Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2297/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/526/24
Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №935/2297/23 за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 11.03.2024 відносно

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого в АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Звільнено ОСОБА_11 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на підставі ст.75 КК України, з випробуванням, встановити іспитовий строк 2 роки, якщо в період якого не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки відповідно до ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Коростишівського районного суду Житомирської області від 24.07.2023 арешт на автомобіль марки Chevrolet Aveo реєстраційний номер НОМЕР_1 та повернуто власнику.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати на проведення судових експертиз у розмірі 13144,40 грн..

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 17.07.2023 близько 12 години 14 хвилин, ОСОБА_11 керував технічно справним автомобілем марки Chevrolet Aveo р/н НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належать ОСОБА_12 , рухаючись ним спільно із пасажирами ОСОБА_13 та ОСОБА_14 по проїзній частині автодороги Київ-Чоп, 110км+983м зі сторони м. Київ в сторону м. Житомир.

Так, рухаючись у вказаний день та час зазначеним транспортним засобом, по прямій горизонтальній ділянці дороги в правій смузі руху проїзної частини, автодороги Київ-Чоп, водій ОСОБА_11 в ясну пору доби, в задовільних умовах дорожнього руху, в порушення вимог пункту 2.3 б) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі - Правил дорожнього руху), відповідно до якого водій для забезпечення безпеки дорожнього руху зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі, а також пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, а також п. 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху повинен переконатися, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руку, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, що призвело до втрати безпечного керування транспортним засобом та його подальшим контактуванням з металевим колесовідбійником, та виїзду за межі проїзної частини праворуч з подальшим перекиданням на дах.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_13 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми органів грудної порожнини: перелом 5-го ребра зліва по лопатковій лінії з помірним зміщенням уламків та малий пневмоторакс (наявність повітря в плевральній порожнині) зліва, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Пасажир автомобіля ОСОБА_14 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: множинних саден тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, саден обличчя, волосистої частини голови, рани волосистої частини голови, з крововиливами в м`які тканини голови, багато уламковий павутино подібний перелом кісток основи та склепіння черепа з ушкодженням оболонок та речовини головного мозку.

Смерть ОСОБА_14 настала від відкритої черепно-мозкової травми - багато уламкового павутино подібного перелому кісток основи та склепіння черепа з ушкодженням оболонок та речовини головного мозку.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення установлених судом та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, як незаконний, та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 3 роки, без застосування ст.75 КК України. Виключити з мотивувальної частини такі пом`якшуючі обставини як щире каяття та визнання своєї вини, зазначивши, що пом`якшуючі обставини відсутні. В решті вирок суду залишити без змін.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, належним чином не мотивував та не навів переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України. Також, суд без належної уваги залишив конкретні обставини кримінального правопорушення, зокрема, грубе порушення обвинуваченим правил дорожнього руху, внаслідок чого загинула людина, яка просто їхала у транспортному засобі; вчинення тяжкого злочину, який становить підвищену суспільну небезпечність; непоправні наслідки у вигляді смерті ні в чому невинної людини; особу обвинуваченого та його показання й поведінку після скоєного, зокрема в суді. Тобто, суд належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, конкретних обставин події, грубого порушення правил дорожнього руху. Вважає, що суд безпідставно визнав пом`якшуючою обставиною щире каяття, оскільки каяття ОСОБА_11 не передбачає глибокі внутрішні переживання того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, усвідомлення вини, почуття сорому, докорів сумління, що мало б виявлятися у самозасудженні вчиненого ним злочину, його наслідків, рішенні більше не вчиняти злочинів. Звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_7 не вірить в те, що в обвинуваченому відбулась позитивна перебудова його свідомості, що він втратив суспільну небезпечність, що він реально здатен на виправлення в найближчі роки. Зазначає, що суд безпідставно визнав пом`якшуючою обставиною також і визнання обвинуваченим своєї вини. Більш того, при допиті в судовому засіданні обвинувачений надав показання, які не можуть свідчити ні про повне визнання вини, ні про щире каяття, а фактично для того, щоб уникнути призначення суворого покарання. Наголошує, що покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, є надто м`яким та таким, що не відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_11 .

Адвокат ОСОБА_9 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілого, просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 в підтримку апеляційної скарги, позицію прокурора, заперечення обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Встановлені судом фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій ОСОБА_11 за ч.2 ст.286 КК України учасниками судового провадження не оспорюються та не оскаржуються, а тому у відповідності до положень ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються. Судовий розгляд провадження проведено в порядку ст.349 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на наступне.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, санкція ч.2 ст.286 КК України, за якою ОСОБА_11 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавлення волі від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з приписами ст.75 КК, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 не в повній мірі дотримався вище наведених вимог закону.

Апеляційні доводи представника потерпілої про відсутність достатніх підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, є обґрунтованими.

Так, відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, лише формально навів у вироку відповідні обставини, проте правильної оцінки їм не дав, рішення про застосування ст.75 КК України належно не мотивував, законні підстави про доцільність звільнення ОСОБА_11 від призначеного покарання не встановив.

При вирішенні питання звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції залишив поза належною увагою, тяжкість правопорушення, його характер, фактичні обставини, тяжкі незворотні наслідки (смерть людини) та ступінь суспільної небезпечності, у зв`язку з чим безпідставно, застосував положення ст.75 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження і встановлено вироком суду, обвинувачений ОСОБА_11 своїми необережними діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому ОСОБА_14 та середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_13 , вчинив тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Обставинами, що у відповідності до норм ст.66 КК України пом`якшують покарання, судом визнані - щире каяття, обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_11 не встановлено. Підстав стверджувати про недоведеність наявності пом`якшуючої обставини - щирого каяття, як то вважає представник потерпілої, апеляційний суд не знаходить. Вище зазначену пом`якшуючу обставину встановлено, як органом досудового розслідування, так і вірно визнано пом`якшуючою судом першої інстанції. В свою чергу, в суді апеляційної інстанції таку пом`якшуючу обставину доведено, з огляду на факт дійсності визнання вини, осуду своєї поведінки, неодноразове намагання в ході судового розгляду обвинуваченого добровільно відшкодувати завдану шкоду потерпілій ОСОБА_7 , у тому числі в суді апеляційної інстанції, шо свідчить про дійсність бажання виправитись.

Разом з цим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги представника потерпілого про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_11 положень ст.75 КК України, а тому вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 11.03.2024 підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України з постановленням нового вироку відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України, з призначенням ОСОБА_11 відповідного покарання за ч.2 ст.286 КК України.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд враховує обставину, яку встановлено судом першої інстанції, як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме його щире каяття, та додатковою обставиною, що пом`якшує покарання - факт відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_13 .

Апеляційний суд вважає, що зазначені обставини, а також дані про особу обвинуваченого, який вину визнав повністю, щиро розкаявся, відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_13 , вживав заходи відшкодувати матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_7 , яка відмовилась її отримати, працевлаштований, одружений, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має молодий вік, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та свідчать про можливість застосування при призначенні покарання вимог ч.1 ст.69 КК України, та перейти до перейти до більш м`якого виду основного покарання у виді обмеження волі.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 615 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 11.03.2024 відносно ОСОБА_11 в частині призначення покарання -скасувати.

В цій частині ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України, з застосуванням ст.69 КК України, у виді обмеження волі строком 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки

Строк відбування покарання ОСОБА_11 рахувати з моменту затримання при приведенні вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити учасникам судового провадження.

Судді :