ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2814/24 Справа № 226/1894/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 30 липня 2024 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 30 липня 2024 року продовжено ОСОБА_8 , ОСОБА_10 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 27 вересня 2024 року включно, за обвинуваченням останніх у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, а також, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли та не змінились під час розгляду клопотання. Вік та стан здоров`я обвинувачених дозволяють застосування до них запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд вважає, з урахуванням викладеного та особи обвинувачених, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 Кримінального процесуального кодексу України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 та змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на заставу у розмірі 40 прожиткових мінімумів з визначенням обов`язків обвинуваченого: з`являтись за першою вимогою суду; негайно після звільнення прибути до військової частини НОМЕР_1 , де він проходить службу; не відлучатися з військової частини НОМЕР_1 без дозволу суду; повідомляти про зміну місця служби; утримуватись від спілкування з іншими учасниками кримінального провадження, а саме з потерпілим, свідками, експертами. Вважає помилковим висновок суду про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вказує, що наявність ризику про переховування від органів досудового розслідування є неактуальним, оскільки досудове розслідування закінчено та обвинувальний акт передано до суду. Щодо переховування ОСОБА_8 від суду зазначає, що останній є діючим військовослужбовцем, має військове звання капітан та позитивно характеризується за місцем служби, тому у разі звільнення з місця ув`язнення, він буде зобов`язаний повернутися до місця служби, невиконання ж такого обов`язку матиме наслідком вчинення військового правопорушення та розшук ОСОБА_8 не лише по цій справі, а й по дезертирству. Стороною обвинувачення не надано жодного доказу того, що ОСОБА_8 намагався протиправно залишити місце тримання під вартою, або вживав будь-які дії щодо підготовки втечі. Стосовно ризиків, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК Україна, зазначає, що даний ризик також частково втратив актуальність, оскільки вплив на експертів та спеціалістів є неможливим і беззмістовним, так як ці особи не зможуть змінити своїх висновків, а будь-яких переконливих доказів впливу на потерпілого чи свідків, або наміру такого впливу суду не надано. На його думку, зазначений стороною обвинувачення ризик вчинення іншого правопорушення свідчить про формальний підхід обвинувачення до визначення реальних ризиків. Звертає увагу, що судом не враховано наявність міцних соціальних зв`язків ОСОБА_8 , який має на утриманні матір, дружину та малолітню дитину, яка має статус дитини-інваліда.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 та обрати останньому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, або застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів. Вказує, що стороною обвинувачення не доведено, а судом не спростовано твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Зазначає, що його підзахисний жодним чином не бажав та не бажає переховуватись від суду, не виражав будь-яких спроб впливати на свідків, експертів та спеціалістів, дотримується належної процесуальної поведінки. Наголошує, що ОСОБА_10 є вихованою та порядною людиною, військовослужбовцем, який з початку повномасштабного вторгнення захищає територіальну цілісність України, цілком усвідомлює невідворотність покарання та хоче дійти логічного завершення справи. Звертає увагу, що ОСОБА_10 раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, має дружину та малолітню доньку. На його думку, до ОСОБА_10 можливо та доцільно застосувати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, що у повній мірі забезпечить виконання ОСОБА_10 своїх процесуальних обов`язків.

Заслухавши суддю доповідача, доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів доходить наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Згідно вимог ст. 12 КПК України кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Таким чином, законність та обґрунтованість обмеження права на свободу та особисту недоторканність має бути перевірена судом у найкоротший строк.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріально-правовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Як встановлено з наданих судом першої інстанції матеріалів, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 продовжений під час судового провадження в суді першої інстанції на 60 днів до 27.09.2024 року включно.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 р. у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинувачених від суду є підтвердженим, оскільки тяжкість ймовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Ризик впливу обвинуваченихОСОБА_8 і ОСОБА_10 на свідків в рамках даного кримінального провадження залишається сталим, оскільки обвинувачені, є військовослужбовцями та повинні будуть повернутися до розташування військової частини, де матимуть безперешкодну можливість впливати на свідків вчиненого ними правопорушення, які є їх співслужбовцями, з метою примушення останніх до зміни показань.

Тому у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який, обвинувачені можуть вжити протиправних заходів з метою впливу на свідків.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, з санкцією від семи до десяти років позбавлення волі, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, та вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, з санкцією від семи до десяти років позбавлення волі, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, та вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань.

З урахуванням цього, колегія суддів зазначає, що на теперішній час застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде гарантувати виконання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 своїх процесуальних обов`язків.

Можливість застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою передбачають вимоги 183 КПК України. Вік та стан здоров`я обвинувачених дозволяє застосувати до них запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до вимог п. «е» ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 року) міра запобіжного заходу у вигляді взяття під варту обирається підозрюваному, обвинуваченому судом при наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню ним правопорушення чи його втечі після його вчинення, що вказана особа може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників кримінального провадження, перешкоджати провадженню іншим чином, а також вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Тяжкість, характер та обставини інкримінованого злочину свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

Розглядаючи можливість застосування до обвинувачених будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинувачених під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками їх звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинувачених під вартою.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 матері, дружини та малолітньої дитини, яка має статус дитини-інваліда, не спростовує і не зменшує ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ця обставина існувала і на час інкримінованого йому злочину та жодним чином не виступила стримуючим фактором в його поведінці.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 дружини та малолітньої дитини, не спростовує і не зменшує ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ця обставина існувала і на час інкримінованого йому злочину та жодним чином не виступила стримуючим фактором в його поведінці.

Посилання захисника ОСОБА_9 , щодо наявності в матеріалах кримінального провадження відомостей про три різні органи прокуратури, невжиття заходів для належного розслідування та неналежності підстав смерті потерпілого, не є предметом даного апеляційного перегляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обмеження їх права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти їх втечі та забезпечити належне виконання ними своїх процесуальних обов`язків.

Таким чином, перевіривши ухвалу суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 - 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 30 липня 2024 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , залишити без змін. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді