ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 555/2023/18

провадження № 51-537км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

а також у режимі відеоконференції:

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

засудженого ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського апеляційного суду від 17 листопада 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000379, за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 14 червня 2023 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_10 обрано у виді тримання під вартою на строк 60 днів та взято його під варту в залі суду негайно.

Строк покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з 14 червня 2023 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди закрито у зв`язку із відмовою потерпілої від позову.

ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він, 28 травня 2018 року приблизно о 02:25, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Touareg», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автомобільній дорозі Т-18-12 Немовичі - Березне - Великі Межиричі - Федорівка, зі сторони м. Березне в напрямку с. Соснове, зі швидкістю 90 км/год., на 42 км вказаної автодороги поблизу електроопори №20 17-04ВРХ, що за АДРЕСА_2 , виконуючи маневр обгону попутного автомобіля марки «Audi 100», д.н.з. НОМЕР_2 , після виникнення перешкоди для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який рухався по правому краю проїзної частини, зі сторони м. Березне в напрямку с. Соснове, назустріч руху транспортних засобів.

Унаслідок порушення ОСОБА_10 вимог п. 12.3 ПДР України сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, зокрема черепно-мозкову травму, переломи кісток черепа і крововилив у речовину та під оболонки головного мозку, від яких помер у лікарні.

Рівненський апеляційний суд 17 листопада 2023 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та вирішення питання щодо речового доказу скасував та ухвалив новий вирок, яким зокрема призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки та поклав ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить вирок апеляційного суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що апеляційний суд не спростував доводи скарг прокурора та потерпілої сторони про м`якість призначеного ОСОБА_10 покарання і не навів мотиви прийнятого рішення, чим допустив істотне порушення вимог КПК України.

Крім цього, на переконання потерпілої сторони, обставини цього кримінального провадження не свідчать про наявність підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, а висновки апеляційного суду про зворотне є необґрунтованими. Так, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_10 не розкаявся у скоєному, матеріальну та моральну шкоду не відшкодував та визнав вину тільки перед судовими дебатами під тиском зібраних та досліджених доказів.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить вирок апеляційного суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Крім доводів, які є аналогічними доводам потерпілої сторони, сторона обвинувачення вказує на помилкове врахування апеляційним судом факту відшкодування ОСОБА_10 завданої шкоди оскільки потерпіла ОСОБА_6 відмовилась від отримання коштів та повернула їх обвинуваченому.

На касаційні скарги прокурора та представника потерпілої сторона захисту подала письмові заперечення, в яких вказує на безпідставність викладених у ній доводів.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційні скарги сторони обвинувачення та представника потерпілої на викладених у ній підставах.

Потерпіла ОСОБА_6 і її представник - адвокат ОСОБА_7 підтримали вимоги своєї касаційної скарги та касаційної скарги прокурора і просили їх задовольнити.

Захисники ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , а також засуджений ОСОБА_10 вважали подані касаційні скарги необґрунтованими, просили залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При цьому, каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 9 червня 2005 року) та «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав: «Для того щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Згідно із статтею 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Як убачається з матеріалів провадження суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; наслідки, що настали - загибель людини; дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; позитивну характеристику за місцем проживання та за місцем роботи; наявність малолітньої дитини; те, що ОСОБА_10 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, що полягала у доставленні потерпілого до медичного закладу; відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Крім цього, суд врахував, що обвинувачений визнав вину у скоєному та здійснив заходи щодо відшкодування заподіяної шкоди лише перед стадією судових дебатів.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов переконання про можливість призначення винному основного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке необхідно відбувати реально. Разом із цим, суд не знайшов підстав для застосування до ОСОБА_10 положень ст. 75 КК України.

Не погоджуючись із указаним рішенням, прокурор, потерпіла ОСОБА_6 та її представник - адвокат ОСОБА_7 , оскаржили його до апеляційного суду, та просили призначити ОСОБА_10 більш суворе основне покарання та застосувати додаткове покарання.

В той же час обвинувачений та його захисник у своїх скаргах на вирок місцевого суду покликалися на необґрунтованість вироку в частині призначеного покарання внаслідок його суворості і просили застосувати положення ст. 75 КК України.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції за вищевказаними апеляційними скаргами, частково погодився із наведеними доводами і вказав, що вирішуючи питання про міру і порядок відбування основного покарання для обвинуваченого, суд першої інстанції не дотримався вимог статей 50, 65 КК України.

Зокрема, колегія суддів зазначила, що доказів на спростування висновків суду першої інстанції щодо строку призначеного основного покарання внаслідок м`якості в апеляційних скаргах не наведено і в ході апеляційного перегляду не здобуто.

Водночас, встановлено, що місцевий суд у мотивувальній частині вироку вказав на необхідність призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, проте у резолютивній частині вироку таке посилання відсутнє.

