Дата документу 19.11.2024 Справа № 332/57/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1098/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/57/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.272 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 30 серпня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, яка зареєстрована у АДРЕСА_1 ),

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.272 КК України, у зв`язку з недоведенням того, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому вона обвинувачується,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Відповідно до наказу директора ТОВ «Стальконструкція-103» ОСОБА_8 №36-к від 29.05.2015 ОСОБА_8 приступила до виконання обов`язків директора ТОВ «Стальконструкція-103».

Відповідно до посадової інструкції директора ТОВ «Стальконструкція-103», затвердженої директором 30.05.2015, з якою була ознайомлена ОСОБА_8 , на останню покладено відповідні службові обов`язки, в тому числі з дотримання правил охорони праці як нею, так і її підлеглими.

Згідно з договором №01/06 від 01.06.2017 на надання послуг вантажопідіймальним краном СКГ-63-100, укладеного між ТОВ «Стальконструкція-103» в особі директора ОСОБА_8 та ТОВ «М-РОС» в особі директора ОСОБА_9 , було надано послуги вантажопідіймальним краном на території ПрАТ «Запоріжкокс», розташованій за адресою: м.Запоріжжя, вул.Діагональна, 4.

У зв`язку із завершенням виконання будівельно-вантажних робіт за вказаним договором підряду, ТОВ «Стальконструкція-103» розроблено проект виконання робіт на демонтаж стрілового обладнання крану СКГ 63/100 на території ПрАТ «Запоріжкокс», який затвердила своїм підписом директор ОСОБА_8 .

В подальшому 19.06.2018 між ТОВ «Стальконструкція-103» в особі директора ОСОБА_8 та ОСОБА_10 укладено договір підряду від №196/18-1 щодо керівництва останнім ділянкою механізації ПрАТ «Запоріжкокс» у строк з 19.06.2018 по 30.09.2020.

Отже, ОСОБА_8 , яка 26.06.2018 виконувала обов`язки директора ТОВ «Стальконструкція-103» та будучи особою, яка зобов`язана забезпечувати виконання чинного законодавства з питань охорони праці на підприємстві, внаслідок злочинної недбалості, яка виразилась в тому, що остання повинна була перевірити у підрядника ОСОБА_10 наявність дозволу Держпраці на виконання робіт підвищеної небезпеки, а при відсутності такого дозволу не допускати ОСОБА_10 до виконання робіт з демонтажу вантажопідіймального крану СКГ 63/100, організовуючи виконання робіт з демонтажу крану СКГ 63/100 на ПрАТ «Запоріжкокс», повинна була призначити керівника дільниці з числа інженерно-технічних працівників ТОВ «Стальконструкція-103», а не призначати керівником робіт ненавченого підрядника ОСОБА_10 , який організував виконання робіт з демонтажу крану СКГ 63/100 на ПрАТ «Запоріжкокс» з порушеннями вимог правил безпеки та технології робіт, внаслідок чого стався нещасний випадок, який призвів до загибелі ОСОБА_10 .

Крім того, ОСОБА_8 не провела підряднику ОСОБА_10 навчання (підготовку) та перевірку знань з Правил охорони праці під час експлуатації вантажопідіймальних кранів, підіймальних пристроїв і відповідного обладнання та інших нормативних актів та не організувала проходження останнім медичного огляду.

