УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , власника майна ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10.05.2024 року (справа №761/11207/24), у кримінальному провадженні № 000514 від 26.09.2022 року,-

В С Т А Н О В И В :

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10.05.2024 року (справа № 761/11207/24), у кримінальному провадженні №000514 від 26.09.2022 року, яке було вилучено під час обшуку 19.03.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: грошові кошти у сумі 10000 доларів США.

В обґрунтування клопотання вказали, що 10 травня 2024 року Шевченківським районним судом міста Києва був накладений арешт на грошові кошти у сумі 10 000 доларів США. Вказаний арешт був накладений в межах кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №000514 від 26.09.2022 р. Власником даних коштів є ОСОБА_3 . Дані кошти вона взяла в борг у свого рідного брата ОСОБА_6 для придбання власного автомобіля. Цей факт підтверджується копією розписки від 15 січня 2024 року. Проте під час обшуку 19 березня 2024 року вона не змогла підтвердити це, адже борговий документ (розписка) знаходилася, як того і вимагає законодавство, у кредитора ОСОБА_6 .

Вказали, шо жодних підстав для продовження арешту не існує. Наявність арешту заважає власнику користування та розпорядження вказаним майном. Вказаний арешт порушує право власності ОСОБА_7 на майно, оскільки він позбавляє можливості використовувати позичені гроші для власних потреб та має негативні наслідки для ОСОБА_3 , майновий стан якого вона підтверджує поданими фактичними даними.

Звернули увагу, що зазначені кошти не мають значення для органів досудового розслідування, а також жодним чином не впливатимуть на хід досудового розслідування, адже очевидно, що відсутній зв`язок арештованих коштів ОСОБА_3 з обставинами, що розслідуються. Кошти отримані законним шляхом - позичені у брата ОСОБА_3 .

Вказали, що ОСОБА_3 не є стороною в даному кримінальному проваджені, їй взагалі нічого не відомо про діяльність її чоловіка, вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною та весь свій час приділяє вихованню дитини.

У судовому засіданні власник майна ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 підтримали клопотання та просили задовольнити з підстав, наведених у ньому. Зазначили, що грошові кошти не відповідають ознакам речових доказів.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, оскільки арешт на майно накладено обґрунтовано та потреба в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження на даний час не відпала.

Заслухавши доводи власника майна ОСОБА_3 її представника адвоката ОСОБА_4 , прокурора, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Відповідно до ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Частиною другою цієї статті визначені випадки, у яких допускається арешт майна, в тому числі, з метою збереження речових доказів.

Частиною 2 ст. 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати, серед іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України).

Правові підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів визначені частиною третьою ст. 170 КПК України, згідно з якою арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом, або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно зі ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як встановлено в судовому засіданні Головним слідчим управлінням СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №000514 від 26.09.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 111, ч.1 ст. 111-2 КК України.

Постановою слідчого від 19.03.2024 року вилучені грошові кошти визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №000514 від 26.09.2022 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2024 року накладено арешт на грошові кошти, вилучені під час проведення обшуку 19.03.2024 за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 .

Зі змісту ухвали вбачається, що арешт на грошові кошти було накладено з метою збереження речових доказів, які уважають на етапі постановлення ухвали 10.05.2024 року виправдовували потреби досудового розслідування.

Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину, що повинно бути встановлено в судовому порядку на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих слідчим.

Проте з урахуванням обсягу даних про обставини, які внесені до ЄРДР, з часом з тривалвстю кримінального провадження, обсягу обставин, які розслідуються, прокурор не обґрунтував, що в подальшому вилучені грошові кошти можуть бути використані як доказ, при тому, що ОСОБА_3 та її представник обґрунтували законність походження арештованих коштів та належність, обґрунтували ті обставини, чому ОСОБА_8 на час розгляду питання про вилучення та накладення арешту майна повідомляв про грошові кошти як збереження сім`ї.

Вказане свідчить, що арешт, накладений на грошові кошти, які належать ОСОБА_3 , не відповідає ступеню співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у подальшому.

Таким чином, на теперішній час матеріали кримінального провадження не містять переконливих доказів того, що арештоване майно, а саме грошові кошти, набуті у власність протиправним шляхом або внаслідок вчинення кримінального чи правопорушення.

Крім того, прокурором не доведено, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення його збереження.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982) Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986).

Водночас, у п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналогічна правова позиція відображена ЄСПЛ, як у справі «Бакланов проти Росії», так і в справі «Фрізен проти Росії», в яких суд зазначив що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.

Разом з цим, як вбачається з викладеного, накладений у даному кримінальному провадженні арешт грошових коштів ОСОБА_3 жодним чином не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та будь-яким чином не пов`язаний з розслідуванням конкретного злочину, з огляду на обсяг обставин, внесених даних до ЄРДР. В даному кримінальному провадженні жодну особу про підозру не повідомлено.

З тривалістю кримінального провадження сторона обвинувачення повинна надати більш вагомих та переконливих даних для збереження та продовження втручання у права власника.

Натомість жодних відомостей щодо дослідження цих фактів та доказів, які підтверджують наявності у арештованого майна таких ознак, на даний час не встановлено.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10.05.2024 року (справа №761/11207/24), у кримінальному провадженні №000514 від 26.09.2022 року, підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2024 року, у кримінальному провадженні №000514 від 26.09.2022 року, а саме: на грошові кошти 10 000 доларів США, що належать ОСОБА_3 та вилучені 19.03.2024 року за результатами проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає, на неї можуть бути подані заперечення під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1