Справа № 367/7999/24
Провадження №1-кс/367/1068/2024
УХВАЛА

Іменем України

12 серпня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

власника майна ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені Київської області клопотання прокурора Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт майна за матеріалами досудового розслідування в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено 06.08.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000323, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Ірпінського міського суду Київської області надійшло клопотання прокурора Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт майна за матеріалами досудового розслідування в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено 06.08.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000323, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, в якому він просив накласти арешт на посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 .

Прокурором зазначено, що у провадженні сектору дізнання відділу поліції №2 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області перебувають матеріали досудового розслідування № 40000323 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що до ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення від працівників поліції про те, що 05.08.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , було зупинено транспортний засіб марки «Мерседес 200», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який на вимогу надав посвідчення водія з ознаками підробки.

Прокурор наголошує, що з метою врятування майна, яке може бути речовим доказом у кримінальному провадженні, зокрема і предметом вчинення кримінального правопорушення, 05.08.2024 в період часу з 12 години 04 хвилин по 12 годину 07 хвилини за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено огляд місця події, в ході якого в ОСОБА_4 було вилучено виявлене посвідчення водія на його ім?я.

Постановою від 06.08.2024 вилучене посвідчення водія визнане речовим доказом у кримінальному провадженні.

Стверджує, що в органу досудового розслідування наявні достатні підстави вважати, що у разі не накладення арешту на зазначене майно існує загроза можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення та відчуження, зокрема, з метою уникнення кримінальної відповідальності, що в свою чергу свідчить про наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

У судовому засіданні прокурор Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 просив суд задовольнити клопотання про арешт майна, повідомив, зазначив, що вказаним на посвідченні номером рахується посвідчення водія, видане на ім`я іншої особи, що наразі в кримінальному провадженні проводиться експертиза.

Власник майна в судовому засіданні пояснив, що посвідчення отримав після проходження навчання та складання відповідних іспитів. Зазначив, що після потрапляння в дорожньо-транспортну пригоду дізнався, що видане йому посвідчення водія помилково значиться за його матір`ю, яка ніколи не отримувала посвідчення водія.

Дослідивши матеріали клопотання та додані до нього документи, слідчий суддя вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, підшукані, виготовлені, пристосовані, чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; одержанні внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, ч. 3 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Витягом з кримінального провадження №0000323 підтверджується факт внесення 06.06.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 358 КК України, а саме відносно того, що до ВП № 2 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області надійшло повідомлення від працівників про те, що 05.08.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , було зупинено транспортний засіб марки «Мерседес 200», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який на вимогу надав посвідчення водія з ознаками підробки.

Відповідно до протоколу огляду місця події 05.08.2024 слідчим слідчого відділення відділу поліції № 2 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області ст.л. ОСОБА_5 у період часу з 12:04 год. по 12:07 год. проведено огляд ділянки місцевості за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого в ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вилучено посвідчення водія № НОМЕР_1 , видане на його ім`я.

06.08.2024 постановою дізнавача СД ВП № 2 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_6 посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 визнано речовим доказом у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає, що на виконання вимог ч. 1 ст. 173 КПК України прокурор довів необхідність накладення арешту на вилучене майно.

На підставі викладеного, керуючись ст. 170, 172, 173, 175 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , яке було виявлене та вилучене 05.08.2024 у період часу з 12.04 год. по 12.07 год. у ОСОБА_4 в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвалу слідчого судді може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1