Невиконання директором ТОВ «Стальконструкція-103» ОСОБА_8 своїх обов`язків щодо забезпечення виконання чинного законодавства з питань охорони праці на підприємстві, допущення підрядника ОСОБА_10 до виконання робіт з демонтажу стрілового обладнання вантажопідіймального крану СКГ-63/100, який не мав дозволу Держпраці на виконання робіт підвищеної небезпеки та не пройшов спеціальне навчання та перевірку знань і медичний огляд за професією, призначення ОСОБА_10 всупереч вимогам правил безпеки керівником робіт з демонтажу стрілового обладнання вантажопідіймального крану СКГ-63/100 на ПрАТ «Запоріжкокс» та відповідальним за безпечне ведення цих робіт, не проведенні йому навчання (підготовку) та перевірку знань з Правил охорони праці під час експлуатації вантажопідіймальних кранів, підіймальних пристроїв і відповідного обладнання та інших нормативних актів, призначення відповідальною особою за безпечне виконання робіт з демонтажу стрілового обладнання вантажопідіймального крану СКГ-63/100 ненавченого підрядника ОСОБА_10 , а не особи, з числа інженерно-технічних працівників ТОВ «Стальконструкція-103» призвели до того, що 30.06.2018, ОСОБА_10 , керуючи роботами з демонтажу крану СКГ- 63/100, допустив виконання цих робіт з порушеннями правил безпеки та технології робіт, без застосування тимчасової опори для встановлення стріли крану СКГ-63/100 у неробоче (опущене) положення та з недотриманням схем та способів строповки дав команду «віра» машиністу крану НОМЕР_1 , за допомогою якого здійснювались демонтажні роботи, на підйом демонтованого «трикутника» стріли крану СКГ-63/100, який був неправильно застроплений, у зв`язку з чим під час підйому «трикутника» вершина його обірвалася зі стропів та впала на ОСОБА_10 , внаслідок чого останній загинув на місці події.

Невиконання нормативно-технічних актів з боку безпосередньо директора ТОВ «Стальконструкція-103» ОСОБА_8 , в обов`язки якої входило забезпечення виконання чинного законодавства з питань охорони праці на підприємстві, з організаційної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням досліджуваної події нещасного випадку та смертельного травмування ОСОБА_10 .

Вказані дії обвинуваченої ОСОБА_8 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.272 КК, як порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві, особою, яка зобов`язана їх дотримувати, якщо воно спричинило загибель людини.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.272 КК України, у зв`язку з недоведенням того, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому вона обвинувачується.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.272 КК та призначити їй покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк 1 рік.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що судом не було надано жодної оцінки порушенню правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві, що були допущені обвинуваченою. Крім того, судом було долучено до матеріалів кримінального провадження наданий стороною захисту висновок експерта №3/12 від 10.01.2022 року. Проте зазначений висновок викладений не чітко та має неконкретний характер в частині того, що експерт висловлює позицію лише щодо організаційної причини настання нещасного випадку з ОСОБА_10 , та не розкриває питання технічної причини (точки зору) настання нещасного випадку. При цьому по питанню «на яку особу покладено обов`язок забезпечення виконання правил охорони праці та безпеки життєдіяльності під час виконання робіт з демонтажу крану», експертом взагалі вказується «не уявляється за можливе», що поставило під сумнів повноту дослідження експертом питання щодо дій (бездіяльності) ОСОБА_8 та взагалі не розкрито. При цьому допитаний експерт ОСОБА_11 надав покази щодо необхідності розкриття технічної та організаційної складових причин настання нещасного випадку, мотивуючи це ще й тим, що експертом ОСОБА_12 проігноровано положення ст.837 ЦК. Незважаючи на те, що зазначені розбіжності, а також неповнота та неясність висновку №3/12 були усунені під час допиту експертів, суд за клопотанням сторони захисту призначив інженерно-технічну експертизу безпеки життєдіяльності. Відповідно до висновку вказаної експертизи №2011 в ньому викладена лише технічна причина (точка зору) настання нещасного випадку. Між тим, зміст вказаного висновку експерта також не в повній мірі висвітлив питання, які мають визначальне значення, зокрема, щодо організації навчання, отримання дозволів, організація безпечних умов праці тощо саме обвинуваченою як керівником підприємства. Разом з цим суд критично поставився до висновку експерта №4080-19, який покладений в основу висунутого обвинувачення, і, як наслідок, в односторонньому порядку взяв за основу висновки експертів №3/12 та №2011, які абсолютно суперечать положенням, які викладені у постанові Верховного Суду від 09.04.2024 року у справі №507/957/19 (провадження №51-253км24). Відтак вказані порушення призвели до обмеження сторони обвинувачення у реалізації своїх процесуальних прав та виконанні процесуальних обов`язків, тобто порушено принципи рівності та змагальності і обмежено свободу подання до суду доказів, а також можливості довести суду їх переконливість. Зазначене свідчить про неповноту та однобічність судового розгляду.

Крім того, всупереч вимогам кримінального процесуального закону суд фактично скопіював формулювання обвинувачення з обвинувального акту, зазначив показання самої обвинуваченої, яка повністю заперечила свою винуватість, проте не висвітлив покази експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , викрививши їх за своєю формою та суттю і обмежившись лише констатуванням того, що експерти підтвердили та мотивували свої висновки, а також перерахував надані стороною обвинувачення докази без надання їм належної оцінки та аналізу.

