Номер провадження: 11-сс/813/1402/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.08.2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000693 від 08.05.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 3 ст. 260, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 436-2 КК України,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 та накладено арешт у кримінальному провадженні №0000693 від 08.05.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 3 ст. 260, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 436-2 КК України, яке було тимчасово вилученого в ході обшуку нерухомого майна за місцем проживання громадянки РФ ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було проведено слідчим слідчого відділу Управління СБ України в Одеській області ОСОБА_10 22.07.2024 року, у період з 22-26 год. 22.07.2024 року до 02-03 год. 23.07.2024 року, в ході якого вилучено предмети і документи, які мають значення для досудового розслідування, згідно переліку в описовій частині оскаржуваної ухвали.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання в частині речей, які належать ОСОБА_6 , яка є винаймає вказану квартиру. Апелянт вважає, що прокурор не вказав мету та підстави накладення арешту на майно, не надав будь-яких доказів, якими обґрунтовував клопотання, а також не долучив постанови про визнання вилученого майна речовими доказами. Також вважає, що на момент розгляду клопотання в суді пройшов майже місяць з моменту вилучення майна, однак прокурором не було надано доказів на підтвердження проведення з вказаним майном будь-яких дій, зокрема огляду, призначення експертиз, тощо.

Крім того, адвокат просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді та вказує на те, що ним вперше апеляційна скарга була подана в строк, але ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.09.2024 року повернута у зв`язку із недоліками. Повторно адвокат звернувся з апеляційною скаргою 05.09.2024 року засобами електронного зв`язку, тобто вже з пропуском строку на апеляційне оскарження, однак вважає пропуск строку з поважних причин. У судовому засіданні адвокат уточнив вимоги апеляційної скарги, просив скасувати арешт на чорнові записи та блокнот, який за його твердженням належить ОСОБА_6 .

У судове засідання апеляційного суду прокурор не з`явився, причини неявки суду не повідомив, однак надіслав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу за його відсутності та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження; дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи клопотання та апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо клопотання адвоката про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження та оскарженої ухвали вбачається, що клопотання про накладення арешту на майно розглядалось за участі адвоката ОСОБА_7 23.08.2024 року, однак копію ухвали останній отримав 26.08.2024 року. Вперше адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою 28.08.2024 року, тобто в межах строку на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді. Проте, апеляційна скарга була повернута останньому 04.09.2024 року. Повторно адвокат звернувся з апеляційною скаргою 05.09.2024 року засобами електронного зв`язку.

Приймаючи до уваги встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що адвоката про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апелянта, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Як убачається з матеріалів судової справи, згідно з рапортом на виконання доручення про проведення слідчих (розшукових) дій (в порядку ст.ст. 40, 41 КПК України) № 17/7/2-8529й від 22.07.2024 року, який надійшов з 7 управління ДВКР СБ України, громадянка РФ ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 (для конспірації використовує прізвище « ОСОБА_11 »), приймає участь у організації під найменуванням «ОБП», очільником якої є ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Севастополь АР Крим, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), вказана організація має ознаки воєнізованого формування: організаційна структура військового типу, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість, дисципліна та військова підготовка. ОСОБА_9 у вказаній організації входить до підрозділу «розвідувальної групи», має позивний «РУНО».

У зв`язку з викладеними обставинами, 22.07.2024 року, у період з 22-26 год. до 02-03 год. 23.07.2024 року, у зв`язку з невідкладним випадком, пов`язаним з врятуванням майна, яке може бути визнане речовим доказом у кримінальному провадженні, на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, слідчим слідчого відділу Управління СБ України в Одеській області старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_10 проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено:

- документ «Дополнительное соглашение» к инсайдерскому соглашению от 05 января 2013 года, на 2 арк.;

- чорнові записи на 22 арк.;

- документ «Сопроводительная накладная» ЕЕ029058 RU, на 1 арк.;

- медицинская карта № 047379 від 14.08.2007 р № 047379, на 12 арк.;

- квитанція № 200376 від 31.08.2007 р., на 1 арк.;

- квитанція № 196990 від 13.03.2007 р., на 1 арк.;

- сертифікат від 29.10.2019 р., на 1 арк.;

- сертифікат від 15.10.2019 р, на 1 арк.;

- блокнот з чорновими записами, штрих код 594;

- блокнот з чорновими записами чорного кольору в клітинку;

- журнал ж 13621 від 1948 р.;

- журнал «За оборону» № 7 від 1948 року.;

- журнал «За оборону» № 3 від 1947 року;

- журнал «За оборону» № 8 від 1947 року;

- блокнот дерев`яного кольору з чорновими записами;

