Справа № 650/2897/24
провадження № 1-кп/650/455/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2024 року селище Велика Олександрівка

Великоолександрівський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Олександрівка у межах кримінального провадження № 0000212 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кучерське Великоолександрівського району Херсонської області, громадянки України, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , не є депутатом ради будь-якого рівня,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 28, частиною п`ятою статті 111-1 КК України,

клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та клопотання захисника про застосування альтернативного запобіжного заходу,

в с т а н о в и в :

В провадженні Великоолександрівського районного суду Херсонської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

На судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обраного стосовно обвинуваченої вказавши в обґрунтування, що вказаний строк спливає, а ризики, що стали підставою для обрання даного запобіжного заходу не відпали. Також зазначив про необхідність його продовження без визначення розміру застави. У задоволенні клопотання захисника про визначення запобіжного заходу у виді застави як альтернативного заперечив вказавши, що про його необґрунтованість. Також заперечив проти зміни діючого запобіжного заходу на домашній арешт, оскільки його застосування в даній категорії злочинів заборонено.

Обвинувачена на судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечила та підтримала позицію захисника щодо необхідності застосування застави або домашнього арешту.

Захисник на судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання прокурора та просив визначити обвинуваченій альтернативний запобіжний захід у виді застави вказуючи на те, що таким чином буде забезпечено право обвинуваченої на альтернативний запобіжний захід, необхідність якого була констатована рішенням Конституційного Суду України. Також захисник просив змінити діючий запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт, який в достатній мірі здатний запобігти ризикам в разі їх встановлення судом.

Згідно з частинами першою-третьою статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до обвинувального акта у кримінальному проваджені вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 28, частиною п`ятою статті 111-1 КК України, санкція якої передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк до десяти років, і яка відповідно до статті 183 КПК України передбачає можливість застосування до обвинуваченої особи найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Згідно з ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року стосовно обвинуваченої було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 05 липня 2024 року без права внесення застави.

Відповідно до вищенаведеної ухвали слідчого судді стосовно обвинуваченої було обрано вказаний запобіжний захід, за наявності ризиків, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 177 КПК України, які полягають у тому, що обвинувачена може: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків. Слідчий суддя визнав недоведеним інший заявлений прокурором ризик вчинення обвинуваченою інших кримінальних правопорушень, за відсутності відповідних доказів.

26 червня 2024 року суд своєю ухвалою, в порядку статті 331 КПК України, в межах розгляду клопотання прокурора продовжив застосований стосовно обвинуваченої вказаний запобіжний захід до 25 серпня 2024 року.

Вирішуючи питання про продовження строку застосованого щодо обвинуваченої запобіжного заходу в чергове суд виходить з того, що остання хоча і до кримінальної відповідальності притягується вперше, заміжня, має на утриманні неповнолітню дитину, працевлаштована, проте обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, що у зв`язку з введенням в країні воєнного стану підвищує ризик втечі на тимчасово непідконтрольну Україні територію. Крім того свідками у вказаному кримінальному провадженні були надані свідчення, які за твердженням прокурора підтверджують обставини вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , які є односельцями останньої, за такого остання може незаконно впливати на свідків даного кримінального провадження, з метою примушування їх до дачі завідомо неправдивих показів або відмови від їх надання.

Враховуючи вищенаведені обставини та обставини за яких ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на думку суду існують обґрунтовані підстави вважати, що ризики переховування підозрюваної від органів досудового розслідування та суду та незаконного впливу на свідків продовжують існувати та не зменшилися на час розгляду даного клопотання. Доказів протилежного стороною захисту суду надано не було, а судом таких обставин не встановлено.

Разом з тим, суд не встановив обставин, які б свідчили про існування ризику вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення, на чому наполягає прокурор.

Щодо цього суд зазначає, що прокурор наполягав на наявності вказаного ризику і під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, що слідчим суддею було відхилено за недоведеністю, а також під час розгляду питання про його продовження вже в судовому засіданні, коли також відповідних обставин підтверджено не було. Проте прокурор у даному клопотанні вже вкотре посилається на наявність вказаного ризику не наводячи з цього приводу жодного аргументування та нових обставин.