Визнаючи обвинувачену невинуватою суд не прийняв до уваги покази експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і в порушення вимог ст.374 КПК належним чином не мотивував, чому взяв до уваги лише докази сторони захисту, і показання самої обвинуваченої, а докази сторони обвинувачення відкинув. Таким чином, у вироку не враховано вказані покази експертів та висновки відповідних експертиз з приводу обставин вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою, а також проігноровано розбіжності та протиріччя в матеріалах провадження, зокрема у трьох висновках експертів. При цьому висновки експертів №3/12 та №2011 жодним чином не доводять та не спростовують версію сторони обвинувачення з приводу подій, що сталися. Отже суд допустив неповноту судового розгляду, оскільки послався на суперечливі висновки експертів №3/12 та №2011, проте виключив висновок експерта №4080-19 як прямий доказ, а на покази експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (які спотворив за змістом та не відобразив повністю), взагалі не посилався. При цьому суд взагалі не мотивував, чому він не взяв до уваги висновок експерта №4080-19 як прямий доказ та покази експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в тій частині, яка доводить вину ОСОБА_8 , а прийняв до уваги висновки експертів №3/12 та №2011, які підтверджують версію сторони захисту. Тим самим суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, судом здійснено неправильне тлумачення ч.2 ст.272 КК), яке суперечить його точному змісту. Так, судом не досліджено порушення пунктів правил безпеки під час проведення робіт з підвищеною небезпекою, що призвели до загибелі людини, допущені ОСОБА_8 та не надано їм відповідної оцінки.

Окрім цього, суд розглянув обвинувачення, яке фактично не було пред`явлено ОСОБА_8 та викривив положення ч.2 ст.272 КК, оскільки звів свої висновки лише до трудових відносин між загиблим ОСОБА_10 та директором ТОВ «Стальноконструкція-103» ОСОБА_8 за договором підряду. Зазначені у сукупності обставини свідчать про упередженість суду.

Також прокурор просив в апеляційній скарзі повторно дослідити під час апеляційного розгляду докази, зазначені ним в апеляційній скарзі, оскільки судом першої інстанції надано неналежну оцінку цим доказам, не досліджено певні докази та не перевірено їх у своїй сукупності, а також повторно допитати експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення через безпідставність та необґрунтованість наведених в ній доводів та вимог, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинувачену та її захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як передбачено ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого.

Відповідно до ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За п.1 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував надані сторонами докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 за ч.2 ст.272 КК.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення у тому, що вона, будучи особою, яка зобов`язана забезпечувати виконання чинного законодавства з питань охорони праці на підприємстві, не перевірила у підрядника ОСОБА_10 наявності дозволу Держпраці на виконання робіт підвищеної небезпеки, не провела підряднику ОСОБА_10 навчання (підготовку) та перевірку знань з Правил охорони праці та не організувала проходження ним медичного огляду, що призвело до загибелі ОСОБА_10 .

Разом з тим, кримінальна відповідальність за ч.2 ст.272 КК настає за порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві особою, яка зобов`язана їх дотримувати, якщо воно спричинило загибель людини.

Тобто, суб`єктом цього злочину є особа, яка зобов`язана дотримувати правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою. Такими особами можуть бути: громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності; службові особи (керівники робіт, інженерно-технічні працівники), службовці, рядові робітники.

В нормативних актах, порушення яких інкримінується ОСОБА_8 (ст.18 Закону України «Про охорону праці», ст.837 ЦК України, п.3.16. та п.3.18. Типового положення про порядок проведення навчання і перевірку знань з питань охорони праці, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці від 26.01.2005 №15), йдеться про обов`язковість проходження працівником за рахунок роботодавця інструктажів, навчань з питань охорони праці, з надання першої медичної допомоги потерпілим від нещасних випадків і правил поведінки у разі виникнення аварії, не допуск до роботи працівника, який не пройшов навчання, інструктаж і перевірку знань з охорони праці, зобов`язання підрядника одержати спеціальний дозвіл для виконання окремих видів робіт, встановлених законом.

Працівником - є фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, котра використовує найману працю.

Отже для визначення суб`єкта передбаченого ст.272 КК кримінального правопорушення підлягає обов`язковим встановлення та підтвердження факт існування трудових відносин між обвинуваченим та потерпілим. Адже основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин є саме трудовий договір.

Суд першої інстанції, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, встановив, що прокурор не довів тієї обставини, що потерпілий був найманим працівником ТОВ «Стальноконструкція-103», а відтак обвинувачена мала обов`язок вчинити дії, зазначені прокурором в обвинувальному акті.

Зокрема, у даному кримінальному провадженні судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_10 виконував роботи на замовлення ТОВ «Стальноконструкція-103» на підставі договору підряду №196/18-1 від 19.06.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_10 зобов`язувався виконати роботи з керівництва ділянки механізації в строк з 19.06.2018 року по 30.09.2018 року.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що загальне визначення цивільно-правового договору визначено у ст.626 ЦК України, а зміст договору визначено ст.628 ЦК, відповідно до якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення цієї мети договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто, він застосовується для реалізації визначених, найчастіше разових робіт.

Натомість трудовим договором згідно зі статтею 21 КЗпП України є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом або фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену даною угодою, з підпорядкуванням внутрішньому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що основною ознакою, що відрізняє підрядні (цивільно-правові) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Відтак встановлені у даному кримінальному провадженні обставини свідчать про те, що між ТОВ «Стальноконструкція-103» та ОСОБА_10 станом на 30.06.2018 року були відсутні трудові відносини, оскільки ОСОБА_10 не був працівником ТОВ «Стальноконструкція-103», а виконував роботи на підставі договору підряду, укладеного із даним товариством. За умовами цього договору, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_10 мав дбати про особисту безпеку та здоров`я в процесі виконання обумовлених робіт, знати та виконувати вимоги нормативно-правових актів по охороні праці, мати усі необхідні дозволи для укладення цього договору та ніс відповідальність за порушення техніки безпеки та охорони праці.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_10 , виконуючи роботи за договором підряду, не підпорядковувався обвинуваченій, а відтак у останньої був відсутній обов`язок з перевірки у ОСОБА_10 наявності відповідного дозволу, а так само і обов`язок проводити йому навчання (підготовку) та перевірку знань Правил охорони праці.

Крім того, як слушно зазначив суд першої інстанції, про відсутність трудових правовідносин у потерпілого з підприємством вказують безпосередньо сам слідчий і прокурор, зазначаючи в обвинувальному акті, що «19.06.2018 між ТОВ «Стальконструкція-103» в особі директора ОСОБА_8 та ОСОБА_10 укладено договір підряду №196/18-1 щодо керівництва останнім ділянкою механізації ПрАТ «Запоріжкокс» у строк з 19.06.2018 по 30.09.2020». При цьому зміст обвинувачення жодним чином не зазначає про те, що насправді це був удаваний правочин, під яким насправді мав місце договір трудовий, ОСОБА_10 нібито фактично був найманим працівником, на нього поширювались правила внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Стальконструкція-103», а ОСОБА_8 у зв`язку з цим зобов`язана була дотримуватись вимог ст.18 Закону України «Про охорону праці» щодо навчання та перевірки знань у ОСОБА_10 з Правил охорони праці під час експлуатації вантажопідіймальних кранів, підіймальних пристроїв і відповідного обладнання та інших нормативних актів, організувати проходження останнім медичного огляду.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із належно вмотивованими висновками суду першої інстанції про безпідставність твердження сторони обвинувачення про невиконання обвинуваченою ОСОБА_8 ст.18 Закону України «Про охорону праці», ч.3 ст.837 ЦК України, п.3.16, 3.18 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірку знань з питань охорони праці, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці від 26.01.2005 №15.

Правильність наведених вище висновків суду першої інстанції було підтверджено і висновком судової інженерно-технічної експертизи безпеки життєдіяльності №2011, відповідно до якої:

ОСОБА_10 (у даному випадку - Підрядчик), на відміну від працівників, які працевлаштовані за трудовим договором, при виконанні робіт з демонтажу вантажопідіймального гусеничного крану СКГ-63/100 на території ПрАТ «Запоріжкокс» на підставі цивільно-правового договору підряду не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку підприємства, він сам повинен організувати свою роботу і виконувати її на власний ризик.