Оскільки у цьому кримінальному провадженні були наявні правові підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання, то апеляційний суд прийшов обґрунтованого висновку про допущене місцевим судом порушення і вмотивовано прийняв відповідне рішення про скасування вироку у цій частині.

Крім указаного, апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування у цьому кримінальному провадженні інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про застосування до ОСОБА_10 положень ст. 75 КК України, колегія суддів вказала, що місцевий суд достатньою мірою не врахував та належним чином не оцінив в сукупності всі обставини, які впливають на загальні засади щодо вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зокрема, поза увагою залишилося те, що ОСОБА_10 вину у вчиненому визнав, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, неодноразово наголошував на тому, що шкодує про скоєне і просив вибачення у потерпілої.

Також, апеляційний суд звернув увагу на поведінку обвинуваченого після ДТП, який відразу доставивОСОБА_11 до медичного закладу і в подальшому активно намагався відшкодувати завдані збитки потерпілій стороні шляхом надсилання грошових коштів в сумі 200 000 гривень поштовим переказом, однак потерпіла ОСОБА_6 відмовилась від їх отримання.

Крім цього, з показань самої потерпілої вбачалося, що ще в лікарні ОСОБА_10 визнав свою провину у скоєному і після події приїздив та пропонував відшкодувати матеріальну шкоду, однак ОСОБА_6 не захотіла приймати від нього будь-яких грошових коштів.

Ці та інші дані давали апеляційному суду підстави для висновку, що ОСОБА_10 дійсно щиро розкаявся, а тому доводи прокурора та потерпілої сторони про зворотне є безпідставним і не ґрунтуються на матеріалах справи.

З урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відсутності обставин, які обтяжують покарання та компрометуючих даних щодо винного, який характеризується виключно позитивно, має міцні соціальні зв`язки та на утриманні якого перебуває малолітня дитина, зважаючи на обставини справи апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК України.

На думку колегії суддів касаційного суду, обраний вид, розмір і спосіб відбування покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим і сприятиме перевихованню ОСОБА_10 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Причин вважати це покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або підстав для його посилення Верховний Суд не вбачає.

Що стосується доводів касаційних скарг про те, що апеляційний суд дійшов хибних висновків про щире розкаяння засудженого у скоєному, то такі твердження є неспроможними з огляду на таке.

Аргументуючи свою позицію, прокурор та потерпіла сторона вказують, що засуджений під час судового розгляду кримінального провадження вину визнав частково, подавав клопотання про визнання доказів недопустимими та стверджував, що якби потерпілий не вийшов на проїжджу частину, то зіткнення би не відбулося.

Виходячи з положень КК України, щире каяття може бути виражено на будь-якій стадії процесу, аж до ухвалення остаточного судового рішення, за умови, що відповідне твердження винного відображає реальну критичну оцінку ним своєї протиправної поведінки і підкріплене конкретними діями, спрямованими на усунення чи відшкодування завданої шкоди.

Як убачається з матеріалів справи, під час з`ясування судом обставин кримінального провадження та перевірки їх доказами ОСОБА_10 не заперечував факту й наслідків наїзду керованого ним автомобіля на ОСОБА_11 , а лише описував власне сприйняття ситуації, в якій через його протиправні дії було заподіяно тяжкі наслідки потерпілому.

Така позиція обвинуваченого була способом реалізації його гарантованого ч. 2 ст. 63 Конституції України та ст. 42 КПК України права на захист, і врахування її для погіршення правового становища особи в будь-який спосіб призводить до нівелювання вказаних законодавчих гарантій та є неприпустимим.

Отже, колегія суддів Верховного Суду вважає, що щире розкаяння ОСОБА_10 обґрунтовано враховано апеляційним судом під час вирішення питання про розмір і порядок відбування ним призначеного покарання у виді позбавлення волі.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги прокурора про неврахування апеляційним судом ступеня суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_10 злочину та конкретних обставин (грубе порушення декількох пунктів ПДР України і смерть потерпілого) по справі.

Місцевий суд визнав доведеним обвинувачення, яке інкримінувалося ОСОБА_10 органом досудового розслідування та засудив його за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що спричинило смерть потерпілого.

Обставини, на які посилаються потерпіла сторона і прокурор, є кваліфікуючою ознакою та самостійними елементами об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_10 злочину, прямо закріплені законодавцем у диспозиції статті, наявні в юридичному формулюванні обвинувачення та були враховані судом під час кваліфікації дій засудженого. Отже, ці фактичні дані не можуть повторно враховуватися в ході призначення покарання.

Таким чином, вирок апеляційного суду є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, він у повній мірі відповідає вимогам КПК України.

Матеріали провадження не містять даних про порушення положень кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги прокурора і потерпілої сторонине підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Рівненського апеляційного суду від 17 листопада 2023 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_3