Провадження № 1-кп/243/843/2024
Справа № 243/6120/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у системі EasyCon на підставі наказу № 29-к про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2022 року та в режимі відеоконференції, під час трансляції, з приміщенням гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0006498 від 22 липня 2024 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області, громадянина України, з повною вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 4 років, військовослужбовця військової служби за контрактом, номера обслуги 3 відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який надалі неодноразово продовжувався та діє на час вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.10.2022 № 196 солдата ОСОБА_3 , призначено на посаду номера обслуги 3 відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Водночас, ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 28 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту також передбачено, що за своїми військовими званнями полковники, капітани 1 рангу, бригадні генерали, коммодори, генерал-майори, контр-адмірали, генерал-лейтенанти, віце-адмірали є прямими начальниками для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу, а майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу.

Відповідно до ст. 105 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України заступник командира батальйону в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність, успішне виконання батальйоном бойових завдань, за бойову підготовку, військову дисципліну та внутрішній порядок у батальйоні, за підтримання в належному стані навчально-матеріальної бази, її вдосконалення та правильне використання під час навчання, за підготовку кваліфікованих спеціалістів, за фізичну підготовку й спортивно-масову роботу в батальйоні. Заступник командира батальйону підпорядковується командирові батальйону і є прямим начальником усього особового складу батальйону; за відсутності командира батальйону виконує його обов`язки. У батальйонах, де посада заступника командира батальйону не передбачена, його обов`язки виконує начальник штабу батальйону.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.02.2023 № 45 капітана ОСОБА_6 призначено на посаду командира військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 101 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир батальйону (корабля 3 рангу) в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність батальйону (корабля), успішне виконання батальйоном (кораблем) бойових завдань, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за внутрішній порядок, за стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального та інших матеріальних засобів батальйону (корабля) і законність їх витрачання, за організацію і стан пожежної безпеки батальйону. Командир батальйону (корабля 3 рангу) підпорядковується командирові бригади і є прямим начальником усього особового складу батальйону (корабля).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому частині) від 21.05.2022 № 13-рс полковника ОСОБА_7 призначено на посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, командир військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_6 та заступник командира військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_7 по відношенню до номера обслуги 3 відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 , є прямими начальниками за своїм службовим становищем та начальниками за військовим званням, а останній підлеглим майора ОСОБА_6 та полковника ОСОБА_8 .

Поряд із цим, статтею 35 Статуту серед іншого, передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно ст. 36 Статуту командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

Стаття 37 Статуту визначає, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Крім того, Статутом визначений зміст військової присяги, згідно якого кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Згідно ст.ст. 6, 11, 16, 127, 128 Статуту, ст.ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України також передбачено, що кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Більше того, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку.

Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

В свою чергу, солдат ОСОБА_3 ,, достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши в умовах воєнного стану військовий злочин за наступних обставин.

18.07.2024 приблизно о 11 год. 38 хв, тобто в умовах воєнного стану, під час шикування особового складу у АДРЕСА_2 , заступником командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_7 , який є начальником за посадою та військовим званням для номера обслуги 3 відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 , доведено для виконання бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 № 171дск від 18.07.2024, а саме вибути до ВОП «ОБАМА» поблизу АДРЕСА_2 з метою її посилення, зокрема і до стрільця 2-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу 1-ої стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 який знаходився в строю під час шикування.

При цьому наказ виданий в установленому Законом порядку, відповідною особою в межах наданих йому повноважень, зміст наказу не суперечить чинному законодавству, та не був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод солдата ОСОБА_3 , не носив в собі явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку останнього.

Однак, солдат ОСОБА_3 , у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 35, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 18 липня 2024 року приблизно о 11 год. 42 хв., тобто в умовах воєнного стану, під час шикування особового складу у АДРЕСА_2 , усно та відкрито відмовився виконати зазначений наказ начальника, доведене йому заступником командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_7 ..

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_3 підпадають під ознаки кримінального правопорушення, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 402 КК України, а саме, непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

У підготовчому судовому засіданні учасники розгляду кримінального провадження не заперечували проти здійснення розгляду даного кримінального провадження в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Під час підготовчого судового засідання надійшла угода про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0006498 від 22 липня 2024 року, відповідно до якої, 24 липня 2024 року між обвинуваченим ОСОБА_3 та прокурором Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_4 була укладена угода про визнання винуватості та скріплена підписами сторін.

За умовами угоди, уточненої в ході судового засідання, які зафіксовані у журналі судового засідання, сторони домовились про таке:

Обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно та у повному обсязі визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, в обсязі пред`явленого обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_3 укладаючи угоду про визнання винуватості, зобов`язується співпрацювати зі стороною обвинувачення по кримінальному провадженню, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Крім того, враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_3 , його особу, який є не судимим, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проходження військової служби, а також наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, та активне сприяння у розкритті злочину, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин, та наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого судового провадження.