ОСОБА_10 на час настання досліджуваного нещасного випадку (30.06.2018) не був у трудових відносинах з ТОВ «Стальконструкція-103», оскільки 18.06.2018 був звільнений за власним бажанням та виконував роботи на користь даного товариства з демонтажу вантажопідіймального гусеничного крану СКГ-63/100 на території ПрАТ «Запоріжкокс» на підставі цивільно-правового договору підряду.

На директора ТОВ «Стальконструкція-103» ОСОБА_8 не покладалися обов`язки з організації контролю дотримання вимог з охорони праці та безпеки життєдіяльності при виконанні робіт ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_10 , виконавець робіт з демонтажу вантажопідіймального гусеничного крану СКГ-63/100 на території ПрАТ «Запоріжкокс» на підставі цивільно-правового договору підряду, не підпорядковувався посадовим особам даних підприємств (ТОВ «Стальконструкція-103» та ПрАТ «Запоріжкокс») та ними не контролювався, сам організовував процес виконання виробничого завдання (домовленості).

На цих підставах, з технічної точки зору, в діях (бездіяльності) як директора ТОВ «Стальконструкція-103» ОСОБА_8 так і посадових осіб ПрАТ «Запоріжкокс» відсутній причинний зв`язок з настанням досліджуваного нещасного випадку.

Причинами настання 30.06.2018 нещасного випадку є невиконання вимог технологічного процесу та невиконання вимог нормативно-технічних актів з охорони праці безпосередньо самим постраждалим ОСОБА_10 .

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність стороною обвинувачення того, що було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , що, відповідно до вимог процесуального закону, є підставою для виправдання обвинуваченої.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про те, що суд не надав оцінки порушенню правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві, які були допущені обвинуваченою, колегія суддів ставиться критично. Адже суд першої інстанції встановив, що з огляду на те, що обумовлені роботи виконувались ОСОБА_10 на підставі договору підряду, то він не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Стальконструкція-103» і не був працівником цього товариства. З цих підстав обвинувачена взагалі не була зобов`язана в даному випадку виконувати ті чи інші нормативно-технічні акти і відповідно не могла допустити їх порушення.

У своїй апеляційній скарзі прокурор вважав неконкретним висновок експерта №3/12 від 10.01.2022 року, який був наданий стороною захисту. Проте колегія суддів не погоджується із такими твердженнями прокурора. Адже висновок зазначеної експертизи містить повні і вичерпні відповіді на поставлені перед експертом питання. При цьому, виходячи з висновків зазначеної експертизи, відсутність відповіді на питання про те, на яку особу покладено обов`язок забезпечення виконання правил охорони праці та безпеки життєдіяльності під час проведення демонтажу вантажопідіймального крану, було зумовлено відсутністю в матеріалах справи будь-яких наказів щодо визначення такої особи. Відтак експерт виходив із наявних у його розпорядженні даних. Втім така обставина сама по собі не дає підстав вважати вказаний висновок неповним.

Та обставина, що у висновку №3/12 експерт висловив позицію лише щодо організаційної причини настання нещасного випадку з ОСОБА_10 та не розкрив питання технічної причини (точки зору) настання нещасного випадку, на що посилався прокурор, автоматично не свідчить про неповноту проведеного експертного дослідження. При цьому посилання прокурора у скарзі на те, що під час допиту експерт ОСОБА_11 нібито зазначив про необхідність розкриття технічної та організаційної складових причин настання нещасного випадку, не відповідає змісту наданих експертом в цій частині показам, який взагалі зазначив про те, що в даному випадку, на його переконання, була наявна тільки організаційна причина, технічної причини не було взагалі.

Крім того, висновком №2011 від 24.05.2024 року було встановлено, що саме невиконання ОСОБА_10 вимог нормативно-технічних актів з охорони праці та безпеки життєдіяльності перебуває з технічної точки зору у прямому причинному зв`язку з настанням нещасного випадку. При цьому з технічної точки зору в діях (бездіяльності) директора ТОВ «Стальконструкція-103» ОСОБА_8 відсутній причинний зв`язок з настанням нещасного випадку.

Отже висновки експертиз №3/12 та №2011 доповнили один одного, вони надали відповіді на усі питання, які мають значення для кримінального провадження і правильного вирішення справи, а тому, усупереч відповідним доводам прокурора, вони обґрунтовано були враховані судом при прийнятті рішення.

З цих же підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано піддав критичній оцінці наданий стороною обвинувачення висновок експерта №4080-19, оскільки він дійсно суперечить висновкам експертиз №3/12 та №2011 та встановленим судом обставинам.

Неврахування судом висновку експерта №4080-19 за жодних обставин не може бути розцінено як обмеження сторони обвинувачення у реалізації її процесуальних прав та наданні доказів, як про це стверджував прокурор в апеляційній скарзі. Адже суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та проаналізував як докази, надані стороною захисту, так і докази сторони обвинувачення і, на виконання вимог п.1 ч.3 ст.374 КПК, навів у вироку ґрунтовні мотиви, з яких відкинув докази обвинувачення.

Не вбачає колегія суддів і підстав вважати, що судовий розгляд було проведено неповно. Адже матеріали кримінального провадження свідчать про те, що судом першої інстанції було досліджено всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. А тому доводи апеляційної скарги прокурора про протилежне є необґрунтованими.

Посилання прокурора на те, що суд всупереч вимогам процесуального закону скопіював у вироку формулювання обвинувачення з обвинувального акта, не є прийнятними. Адже суд, діючи у повній відповідності до вимог кримінального процесуального закону, виклав у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке було пред`явлено ОСОБА_8 відповідно до обвинувального акту, що прямо передбачено вимогами ст.374 КПК.

Перевіряючи доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд не навів у вироку покази експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , викрививши їх за своєю формою та суттю, колегія суддів зазначає, що вказані експерти були допитані судом для роз`яснення висновків проведених ними експертних досліджень та з`ясування питань, що стосуються достовірності наданих ними висновків. Зміст показів експертів, зафіксованих на технічному носії інформації, свідчить про те, що кожен із цих експертів підтвердили свої висновки та надали роз`яснення з питань проведених ними експертних досліджень, про що і було зазначено судом у вироку. Кримінальний процесуальний закон не вимагає дослівного викладення у вироку показів експерта.

Що стосується аргументів прокурора у скарзі про те, що за показами експерта ОСОБА_11 експертом ОСОБА_12 під час проведення експертного дослідження було проігноровано положення ст.837 ЦК, то вони не можуть мати істотного значення для правильного вирішення цієї справи і висновків суду першої інстанції не спростовують. Адже статтею 837 ЦК, на яку посилався експерт ОСОБА_11 та прокурор, передбачено обов`язок одержати спеціальний дозвіл для виконання окремих видів робіт саме підрядником (субпідрядником), яким у даному випадку був ОСОБА_10 , який виконував роботи за договором підряду. Дана норма закону не містить жодних застережень про те, що керівник підприємства чи інша особа зобов`язані перевірити у підрядника наявність відповідного дозволу.

Прокурор, стверджуючи в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_8 була зобов`язана перевірити у підрядника ОСОБА_10 наявність дозволу Держпраці на виконання робіт підвищеної небезпеки, не зазначив жодного нормативного акта чи закону, відповідно до якого на ОСОБА_8 було покладено обов`язок перевірити наявність такого дозволу у ОСОБА_10 , який не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Стальконструкція-103», директором якого була ОСОБА_8 , не був працівником даного товариства, а виконував роботи на підставі договору підряду.

Отже колегія суддів не встановила підстав вважати неправильним чи неповним висновок експерта ОСОБА_12 №3/12.

Не є слушними і твердження прокурора про те, що суд проігнорував наявність розбіжностей та протиріч у трьох наявних у справі висновках експертиз. Адже суд, дослідивши усі надані сторонами висновки експертів, встановив, що висновки №3/12 та №2011 доповнюють один одного та не містять суперечностей, в той час як висновок експерта №4080-19 суперечить цим висновкам і не узгоджується із встановленими у цій справі обставинами.

Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи прокурора про те, що суд лише перерахував у вироку докази сторони обвинувачення без надання їм оцінки. Адже зі змісту вироку вбачається, що суд не лише зазначив у вироку надані стороною обвинувачення докази, а й розкрив їх зміст, проаналізував як кожний окремо так і в їх сукупності і навів у вироку власні висновки щодо їх оцінки. При цьому, усупереч доводам прокурора, суд належним чином мотивував у вироку чому взяв до уваги одні докази, і відкинув інші.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про те, що суд здійснив неправильне тлумачення ч.2 ст.272 КК та викривив її зміст, колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що суд проаналізував норми даного кримінального закону, визначив, хто може бути суб`єктом даного кримінального правопорушення, та на підставі сукупності досліджених доказів встановив, що в даному випадку ОСОБА_8 не є суб`єктом даного правопорушення. Усупереч твердженням прокурора, суд цілком правильно вдався до перевірки питання того, чи перебував ОСОБА_10 в трудових відносинах з ТОВ «Стальконструкція-103», директором якого була ОСОБА_8 , адже з`ясування факту існування трудових відносин між обвинуваченою та потерпілим в даному випадку є обов`язковим.

В своїй апеляційній скарзі прокурор також стверджував про упередженість суду, який розглянув дане провадження. При цьому прокурор такі свої твердження мотивує виключно тим, що суд, на його переконання, безпідставно відкинув докази сторони обвинувачення, та прийняв до уваги докази сторони захисту.

Між тим, доводи прокурора щодо недовіри суду по суті зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказів, що не є підставою для відводу. Конкретних аргументів, які могли би вказувати на небезсторонність суду в цьому кримінальному провадженні, апеляційна скарга не містить.

На переконання колегії суддів у даному кримінальному провадженні суд виконував свої функції, керуючись принципом рівно, у відповідності із своїм сумлінням та тлумаченням фактів згідно з чинними правовими нормами.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд дійшов безпідставного висновку про виправдання обвинуваченої ОСОБА_8 у пред`явленому їй обвинуваченні за ч.2 ст.272 КК, не було підтверджено під час перевірки матеріалів кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження районний суд не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 373, 374 КПК. Тому з огляду на вищевказане, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в апеляційній скарзі.

Що стосується заявленого прокурором клопотання про повторне дослідження доказів у справі, то колегія суддів зазначає наступне.

Норми ч.3 ст.404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода прокурора із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч.3 ст.404 КПК (постанова Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справа №591/4742/16-к, провадження №51-1733 км 19).

Прокурор, вимагаючи повторно дослідити докази, виходив виключно з того, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку доказам, не досліджено певні докази, та не перевірено їх у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку. Проте зазначені обставини за законом не є підставою для повторного дослідження доказів. Прокурор не вказав на конкретні порушення, допущені районним судом при дослідженні окремих доказів чи на неповноту такого дослідження та не навів відповідного обґрунтування в цій частині. При цьому колегія суддів зазначає, що судом були досліджені усі без винятку докази, які були надані сторонами. Отже зазначене свідчить про відсутність обґрунтованого клопотання прокурора щодо повторного дослідження доказів.

У своїй постанові від 21 грудня 2022 року справа №759/5737/17, провадження №51-2899км20 Верховний Суд зазначив, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Крім того, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів, оцінених місцевим судом. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справа №415/5296/15-к, провадження №51-2177 км 19; від 01 жовтня 2019 року справа №754/1780/17, провадження №51-10118км18; від 23 листопада 2020 року справа №357/18489/13-к, провадження №51-4003км20; від 16 вересня 2020 року справа №640/3526/16-к, провадження №51-2137км20; від 19 жовтня 2021 року справа №442/506/17, провадження №51-3897 км 21; від 17 серпня 2021 року справа №484/1376/18, провадження №51 - 3490 км 21; від 12 грудня 2022 року справа 521/165/17, провадження №51-365 км 22; від 24 листопада 2022 року справа №445/836/21, провадження № 51-1748км22; від 16 листопада 2022 року справа №159/3544/19, провадження №51-1837км21; від 13 вересня 2023 року справа №337/1446/17, провадження №51-3173км 23; від 25 травня 2023 року справа №154/2277/17, провадження №51-5746км20 та інші.

Отже за відсутності аргументованих доводів прокурора щодо необхідності дослідження доказів, колегія суддів не встановила достатніх підстав, передбачених ст.404 КПК, для повторного дослідження доказів. При цьому колегія суддів не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження та іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не надавала.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 30 серпня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4