Номер провадження: 11-кп/813/1893/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 26.05.2023 у к/п №0000783 від 05.09.2022 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Владикавказ рф., громадянина України, із незакінченою вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз:

- 30.05.2022 Суворовським райсудом м. Одеси за ч.ч. 1, 2 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна, стосовно якого 16.02.2023 за вироком Одеського апеляційного суду вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та призначено покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, а саме 6 місяців позбавлення волі, та остаточно призначено ОСОБА_7 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців, з конфіскацією майна.

Застосований стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_7 обчислено з моменту фактичного затримання та взяття під варту в межах к/п №0000783 від 05.09.2022, тобто з 20.09.2022 (відповідно ухвали Суворовського райсуду м. Одеси від 20.09.2022) із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно до ст. 71 КК України, зараховано у строк відбування призначеного остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 частково відбуте ним покарання за вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, а саме час його перебування під вартою у період часу з 29.06.2017 по 25.02.2020 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Згодом, ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.10.2023 апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 було задоволено частково, змінено вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 26.05.2023, виключено з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 частково відбутого ним покарання за вироком Суворовського райсуду м. Одеси від 30.05.2022, скасованого в частині призначеного покарання вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, а саме час його перебування під вартою у період часу з 29.06.2017 по 25.02.2020 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; в іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишено без змін.

В подальшому, постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04.06.2024 було частково задоволено касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника, задоволено касаційну скаргу прокурора, скасовано вищезазначену ухвалу Одеського апеляційного суду від 03.10.2023 та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 04.09.2022 приблизно об 11:25 год., будучи достовірно обізнаним про те, що на території України оголошений воєнний стан відповідно Указу Президента України ОСОБА_10 №64/2022 від 24.02.2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» за №2102-ІХ від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресію рф проти України та неодноразово продовженого відповідними Указами Президента України, знаходячись біля буд. АДРЕСА_2 , діючи повторно, навмисно, з корисливих мотивів, маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, підійшовши до раніше незнайомої йому ОСОБА_11 , шляхом ривку зірвав з шиї потерпілої фрагмент золотого ланцюжка плетіння «біссмарк» вартістю 7 000 грн., на якому був золотий кулон у вигляді букви «Л» вартістю 2014 грн. та золотий кулон у вигляді «Божої матері» вартістю 4 500 грн., після чого з місця скоєння злочину втік, тим самим своїми діями спричинивши потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 13 514 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, не погодився із оскаржуваним вироком, в частині призначеного обвинуваченому покарання з огляду на наступні обставини:

- судом 1-ої інстанції було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, є безпідставним рішення стосовно необхідності повторного зарахування ОСОБА_7 у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення в період часу з 29.06.2017 по 25.02.2020, який вже був зарахований вироком Суворовського райсуду м. Одеси від 30.05.2022, скасованого в частині призначеного покарання вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023;

- суд 1-ої інстанції, зазначаючи про часткове приєднання невідбутої ОСОБА_7 частини покарання за попереднім вироком у виді 6 місяців позбавлення волі, не визначив як невідбуте додаткове покарання у виді конфіскації майна, приєднавши його до остаточного покарання, визначеного за сукупністю вироків;

- призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, зокрема, судом було призначено обвинуваченому мінімальне покарання, передбачене санкцією статті, без врахування того факту, що вчинені ОСОБА_7 правопорушення зазіхають на суспільну складову безпечного життя, оскільки формують думку суспільства про незахищеність та уразливість.

Посилаючись на викладені обставини, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років; на підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Суворовського райсуду м. Одеси від 30.05.2022, скасованого в частині призначеного покарання вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, у виді 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна та остаточно призначити ОСОБА_7 за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців, з конфіскацією майна; виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 частково відбутого ним покарання за вироком Суворовського райсуду м. Одеси від 30.05.2022, скасованого в частині призначеного покарання вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, а саме час його перебування під вартою в період часу з 29.06.2017 по 25.02.2020 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомила та жодних клопотань на адресу суду не подавала.

Враховуючи неявку потерпілої в судове засідання, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд проводити без участі потерпілої ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора ОСОБА_9 та просила її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає в не повному обсязі з огляду на таке.

Мотивуючи доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд, враховуючи вищевикладене, обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Враховуючи те, що висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів сторони обвинувачення стосовно невідповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачення внаслідок м`якості, колегія суддів зауважує на наступному.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Водночас, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619 км 22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Санкція злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України в редакції від 19.08.2022, чинної на момент вчинення ОСОБА_7 діяння, яка наразі не зазнала змін, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 10-ти років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції зазначив, що враховує характер та ступінь тяжкості, суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, факт його вчинення в умовах воєнного стану; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів майнової спрямованості, має постійне місце проживання, не працевлаштований, не має легальних джерел доходів, міцних соціальних зв`язків; негативне відношення обвинуваченого до скоєного діяння, усвідомлення своєї провини, відсутність тяжких наслідків та матеріальних претензій; наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 та відсутність обставин, які його обтяжують.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції визнав щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом встановлено не було.

Врахувавши зазначені вище обставини в їх сукупності, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України мінімального покарання, передбаченого санкцією зазначеної статті у виді позбавлення волі строком на 7 років, після чого, на виконання вимог ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши невідбуте покарання за попереднім вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, призначив обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців, з конфіскацією майна.

