Номер провадження: 11-сс/813/1384/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового апеляційного провадження матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23.08.2024 про арешт майна в кримінальному провадженні №0001522 від 13.12.2023,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0001522 від 13.12.2023 та накладено арешт із забороною розпорядження та користування на майно, яке було виявлено 22.06.2024 в ході проведення обшуку транспортного засобу "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

- 4 каністри бежевого кольору об`ємом 20 літрів заповнені рідиною світло-жовтого кольору з яких здійснено відбір рідини в 4 окремі скляні пляшки об`ємом 1 літр;

-мобільний телефон чорного кольору із чохлом блакитного кольору, марки «Samsung Galaxy S21 FE 5G», S/n: НОМЕР_3 , ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 із 2-ма СІМ картками мобільних операторів на номери НОМЕР_6 , НОМЕР_7 ;

-4 маршрутні листи із логотипом та назвою «Укрзалізниця»;

-блокнот чорного кольору із чорновими записами;

-2 розрахункових листи на ім`я ОСОБА_5 ;

-посвідчення АТ «Українська залізниця» № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_5 ;

-2 полімерних шланги, а сааме: полімерний шланг із помаранчевим з`єднувачем довжиною приблизно 3,5 метри та полімерний шланг довжиною приблизно 3 метри.

В задоволенні клопотання слідчого в частині арешту транспортного засобу "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_9 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу в частині арешту мобільного телефону марки «Samsung Galaxy S21 FE 5G» та посвідчення АТ «Українська залізниця» на ім`я ОСОБА_5 , в іншій частині залишити ухвалу без змін.

Представник власника майна посилається на те, що мобільний телефон та посвідчення не відповідають критеріям ст.ст. 98, 170 КПК України, оскільки власником був наданий доступ до мобільного телефону та інформація з нього була скопійована органом досудового розслідування, а посвідчення лише підтверджує право на керування тепловозом та його вилучення призведе до позбавлення ОСОБА_5 права працювати за спеціальністю та заробляти на життя працею. Крім того, клопотання про арешт майна подано слідчим з порушення строку, визначеного ч.5 ст.171 КПК України. Представник власника майна також вказує на те, що ухвалою іншого слідчого судді від 09.08.2024 частина майна, серед якого те, що просить повернути власнику, а також транспортний засіб зі свідоцтвом, які були повернуті ОСОБА_5 .

Крім того в апеляційній скарзі представник власника майна просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки повний текст він отримав 27.08.2024.

Прокурор у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, однак надіслав до суду заяву, в якій просив відмовити представнику власника майна в задоволенні апеляційної скарги, оскільки строк на звернення з клопотанням пропущено не було, так як слідчий вперше звернувся до слідчого судді з клопотанням в межах 48 годинного строку, в подальшому клопотання було повернуто прокурору для усунення недоліків, та в межах наданих слідчим суддею строків для усунення недоліків, слідчий повторно звернувся з клопотанням до слідчого судді. Крім того, прокурор зазначає, що інформація, яка міститься на мобільному телефоні, що належить ОСОБА_5 може мати доказове значення у кримінальному провадженні.

Власник майна та його представник також у судове засідання апеляційного суду не з`явились, однак від представника надійшла заява, в якій він просив здійснювати розгляд його апеляційної скарги за їх відсутності та задовольнити її вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.406 КПК України, суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК України (далі - КПК) апеляційний розгляд проведено у письмовому провадженні за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо клопотання представника власника майна про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Із матеріалів судового провадження та оскарженої ухвали вбачається, що клопотання про накладення арешту на майно розглядалось за участю представника власника майна, а тому строк на її апеляційного оскарження спливав 28.08.2024. Натомість, матеріали провадження містять відомості про те, що копія оскарженої ухвали надіслана на електронну адресу представника власника майна 27.08.2024, тобто в передостанній день строку на звернення з апеляційною скаргою.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання представника власника майна про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню, оскільки останній був обмежений у часі для звернення до суду апеляційної інстанції, не будучи обізнаним з мотивами прийнятого судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апелянта, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя не дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Як убачається з матеріалів судової справи, СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001522 від 13.12.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, в рамках якого, 22.06.2024 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру.