З огляду на це, посилання прокурора на не зменшення вказаного ризику, наявність якого ані слідчий суддя, ані суд не встановив, є необґрунтованими та свідчать про формальний підхід прокурора у вирішенні цього питання.

Суд вважає, що наявність доведених ризиків в сукупності з іншими наведеними обставинами, свідчить про існування підстав для продовження щодо обвинуваченої вищевказаного запобіжного заходу з метою запобігання зазначеним ризикам.

Будь-яких передбачених законом обставин, які би свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої ОСОБА_4 судом не встановлено та сторонами не доведено.

Доказів існування будь-яких обставин, що виникли після ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу та його продовження, та які б спростовували наявність чи свідчили про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також спростовують суспільну небезпеку особи обвинуваченої, стороною захисту суду також не надано, тому підстави для не застосування вказаного запобіжного заходу відсутні.

Наявність декількох ризиків у сукупності, існування яких доведено прокурором, унеможливлює не застосування до обвинуваченої найсуворішого запобіжного заходу, оскільки в такому разі буде неможливо запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ним своїх обов`язків.

З огляду на наведене, оцінивши у сукупності всі обставини, з метою запобігти спробам обвинуваченої перешкодити інтересам правосуддя, суд вважає доцільним, з урахуванням принципу правової визначеності, продовжити дію застосованого щодо обвинуваченої запобіжного заходу в межах строку визначеного законом.

Разом з цим, суд вважає за необхідне визначити обвинуваченій альтернативний запобіжний захід у виді застави, керуючись при цьому такими міркуваннями.

Відповідно до частини шостої статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України, тобто тримання під вартою, при обранні якого слідчий суддя, суд, відповідно до частини пункту 5 частини четвертої статті 183 КПК України має дискреційні повноваження не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

В свою чергу, відповідно до частини третьої статті 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до частини пункту 5 частини четвертої статті 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Наведені положення закону свідчать про те, що законодавець закріпив дискрецію суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 КПК України не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

Тож під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 КПК України є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177 та 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід.

Отже, за частиною шостою статті 176 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

Такі висновки також наведені в рішенні № 7-р(ІІ)/2024 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо конституційності вказаної частини шостої статті 176 КПК України, ухваленому 19 червня 2024 року Другим сенатом Конституційного Суду України, у межах кримінального провадження за частиною другою статті 28, частиною першою статті 111 КК України.

Під час розгляду вказаної справи Конституційний Суд України проаналізував ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року, якою при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою суд визначив можливість застосування застави, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, яка в свою чергу була визнана законною вказаним рішенням Конституційного Суду України.

Розмір застави визначається суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, що наведені вище. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього (частина четверта статті 182 КПК України).

Згідно з частиною п`ятою статті182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: 1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Аналіз зазначених вимог закону свідчить про те, що слідчий суддя має право у даному випадку не визначити розмір застави, однак такий крок повинен бути детально аргументованим та виправданим, адже особа буде позбавлена гарантованого їй права бути звільненою під заставу.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 7 КПК України однією з важливих засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Тобто на кожну із сторін покладається обов`язок довести обґрунтованість висунутих аргументів та надати докази, з яких суд має виходити при ухваленні рішення.

На судовому засіданні прокурор просив не визначати обвинуваченій розмір застави пославшись на відсутність підстав для цього, не навівши при цьому будь-яких інших доводів та обґрунтувань.

Суд вважає таку позицію прокурора недостатньо обґрунтованою, оскільки переконливих доводів з цього приводу ним не наведено, а твердження про неможливість визначення застави в даному випадку суперечить вищевказаним положенням кримінальних процесуальних норм.

Крім того, слідчим суддею при застосуванні вказаного запобіжного заходу вперше так само не було жодним чином аргументовано необхідність позбавлення обвинуваченої права на альтернативний запобіжний захід.

