Номер провадження: 11-сс/813/974/24
Справа № 947/3367/22 1-кс/947/5928/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000558 від 03.11.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.190; ч.4 ст.190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000558 від 03.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.190; ч.4 ст.190 КК України та майно, яке було виявлено та вилучено 10.11.2023 року в ході проведення обшуку за місцем здійснення діяльності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , повернуто особі, у якої воно було вилучено.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора про арешт майна у вказаному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що вилучене під час обшуку майно постановою слідчого визнане речовими доказами, а стороною обвинувачення вчиняються всі необхідні процесуальні дії для їх збереження.

Крім того, арешт майна є єдиним заходом забезпечення дієвості кримінального провадження, збереження речових доказів та відшкодування збитків завданих кримінальним правопорушенням.

Представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 та прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 в судове засідання апеляційного суду не з`явились.

Від прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд поданої ним апеляційної скарги без його участі.

Адвокат ОСОБА_8 направив на адресу апеляційного суду заперечення, в яких зазначив, що апеляційна скарга прокурора не містить жодного обґрунтування незаконності ухвали слідчого судді та до клопотання про арешт майна не долучено доказів того, що тимчасово вилучене майно має ознаки речових доказів.

У свої запереченнях просив розглянути апеляційну скаргу без його та ОСОБА_7 участі.

Відповідно до положень ч.1 ст.406 КПК України суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

Дослідивши матеріали провадження за клопотанням прокурора та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми права встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Як вбачається із матеріалів справи, СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000558 від 03.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України.

Прокурор у клопотанні зазначає про те, що в рамках вказаного кримінального провадження було встановлено, що група осіб, маючи на меті особисте збагачення шляхом заволодіння об`єктами нерухомого майна та їх подальшого відчуження добросовісним покупцям, розробили злочинний план.

Вказаний злочинний план полягав у наступному, за невстановлених обставин було отримано інформацію, про те, що у будинку АДРЕСА_2 , фактично ніхто не мешкає, а право власності на нього зареєстроване за громадянином України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який документований паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 14.02.2003 року. У зв`язку з чим, вказані особи за невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, у невстановлений досудовим розслідуванням час роздобули бланк паспорту громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який документований паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 14.02.2003 року та вклеїли в нього фото невстановленої особи чоловічої статі, а так само роздобули пакет правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_2 .

У подальшому, конспіруючи свої злочинні наміри, було прийнято рішення оформити право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна в місті Дніпро Дніпропетровської області на підконтрольну особу. У зв`язку з чим, 25.10.2021 року особа чоловічої статі представляючись ОСОБА_9 , та використовуючи завідомо підроблений паспорт громадянина України на ім`я останнього в офісі приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_10 , ввівши останню в оману між нібито ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (підконтрольна особа) було укладено договір купівлі-продажу (датований 25.10.2021 року) зареєстрований в реєстрі за №1446 (бланк №НРМ970493). Після чого приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_10 , будучі введеною в оману, діючи у якості державного реєстратора (відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») о 17 годині 22 хвилини зареєстрували права власності на будинок АДРЕСА_2 , за підконтрольній злочинній групі особою - ОСОБА_11 .

Далі, переслідуючи умисел направлений на незаконне збагачення, та легалізацію майна здобутого злочинним шляхом, злочинною групою було розміщено оголошення на Інтернет-сайті оголошень «ОЛХ» зазначивши номер телефону НОМЕР_2 та ім`я контактної особи « ОСОБА_12 ».

Прокурор посилається на те, що в ході досудового розслідування було встановлено, що особа яка представляється ОСОБА_13 , насправді є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має у користуванні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим, слідчим суддею Київського районного суду міста Одеси було надано дозвіл на проведення обшуку за вищевказаною адресою, у подальшому 10.11.2023 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у користуванні ОСОБА_7 було виявлено та вилучено майно, перелік якого зазначено у клопотанні.