Сторони дійшли згоди, що за вчинення зазначеного вище кримінального правопорушення, передбачене го ч. 4 ст. 402 КК України, обвинуваченому слід призначити покарання із застосуванням ст.ст. 69, 58 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 402 КК України, а саме: покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, які на підставі ст. 58 КК України замінити на 2 (два) роки службового обмеження з відрахуванням із суми грошового забезпечення ОСОБА_3 в дохід держави 20 % (двадцяти) відсотків.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні винуватим у скоєнні кримінального правопорушення визнав себе повністю, щиро розкаявся, свої права, передбачені ст. 474 КПК України розуміє.

Обвинувачений ОСОБА_3 та прокурор в судовому засіданні заявили, що вони цілком розуміють наслідки угоди, укладення угоди є добровільним і не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж передбачені в угоді.

Суд переконався, що обвинувачений розуміє свої права, передбачені КПК України, зокрема ст. 474 КПК України, у добровільності укладання сторонами угоди і, що угода не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, обіцянок, дії будь-яких інших обставин ніж ті, які передбачені в угоді. Узгоджені сторонами вид і міра покарання не є такими, що не відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, разом з цим, судом з`ясовано, що він цілком розуміє наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, наслідки її невиконання, відповідно ст. 476 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні ствердив, що був присутнім при ініціюванні угоди, вважає, що укладення угоди не суперечить інтересам підзахисного.

Судом вислухані показання обвинуваченого та оглянуті представлені в підготовче судове засідання матеріали кримінального провадження з метою перевірки угоди про визнання винуватості на відповідність нормам КПК та КК України, за якими суд встановив, що умови угоди, не суперечать вимогам КПК України, оскільки вона укладена у провадженні щодо тяжкого злочину за ч. 4 ст. 402 КК України, відповідає вимогам ст. 472 КПК України, не суперечить вимогам КК України, оскільки обставини, викладені в ній відповідають матеріалам справи, дії обвинуваченого кваліфіковано вірно за ч. 4 ст. 402 КК України, а саме непокора, відкрита відмова виконати наказ начальника, в умовах воєнного стану, в редакції, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення. Узгоджене покарання відповідає особі обвинуваченого, та вимогам ст. 58 Конституції України, оскільки відповідає санкції частини статті, яка діяла на момент вчинення обвинуваченим правопорушень, умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободі чи інтереси сторін або інших осіб, укладення угоди було добровільним, про що свідчать як особисті підписи обвинуваченого в угоді, так і його пояснення в судовому засіданні, обвинувачений має можливість виконувати взяті на себе угодою зобов`язання, підстави для визнання винуватості є дійсними.

Дослідивши представлені в підготовче судове засідання матеріали кримінального провадження, враховуючи, що 24 липня 2024 року обвинувачений ОСОБА_3 та прокурор під час судового провадження досягли угоди про визнання винуватості, підписали її в присутності захисника, при цьому ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних обставин, між ним та прокурором була досягнута домовленість про призначення покарання ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 402 КК України, із застосуванням ст.ст. 69, 58 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 402 КК України, а саме: покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, які на підставі ст. 58 КК України замінити на 2 (два) роки службового обмеження з відрахуванням із суми грошового забезпечення ОСОБА_3 в дохід держави 20 % (двадцяти) відсотків, а тому суд вважає, що справу можливо розглянути відповідно до положень ч. 2 ст. 473, ч. 4 ст. 474 КПК України.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що угоду належить затвердити, а ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, тобто в непокорі, у відкритій відмові виконати наказ начальника, в умовах воєнного стану, та призначити покарання, обумовлене угодою про визнання винуватості.

Цивільний позов не заявлений.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

18 липня 2024 року ОСОБА_3 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2024 року застосовано відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 59 днів до 15 вересня 2024 року.

Враховуючи присуджене покарання обвинуваченому, яке не пов`язане з позбавленням волі, суд дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти слід скасувати із дати ухвалення вироку та звільнити останнього з-під варти негайно.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, 473, 474, 475, 476 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Угоду про визнання винуватості від 24 липня 2024 року укладену між прокурором Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0006498 від 22 липня 2024 року - затвердити.

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Призначити ОСОБА_3 узгоджене покарання за ч. 4 ст. 402 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 58 КК України, замінити покарання ОСОБА_3 у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки на покарання у виді службового обмеження строком на 2 (два) роки, з відрахуванням в дохід держави 20 % (двадцяти відсотків) від суми грошового забезпечення.

На підставі п. в) ч. 1 і ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 , строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з 18 липня 2024 року по 10 вересня 2024 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за три дні службового обмеження для військовослужбовців.

Строк відбування покарання рахувати з дня звернення вироку до виконання, а саме видачі командиром військової частини відповідного наказу по військовій частині, згідно із ст. 47 КВК України.

Запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти, скасувати, звільнити ОСОБА_3 з під варти негайно.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно із ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку:

обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч. 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 364 КПК України угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Вирок складено у єдиному екземплярі у нарадчій кімнаті.

Головуючий-суддя: ОСОБА_1