ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1474/24 Справа № 209/7445/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001102 від 23.12.2022 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, громадянина України, розлученого, з професійно-технічною освітою, військовослужбовця, головного сержанта 7 стрілецького взводу 5 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування основного призначеного покарання з випробуванням, призначивши іспитовий строк 3 (три) роки.

На підставі п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК ОСОБА_7 зобов`язано в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, у разі проходження служби нагляд за засудженим покладається на командира військової частини.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирався.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до положень ст.ст.100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Старший сержант ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді головного сержанта командира 1 відділення 2 стрілецького взводу 21 стрілецької роти 5 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи із кримінальною протиправною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, грубо порушуючи вимоги п. 1.3., 1.5., 1.7., п.п. «б», «д» п. 2.3., п. 10.1. Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2001 №1306 (далі Правила), ст.ст. 11, 16, 49, 123, 124 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 22.12.2022 о 18 год 15 хв. керуючи технічно справним автомобілем «Tоyota Camry» р.н. НОМЕР_2 , рухаючись по бульвару Будівельників в напрямку проспекту Металургів АДРЕСА_2 , виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, маючи об`єктивну можливість виявити у межах видимості у напрямку свого руху пішохода, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, продовжив рух та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїжджу частину бульвару Будівельників, з право наліво відносно напрямку руху автомобіля, в наслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про скасування вироку як незаконного та необґрунтованого у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Посилається на те, що його показання у сукупності з добровільним наданням матеріальної допомоги потерпілому під час його лікування, судом першої інстанції безпідставно розцінені як часткове визнання вини.

Факт надання матеріальної допомоги потерпілому обумовлений не каяттям у скоєному, а елементарним людським почуттям, тому що він відчував свою причетність до того, що людина похилого віку, пенсіонер, знаходиться у лікарні, тому допомога не стане йому зайвою. Вказує, що він ніяким чином ніколи не висловлювався про те, що у ДТП винен саме він. У своїх показаннях на досудовому слідстві і у судовому засіданні стверджував, що відчув удар ніби-то в переднє праве крило автомобіля, а у вироку суду ця обставина виглядає як здійснення наїзду на пішохода.

На досудовому слідстві стверджував, що перед початком руху, після зупинки перед пішохідним переходом, він проїхав 4-5 метрів і потерпілого не бачив, а тільки потім почув удар з права. При проведенні судової експертизи технічного стану транспортного засобу слідчий проігнорував його позицію і не поставив перед експертом питання про механізм контакту автомобіля і потерпілого. Адже було пошкоджено передню праву стійку, а крило пошкоджене не було.

Свідки, що були допитані слідчим, показували, що потерпілий виник несподівано і вдарився в авто. На їх думку, він знаходився у нетверезому стані.

Майже всі тілесні ушкодження у потерпілого локалізовані по лівому боку тіла. На думку апелянта, якщо б мало місце збиття пішохода з наступним його падінням на асфальт, то ці ушкодження мали б іншій вигляд. Однак, й у цьому разі слідчий не поставив перед експертом питання про механізм заподіяння таких ушкоджень. Вони більш характерні для удару в бокову стійку, ніж об крило автомобіля.

Вказує, що судом першої інстанції було занадто вільно трактовано Правила дорожнього руху. Так, пункти Правил, порушення яких ставиться обвинуваченому у провину, а саме: АДРЕСА_3 (б) носять попереджувальний характер, покликаними сконцентрувати увагу учасників дорожнього руху і ніяким чином не доводять його вину у порушенні цих Правил.

Пункт 10.1 Правил носить безумовний припис: Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Цей пункт Правил дорожнього руху повинен в обов`язковому порядку розглядатися з іншими положеннями Правил. У даному випадку таким слід назвати пункт 18.1, відповідно якому водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Апелянт вважає, що повністю виконав приписи цього пункту: зупинився перед пішохідним переходом, пропустив пішоходів і, переконавшись, що на полосі його руху немає перешкод, почав рух зі швидкістю, приблизно 5-8 км/год; проїхав 4-5 після пішохідного переходу, почув удар у правий бік автомобіля.

Вказує, що не порушив жодного припису Правил і не збив пішохода, звідник взявся пішоход не може навіть уявити. Як пояснили свідки, потерпілий ніби упав на автомобіль. При цьому необхідно брати до уваги час пригоди - 18.15 годин, тобто вже було темно і він не міг (і не був зобов`язаний) контролювати обстановку на пішохідному тротуарі.

Однобокість трактування положень Правил дорожнього руху, а саме добірка пунктів, які теоретично можна поставити у провину водію, привели до ухвалення незаконного вироку.

З боку потерпілого спостерігається порушення низки Правил дорожнього руху, зокрема пунктів 4.4, 4.7, 4.8, 4.14 Правил, що і стало причиною ДТП.

Враховуючи викладене, обвинувачений просить вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.02.2024 скасувати та ухвалити новий вирок, яким справу щодо нього закрити за відсутністю складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_8 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який у повному обсязі підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив вирок суду скасувати та закрити провадження щодо нього за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, частково дослідивши письмові докази та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Як убачається із законодавчого визначення, злочином може бути визнано лише протиправне, суспільно небезпечне, винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК). Звідси одним з елементів складу злочину може бути визнано певну поведінку людини, свідомий та вольовий вчинок, а не певний стан особи.

Диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч. 2, загибель кількох осіб ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака (підп. «в» п. 2.9 ПДР) тощо); б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п. 10.3 ПДР), розвороту (п. 10.7 ПДР), заборони виїзду на зустрічну смугу руху транспорту (п. 11.4 ПДР), перевищення швидкості руху транспорту (п. 12.4 ПДР) тощо).

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Із суті вказаної норми процесуального закону вбачається, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити, насамперед, формулювання обвинувачення, визнаного доведеним судом, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. У цій частині вироку викладається весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності особи, після цього докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.

В порушення вищенаведених вимог КПК, суд першої інстанції дійшовши до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, у мотивувальній частині вироку не зазначив, які саме порушення Правил дорожнього руху, допущені обвинуваченим під час ДТП, були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними.

На переконання колегії суддів такі висновки суду не узгоджуються з вимогами наведених норм.

ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином не мотивував та не встановив, чи були допущені обвинуваченим ОСОБА_7 порушення правил дорожнього руху, зокрема п.1.3, 1.5, 1.7, п.п. б, д п. 2.3., п. 10.1, як зазначено у обвинуваченні, визнаного судом доведеним, у причинному зв`язку між порушенням водієм Правил дорожнього руху та наслідками, що настали.

Отже суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування судового рішення, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції та національним законодавством України.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, тягнуть за собою повторне дослідження усіх доказів, що не є завданням апеляційного провадження, тому апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:

1) неповнота судового розгляду;

2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.1 ст.412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи із забезпечення принципу верховенства права, законності та права обвинуваченого ОСОБА_7 на справедливий розгляд справи,колегія суддів, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 та ч.1 ст.412 КПК вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений, суд при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.

Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412 та 418, 419 КПК, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 - не обирати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4