Прокурор зазначає про те, що всі вилучені в ході обшуку речі та документи визнані в рамках кримінального провадження речовими доказами, а тому з метою унеможливлення знищення речових доказів є доцільним накласти арешт на майно вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді про те, що стороною обвинувачення не було дотримано строки на подачу клопотання про арешт майна, адже попереднє клопотання про арешт майна 18.03.2024 року слідчим суддею було повернуто прокурору за його безпосередньої участі у судовому засіданні, а тому строк на подачу клопотання сплинув ще 21.03.2024 року.

При цьому, прокурором вказане клопотання про арешт майна подано на розгляд до суду засобом поштового зв`язку лише 30.04.2024 року.

Прокурор не обґрунтував причини пропуску строку на звернення із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що прокурором такий строк пропущений без поважних причин, що є грубим порушенням вимог КПК України.

Також з клопотання прокурора та поданої ним апеляційної скарги не вбачається з яких підстав прокурор прийшов до висновку, що вилучене під час обшуку майно може містити у собі відомості щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень в рамках кримінального провадження та які саме відомості воно може містити, відповідно до чого неможливо встановити мету накладення арешту на майно та яким чином зазначене у клопотанні майно відповідає критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України для речових доказів.

Прокурором не зазначено який зв`язок є між кримінальними правопорушеннями, які розслідуються в рамках кримінального провадження та майном, яке належить третій особі ОСОБА_7 .

Апеляційний суд звертає увагу, що з 11 листопада 2023 року (з моменту проведення обшуку) до теперішнього часу ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.190; ч.4 ст.190 КК України, та до теперішнього часу в цьому кримінальному провадженні він має статус свідка.

Апеляційний суд звертає увагу і на те, що зі змісту клопотання прокурора взагалі не можливо встановити, у яких саме епізодах шахрайства безпосередньо ОСОБА_7 приймав участь із зазначенням дати, часу, місця їх вчинення, тощо.

Крім того в клопотанні про арешт майна не обґрунтовано, чому вилучене майно визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні, яке доказове значення воно має, не зазначено жодної родової ознаки вилучених речей як, речових доказів та не вказано, яким критеріям визначеним у ст.98 КПК України вилучене майно відповідає.

Апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді про те, що з доданих до клопотання документів не вбачається, які слідчі дії було проведено з метою встановлення значення вилученого під час обшуку майна для кримінального провадження.

Формальне посилання на положення ст.98 КПК України не може розцінюватися як відповідне обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи внаслідок накладення арешту на належне такій особі майно.

В кожному випадку слідчий, прокурор мають зазначити, яким конкретно критеріям відповідає майно, щодо якого заявлено клопотання про накладення арешту: чи воно являлося предметом, знаряддям вчинення злочину, чи воно зберегло на собі його сліди, тощо з наведенням відповідних обґрунтувань такого твердження.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Приймаючи до уваги, що завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення тощо, слідчий суддя обґрунтованого відмовив у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Сторона обвинувачення, яка звертається до слідчого судді з клопотанням про арешт майна зобов`язана навести правові підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Разом з цим прокурор не з`явившись в судове засідання апеляційного суду позбавив себе можливості надати пояснення на підтвердження доводів своєї апеляційної скарги та представити суду копії документів та інших матеріалів, якими він обґрунтовує доводи апеляційної скарги.

В свою чергу обов`язок збирання доказів та доказування покладається виключно на сторони кримінального провадження, а тому, зважаючи на такі основоположні засади кримінального провадження, як змагальність та диспозитивність, суд апеляційної інстанції не зобов`язаний витребувати та збирати докази за власної ініціативи.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, щослідчий суддя, відмовивши у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, а тому доводи апеляційної скарги прокурора стосовно незаконності ухвали слідчого судді є необґрунтованими і не можуть бути підставою для скасування оскарженої ухвали.

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000558 від 03.11.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.4 ст.190, ч.4 ст.190 КК України, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4