22.06.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 проведено обшук транспортного засобу "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_9 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого виявлено та вилучено речі та документи, перелік яких зазначений в мотивувальній частині ухвали.

Доводи апеляційної скарги представника власника майна щодо порушення слідчим строку на звернення з клопотанням до слідчого судді, колегія суддів не оцінює, оскільки на даний час розглядає ухвалу слідчого судді, якою розглядалося клопотання слідчого подане вдруге, після повернення першого клопотання прокурору для усунення недоліків.

Оцінюючи доводи представника власника майна стосовно відкритого доступу до ухвали слідчого судді від 17.07.2024 року ще 25.07.2024 року, тобто дати, коли на його думку, прокурор міг бути ознайомленим з рішенням слідчого судді, апеляційний суд враховує постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від 04 листопада 2019 року (справа №760/12179/16-к), в якій касаційний суд дійшов висновку, що за змістом абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватись з дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення.

Апеляційний суд враховує, що в даному випадку висновки Верховного суду стосувались відсутності особи під час постановлення рішення, однак вважає, що такі висновки мають бути застосовані і у випадку фактичного не отримання прокурором копії судового рішення, якою йому повернуто клопотання про накладення арешту майна, оскільки саме з моменту отримання прокурором копії судового рішення починається відлік часу, який встановлений прокурору для усунення недоліків, що не можливо у випадку, на який посилається представник власника майна (а саме оприлюднення в ЄРДРС та підтвердження часу ознайомлення прокурора з ним).

Стосовно невідповідності вимогам процесуального закону клопотання слідчого про накладення арешту на майно, поданого після усунення недоліків, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, вперше подане слідчим клопотання про арешт вищевказаного майна, 17.07.2024 слідчим суддею було повернуто прокурору для усунення недоліків, із встанволенням строку для їх усунення - 72 години. Фактично ухвалу слідчого судді для виконання було отримано 12.08.2024. Повторне подання клопотання міло місце 14.08.2024.

Водночас, 09.08.2024, слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_9 винесено ухвалу про задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 та зобов`язано слідчого негайно повернути власнику майно, вилучено 22.06.2024 під час проведення обшуку транспортного засобу «Hyundaі Santa Fe» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Того ж дня, на виконання вищезазначеної ухвали слідчого судді, слідчий повернув власнику майна ОСОБА_5 наступне майно:

- мобільний телефон чорного кольору із чохлом блакитного кольору, марки «Samsung Galaxy S21 FE 5G», S/n: НОМЕР_3 , ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 із 2-ма СІМ картками мобільних операторів на номери НОМЕР_6 , НОМЕР_7 ;

- посвідчення АТ «Українська залізниця» № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_5 ;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 ;

- транспортний засіб "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Таки чином, слід констатувати, що вказане майно після його повернення втратило статус тимчасово вилученого майна.

Проте, 14.08.2024, слідчий повторно звернувся до місцевого суду з клопотанням, в якому просив накласти арешт на все вилучене 22.06.2024 майно, яке визнане речовим доказом постановою слідчого від 22.06.2024, та серед переліку майна на яке слідий просив накласти арешт, останній зазначив майно, яке на підставі ухвали слідчого судді від 09.08.2024, вже було повернуте ОСОБА_5 та відповідно не мало статусу тимчасово вилученого майна.