Так, колегія суддів, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років, зауважує на тому, що ОСОБА_7 визнав провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у повному обсязі, щиро розкаявся, з боку потерпілої будь-які претензії до обвинуваченого відсутні, злочин не призвів до тяжких наслідків.

Відтак, колегія суддів доходить висновку про те, що судом 1-ої інстанції, всупереч твердженням сторони обвинувачення, не було допущено порушень загальних засад призначення покарання, передбачених КК України, натомість, було призначено обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України з дотриманням принципу індивідуалізації, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Водночас, суд апеляційної інстанції окремо зауважує на тій обставині, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.10.2023 апеляційна скарга сторони обвинувачення була задоволена частково та оскаржуваний вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 26.05.2023 стосовно ОСОБА_7 було змінено в частині виключення з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 частково відбутого ним покарання за вироком Суворовського райсуду м. Одеси від 30.05.2022, а саме часу його попереднього ув`язнення (т. 1, а.с. 182-184).

Оскаржуючи зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції в касаційному порядку, сторона обвинувачення в поданій касаційній скарзі не висловлювала незгоди із рішенням апеляційного суду, в частині визнання необґрунтованими доводів прокурора з приводу надмірної м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, натомість, посилалась на недотримання апеляційним судом форми судового рішення, яким виключається рішення про зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення (т. 2, а.с. 31-35).

Вищезазначена ухвала Одеського апеляційного суду від 03.10.2023 була скасована судом касаційної інстанції виключно з підстав не дотримання судом форми судового рішення стосовно виключення зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, яке повинно увалюватись у формі вироку (т. 2, а.с. 87-90).

Відтак, з урахуванням того, що в касаційній скарзі сторона обвинувачення не посилалась на невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а рішення суду касаційної інстанції не містить жодних застережень стосовно призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд не вправі погіршити становище обвинуваченого та надавати оцінку посиланням прокурора на надмірну м`якість призначеного обвинуваченому покарання.

Надаючи оцінку посиланням прокурора на те, що суд, зазначаючи про часткове приєднання невідбутої ОСОБА_7 частини покарання за попереднім вироком суду, не визначив як невідбуте додаткове покарання у виді конфіскації майна, приєднавши його до остаточного покарання, призначеного за сукупністю вироків, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 71 КК України, призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків.

На підставі аналізу вищевказаних положень закону України про кримінальну відповідальність вбачається, що закон не вимагає необхідності окремої констатації додаткового покарання, призначеного попереднім вироком, в якості невідбутого.

Натомість, суд 1-ої інстанції, встановивши, що ОСОБА_7 вчинив новий злочин до повного відбуття покарання за вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, цілком обґрунтовано, на підставі положень ч.ч. 1 та 3 ст. 71 КК України, частково приєднав не відбуте ОСОБА_7 покарання у виді 6 місяців позбавлення волі та остаточно призначив ОСОБА_7 за сукупністю вироків покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі, приєднавши також додаткове покарання у виді конфіскації майна, призначеного попереднім вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023.

Відтак, колегія суддів доходить переконання про те, що в даному випадку судом 1-ої інстанції не було допущено жодних порушень вимог закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю вироків.

Водночас, заслуговують на увагу твердження сторони обвинувачення з приводу безпідставного повторного зарахування судом 1-ої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення, який вже був зарахований попереднім вироком суду.

Так, вимогами ч. 5 ст. 72 КК України передбачено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

На підставі аналізу змісту попереднього вироку Суворовського райсуду м. Одеси від 30.05.2022, скасованого в частині призначення покарання вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, вбачається, що у строк відбування покарання за зазначеним вироком ОСОБА_7 було зараховано строк його попереднього ув`язнення в період часу з 29.06.2017 до 25.02.2020, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (т. 1, а.с. 106-107).

В цьому контексті колегія суддів зауважує на правовій позиції, викладеній в постанові ККС ВС від 25.05.2022 у справі №487/5073/18 (провадження №51-4020км21), згідно якої строк тримання особи в слідчому ізоляторі чи в іншому місці попереднього ув`язнення може бути зараховано відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України лише в межах того самого кримінального провадження, в якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що, повторно зарахувавши обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в межах іншого кримінального провадження, суд 1-ої інстанції в даному випадку допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, колегія суддів в даному випадку враховує, що, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 03.04.2023 у справі №930/2622/20 (провадження №51-2970кмо22), враховуючи системний аналіз ст.ст. 408, 420 та 421 КПК України, рішення апеляційного суду, яким виключається з резолютивної частини вироку місцевого суду рішення про застосування відносно особи положень ч. 5 ст. 72 КК України, повинно ухвалюватися судом апеляційної інстанції у формі вироку.

Таким чином, з урахуванням допущеного судом 1-ої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, повторного зарахування у строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 строку його попереднього ув`язнення в межах іншого кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку про необхідність скасування вироку суду в цій частині та ухвалення нового вироку, яким необхідно виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку суду 1-ої інстанції посилань на таке зарахування.

Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції підлягає скасуванню в частині зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку з підстав, зазначених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 26.05.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України скасувати, в частині зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання на зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 частково відбутого ним покарання за вироком Суворовського райсуду м. Одеси від 30.05.2022, скасованого в частині призначення покарання вироком Одеського апеляційного суду від 16.02.2023, а саме час його перебування під вартою в період часу з 29.06.2017 по 25.02.2020 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили, а засудженим, який утримується під вартою у цей же строк з дня отримання копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення надсилається для вручення засудженому та вручити прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4