Справа № 125/1194/24
Провадження №11-кп/801/1200/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000147 від 06.05.2024 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та начальника Барського відділу Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_8 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 06.09.2024, яким

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Херсон, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з базовою загальною середньою освітою, неодружений, не працює,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту його затримання на виконання цього вироку суду.

Вирішено питання з речовими доказами.

Судом першої інстанції засуджено ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин:

Стаття 65 Конституції України визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Вказаний обов`язок дублюють положення статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, згідно з якими громадяни, зокрема, зобов`язані:

- з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;

- проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Під час мобілізації військовозобов`язані, які приписані до військових частин, зобов`язані з`явитися для проходження військової служби у воєнний час, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках.

ОСОБА_7 , відповідно до Закону України № 3543-ХІІ від 21.10.1993 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», являючись військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії № 76/393 від 18.04.2024, на виконання Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 та Указу Президента України від 06.05.2024 № 272/2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» підлягав призову на військову службу за мобілізацією. ОСОБА_7 , будучи 18.04.2024 у встановленому законом порядку повідомлений про час, дату та місце прибуття для відправки до військової частини, що підтверджується розпискою про отримання повістки, діючи усупереч вимогам ст. 65 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи права на відстрочку від призову за мобілізацією, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув на 07:00 20.04.2024 до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , унаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації, чим умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

02.05.2024 ОСОБА_7 вдруге у встановленому законом порядку повідомлений про час, дату та місце прибуття для відправки до військової частини, що підтверджується розпискою про отримання повістки, діючи усупереч вимогам ст. 65 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», продовжуючи ухилятися від призову на військову службу під час мобілізації, умисно, свідомо, без поважних на те причин, не прибув на 07:00 03.05.2024 до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , чим ухилився від призову за мобілізацією.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким призначити йому покарання за ст. 366 КК України у виді двох років позбавлення волі, звільнивши від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком один рік та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Апелянт мотивував свої вимоги тим, що суд не врахував, що вчинений ним злочин є нетяжким, також не врахував дані про його особу, зокрема, те, що він проживає один, тримає підсобне господарство, позитивно характеризується, раніше не судимий, допомагає по господарству одинокій сусідці літнього віку, до кінця не розумів обставини вчиненого кримінального правопорушення. Вважає, що суд безпідставно не визнав обставинами, що пом`якшують покарання: його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та умови його проживання. Просив розглядати справу без його участі.

До закінчення апеляційного розгляду кримінального провадження прокурор відмовився від своєї апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості, є непереконливими, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

За змістом ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Призначене ОСОБА_7 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення зазначеним вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру скоєних дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання без застосування ст. 75, 76 КК України, суд першої інстанції, разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 покарання, місцевий суд узяв до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який не має підстав, передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком по захисту Батьківщини, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом пом`якшуючих обставин: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд не вважає обгрунтованими, адже обвинувачений частково визнав вину, при цьому не жалкував про вчинене.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 336 КК України, без застосуванням ст. 75, 76 КК України, що буде необхідним і достатнім для досягнення мети передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України.

Доводи обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання не заслуговують на увагу і спростовуються наведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів не вбачає порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни або скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою начальника Барського відділу Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Барського районного суду Вінницької області від 06.09.2024 щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3