Таким чином, слід констатувати, що слідчий не дотримався вимог процеуального закону звертаючись з клопотанням про накладення арешту майна, оскільки повторно звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно: мобільний телефон чорного кольору із чохлом блакитного кольору, марки «Samsung Galaxy S21 FE 5G», S/n: НОМЕР_3 , ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 із 2-ма СІМ картками мобільних операторів на номери НОМЕР_6 , НОМЕР_7 ; посвідчення АТ «Українська залізниця» № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_5 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 ; транспортний засіб "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; яке на той час вже не було тимчасово вилученим та відповідно до розписки власника було йому повернуто.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальний процесуальний закон передбачає самостійну процедуру та строки звернення з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно та на майно особи, що не було тимчасово вилученим, а також порядок і строки вирішення питання про накладення арешту на таке майно, в тому числі право органу досудового розслідування заявити про розгляд клопотання про накладення арешту на майно без участі власника такого майна з метою його збереження (у випадку, коли таке майно не є тимчасово вилученим), що не можливо відносно тимчасово вилученого майна, яке зобов`язує слідчого суддю повідомити власника/володільця про розгляд клопотання про накладення арешту на майно (ч.5 ст.171, ч.ч.1, 2 ст.172, ч.6 ст.173 КПК)

Крім того, ч.1 ст.169 КПК передбачені підстави для припинення тимчасового вилучення майна, серед яких є скасування арешту на майно, що мало місце в даному провадженні зурахуванням ухвали слідчого судді від 09.08.2024.

Натомість, слідчий, звертаючись повторно з клопотанням про накладення арешту на майно після усунення недоліків, будучи достовірно обізнаним про існування ухвали слідчлшл судді про скасування арешту на частину вилученого майна та його повернення ОСОБА_5 , 17.07.2024 знову звернувся з клопотанням про накладення арешту на вказане майно, як на тимчасово вилучене, яким воно вже не було.

У свою чергу, слідчий суддя, фактично зазначивши в мотивувальній частині ухвали про повернення частини майна ОСОБА_5 та скасування його арешту як тимчасово вилученого майна відповідно до іншої ухвали слідого судді, постановив рішення про накладення арешту на це майно, окрім транспортного засобу та свідоцтва про реєстрацію на транспортний засіб.

Апеляційний суд вважає, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя не врахував обставини скасування арешту на частину майна та втрату таким майном статусу тимчасово вилученого та мав би відмовити в цій частині в задоволенні клопотання слідчого.

У свою чергу, колегія суддів вважає, що накладаючи арешт на каністри; маршрутні листи; блокнот; розрахункові листи; полімерні шланги, слідчий суддя обгрунтовано зазначив про відповідність цього майна критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки воно може містити на собі сліди та відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, зокрема: вилучені каністри та полімерні шланги могли використовуватися безпосередньо, як знаряддя для вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із викраденням паливно-мастильних матеріалів; вилучені документи також потребують огляду з метою встановлення наявної у них інформації, яка може мати відношення до вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження. Тобто наявні правові підстави для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту вказаного майна з метою збереження речових доказів, які можуть мати суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді і постановити нову ухвалу, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати увалу слідчого судді в частині накладення арешту на майно, яке було повернуто ОСОБА_5 на підставі ухвали слідчого судді від 09.08.2024 року та постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на вказане майно.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 422 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_5 адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23.08.2024.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23.08.2024, якою накладено арешт на майно, вилучене 22.06.2024 в ході проведення обшуку транспортного засобу "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження №0001522 від 13.12.2023 року, перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали скасувати в частині накладення арешту на: мобільний телефон чорного кольору із чохлом блакитного кольору, марки «Samsung Galaxy S21 FE 5G», S/n: НОМЕР_3 , ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 із 2-ма СІМ картками мобільних операторів на номери НОМЕР_6 , НОМЕР_7 ; посвідчення АТ «Українська залізниця» № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_5 ; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 ; транспортного засобу "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту із забороною розпорядження та користування на майно, яке було виявлено 22.06.2024 в ході проведення обшуку транспортного засобу "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

- мобільний телефон чорного кольору із чохлом блакитного кольору, марки «Samsung Galaxy S21 FE 5G», S/n: НОМЕР_3 , ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 із 2-ма СІМ картками мобільних операторів на номери НОМЕР_6 , НОМЕР_7 ;

- посвідчення АТ «Українська залізниця» № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_5 ;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 ;

- транспортний засіб "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В іншій частині ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23.08.2024 про накладення арешту із забороною розпорядження та користування на майно, яке було виявлено 22.06.2024 в ході проведення обшуку транспортного засобу "Hyundai Santa Fe", чорного кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4