- книга « ученик Якова Серебринского» 2 шт.;

- блокнот коричневого кольору з чорновими записами;

- блокнот з написом «Catch the dreams» з чорновими записами;

- блокнот «Notepad Herbarium» з чорновими записами код: 943;

- блокнот з штрих кодом № 106 з чорновими записами;

- блокнот на 200 аркушів, коричневого кольору , штрих код № 719;

- жорсткий диск s/n: WXR1E63HRSPT;

- жорсткий диск «Water proof» № -020TA65-55;

- жорсткий диск s/n: WX61E62ARJ71;

- жорсткий диск « Silicon power» № 13103865 08 010TN-SS;

- флеш накопичувач «Transecnd» об`єм 32 GB № С979981611;

- флеш накопичувач «Sony» об`ємом 32 GB № TF4N0030155;

-флеш накопичувач «San Disk» об`ємом 64GB № BNG;

- Mac Book Pro ноутбук модель А2485 EMC-3651 S/N: CYF2XDWM7J

Клопотання прокурора мотивоване тим, що в кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту на вищевказане майно з метою збереження речових доказів та забезпечення можливої конфіскації.

Прокурор зазначив, що завданням накладення арешту на вилучене майно є запобігання ризикам приховування, пошкодження псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передача, або відчуження.

З огляду на обставини провадження, що стали підставою для проведення обшуку та вилучення предметів та речей, а також долучені до клопотання прокурора докази кримінально-протиправної діяльності, направленої на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, колегія суддів вважає, що слідчим суддею прийнято обґрунтоване рішення щодо необхідності накладення арешту на майно. Такий захід направлений на забезпечення перевірки версії органу досудового розслідування щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень.

До матеріалів кримінального провадження долучено відомості про доручення співробітникам 7 управління ДВКР СБУ проведення слідчих дій в порядку ст.ст.40, 41 КПК, зокрема огляду вилучених під час проведення обшуку предметів, речей та документів.

Наведені вище обставини свідчать про проведення обшуку уповноваженими особами, а також здійснення інших процесуальних дій щодо вилученого майна.

Враховуючи складність кримінального провадження, необхідність проведення значної кількості слідчих (розшукових) дій, відшукання та вилучення доказів причетності всіх осіб, які перебували в організації під найменуванням «ОБП», яка за матеріалами органу досудового розслідування займалась протиправною діяльністю проти держави Україна, а невчасне вилучення доказів та не накладення арешту на майно, що можуть в подальшому слугувати беззаперечним підтвердженням причетності певних осіб до протиправної діяльності, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність на даній стадії досудового розслідування достатніх підстав для накладення арешту на майно.

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини кримінального провадження, доведеність факту події та обставин злочину, з наявністю всіх його складових елементів, чи його не доведення, має бути перевірена в ході подальшого досудового розслідування кримінального провадження, з урахуванням всіх доказів в їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що на даній стадії кримінального провадження, ні слідчим суддею, ні судом апеляційної інстанції, не дається оцінка допустимості та належності доказів, а лише вирішується питання про правомірність накладення арешту на майно на початковій стадії досудового розслідування.

Колегія суддів вважає, що рішення слідчого судді про арешт майна відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності на вилучені речі завданням кримінального провадження апеляційний суд на даній стадії досудового розслідування не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника, апеляційним судом також не встановлено та апелянтами не доведено.

Крім того, вимоги адвоката щодо скасування арешту на частину вилученого майна, є необґрунтованими, оскільки представником не надано апеляційному суду переконливих доказів щодо належності вказаного майна ОСОБА_6 , яка відповідно до матеріалів справи не є єдиним мешканців квартири з якої було вилучене майно. Також, під час обшуку було вилучено вісім блокнотів, та який саме блокнот може належати ОСОБА_6 захисник не пояснив, а тому апеляційний суд позбавлений можливості особисто визначити належність такого майна останній, без надання підтверджуючих до суду доказів.

Апеляційний суд звертає увагу, що питання про доцільність подальшого арешту на вилучене майно буде перевірено під час досудового розслідування на протязі нетривалого часу, про що має бути постановлено відповідне процесуальне рішення, а власник майна або його представник, не позбавлені права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК, у разі встановлення відсутності подальших підстав для арешту майна, а також надавши відповідні докази на спростування підстав для подальшого арешту майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відповідність рішення слідчого судді положенням ст.ст. 131-132, 170-173 КПК.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Поновити адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.08.2024.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.08.2024, якою в рамках кримінального провадження 0000693 від 08.05.2024 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 3 ст. 260, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 436-2 КК України накладено арешт на майно, тимчасово вилученого в ході обшуку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4