Самого факту обвинувачення особи у вчиненні тяжкого злочину щодо якого суд під час воєнного стану має право не визначати розмір застави при вирішенні даного питання недостатньо, адже ця обставина повинна бути оцінена у сукупності з іншими обставинами (жодну з яких прокурор не навів), які б в достатній мірі могли переконати в доцільності та виправданості у прийнятті рішення щодо подальшого позбавлення обвинуваченої на альтернативний вид запобіжного заходу, наявність якого і обумовлена обранням щодо неї найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Визначаючи можливість застосування вказаного запобіжного заходу суд також виходить із усталеної судової практики, відповідно до якої суди виходячи з конкретних обставин справи забезпечують право осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів проти основ національної небезпеки України на визначення єдиного можливого альтернативного запобіжного заходу (ухвала Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року № 646/ 9709 /23; ухвала Дніпровського апеляційного суду від 09 січня 2024 року № 202/7610/23; ухвала Харківського апеляційного суду від 5 квітня 2024 року № 953/4257/22; ухвала Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року № 953/2540/23; ухвала Київського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року № 758/6615/23; ухвала Харківського апеляційного суду від 15 травня 2024 року № 638/2137/23).

Вирішуючи питання про розмір застави суд дійшов таких висновків.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Отже, розмір застави повинен, головним чином, визначатися виходячи з особи підозрюваного, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховуючи той факт, чи буде втрата забезпечення чи дії проти заставодавця у випадку неявки обвинуваченого в суд достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб не здійснити втечу.

При цьому Європейський суд з прав людини також наголошує, що якщо на карту поставлене право на свободу, гарантоване статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, влада повинна приділяти питанню встановлення відповідного розміру застави таку ж увагу, якби це стосувалося обґрунтування необхідності тримання особи під вартою.

Суд враховує всі підстави та обставини, передбачені статтею 178 КПК України, а саме відомості про особу та наявні докази, про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою та обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України, згідно з якими суд вправі визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків та визначає достатній розмір застави щодо обвинуваченої у максимальному розмірі - 80 прожиткових мінімумів працездатних осіб. Ця сума, з урахуванням майнового стану обвинуваченої, не є явно непомірною для неї.

В той же час суд вважає, що саме визначений розмір застави, з урахуванням характеру та обставин інкримінованого кримінального правопорушення, у даному випадку буде цілком достатнім для виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення нею встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з її сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчиняти інші дії, спрямовані на перешкоджання здійсненню судового розгляду, а підстав для визначення меншого розміру застави не вбачається, оскільки встановлений розмір застави не виходить за межі передбачені статтею 182 КПК України.

Прокурор на судовому засіданні заперечивши проти застосування вказаного запобіжного заходу, при цьому не висловив свою позицію щодо розміру застави прийнятного у даній справі, в разі його визначення, а тому суд виходив із пояснень сторони захисту з цього приводу та обставин справи.

Керуючись вищенаведеними положеннями КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави задовольнити частково.

Продовжити строк тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 , строком на 60 діб, тобто до 12 жовтня2024 року, включно.

В іншій частині клопотання прокурора відмовити.

Клопотання захисника про застосування альтернативного запобіжного заходу виді застави задовольнити.

Визначити обвинуваченій ОСОБА_4 , заставу 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240грн.

Обвинувачена або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у вказаному розмірі, протягом строку дії ухвали.

При внесенні визначеної суддею суми застави, обвинувачена підлягає звільненню з-під варти.

У разі внесення застави, на обвинувачену покласти такі обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до суду;

2) не відлучатися з місця постійного проживання без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватися від спілкування зі свідками, експертами та спеціалістами у цьому кримінальному провадженні;

5) носити електронний засіб контролю.

З моменту звільнення з-під варти у разі внесення застави, обвинувачена вважається такою, до якої застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченій, що у разі якщо вона не з`явиться за викликом до суду без поважних причин, або порушить інші покладені на неї обов`язки, застава звертається в дохід держави.

Ухвала підлягає негайному виконанню, однак, може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, відповідно до пункту 1-1 частини другої статті 395 КПК України, в частині обраного запобіжного заходу.

Повний текст ухвали складений 16 серпня 2024 року.

Суддя __________________ ОСОБА_1