, ОСОБА_11 в суді першої інстанції заявила, що обвинувачений може проживати з нею у квартирі, яка належить її матері, однак її матір, як власник квартири, наразі, не знає про її наміри щодо надання ОСОБА_6 . огли можливості там проживати, що на переконання колегії суддів, ставить під сумнів спільне проживання та побут ОСОБА_11 і ОСОБА_6 огли до затримання.

З приводу тверджень захисника про наявність у обвинуваченого батька, дядька та наявного арендованого для нього місця проживання, то дані обставини, хоч і свідчать про наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків, та даних про місце його майбутнього проживання, однак, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, а також відсутності у обвинуваченого дозвільних документів на перебування на території України, вказані обставини не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували б встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України. До того ж, можливість у разі звільнення обвинуваченого з-під варти постійно проживати разом з батьком у орендованій квартирі, не може свідчити про наявність у обвинуваченого постійного місця проживання.

Посилання захисника на можливість батька забезпечувати фінансово ОСОБА_6 огли жодним чином не може свідчити про те, що обвинувачений, не зможе здійснити дії, передбачені п.5 ч.1 ст. 177 КПК України

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 огли впливати на недопитаних свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває,докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою мінімізації негативних наслідків для себе може впливати на свідків, у даному кримінальному провадженні.

Доводи захисника про те, що протягом судового розгляду обвинувачений не вчинив жодних дій, які б свідчили про вплив з боку останнього на кого-небудь з учасників кримінального провадження, як на відсутність ризику впливу на потерпілого і свідків, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, не допитані свідки і потерпілий, показання яких суд сприймає безпосередньо, а тому, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на свідків та потерпілого.

Посилання захисника на відсутність ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст. 177 КПК України, колегією суддів не перевіряється, оскільки такий ризик не було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 огли під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просить захисник, має забезпечити виконання останнім процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2024, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 12 серпня 2024 року включно, без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4