26.06.2024 Справа № 756/7779/24
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/7779/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.06.2024 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в рамках кримінального провадження №0000265 від 29.08.2023 клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 4 ст. 189 КК України, а також клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ч. 4 ст. 189 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,

обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

перекладачі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и в:

20.06.2024 до Оболонського районного суду міста Києва надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) кожного окремо за ч. 4 ст. 189 КК України.

23.06.2024 до суду надійшло клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були наявні при застосуванні та при продовженні строку застосування запобіжного заходу на стадії досудового розслідування, не перестали існувати, а обрання більш м`якого запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) не забезпечить належного виконання ним процесуальних обов`язків та його належної процесуальної поведінки.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 клопотання підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Захисник ОСОБА_9 заперечив проти задоволення клопотання. Обґрунтовуючи свою позицію, захисник зазначив, що, на його думку, ризики, на які посилається сторона обвинувачення у кримінальному провадженні є необґрунтованими, як і необґрунтованим є обвинувачення, висунуте проти його підзахисного, а тому, посилаючись на долучені характеризуючі матеріали стосовно його підзахисного, просив змінити застосований стосовно ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) запобіжний захід на домашній арешт в певний період доби.

Обвинувачений ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 щодо обставин, що підлягають встановленню під час вирішення питання про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Востаннє, 15.05.2024 ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 03.07.2024 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.06.2023 у справі №800/582/16 (800/515/15) (провадження №11-49заі23) звертає увагу на тому, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд у кожному випадку повинен принципово і критично ставитися до доводів сторони обвинувачення, якими обґрунтовується необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи їх переконливість та необхідність і доцільність застосування такого запобіжного заходу порівняно з іншими запобіжними заходами.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.

У відповідності до ст. 178 цього Кодексу при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, майновий стан.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 176 цього Кодексу суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, ст. 19 Закону України від 29.06.2004 №1906-IV «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Слід зазначити, що відповідно до рішення у справі «Боротюк проти України» від 16.12.2010 ЄСПЛ в частині правозастосування ст. 5 Конвенції зазначив, що: «… існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справах «Бойченко проти Молдови» від 11.07.2006, «Худоєров проти Російської Федерації» від 08.11.2005, «Биков проти Російської Федерації»10.03.2009).

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (позиція ЄСПЛ у рішеннях по справах «Белевитський проти Росії» від 01.03.2007, «Харченко проти України» від 10.01.2011).

Прокурор у клопотанні посилається на те, що ризики належної процесуальної поведінки ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) були встановлені ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 21.10.2023 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в подальшому їх обгрунтованість підтверджено під час наступних судових рішень про продовження строку дії зазначеного запобіжного заходу.

Однак, суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у рішенні від 23.11.2017 №1-р/2017 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення ч. 3 ст. 315 КПК України констатує, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване ч. 1 ст. 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з практикою ЄСПЛ, який у рішенні від 15.12.2016 у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження.

У цьому ж рішення Конституційний Суд України зазначає, що висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувалися суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обґрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними. У підготовчому провадженні суд має перевірити обґрунтованість застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого, пов`язаного з обмеженням його права на свободу та особисту недоторканність, та прийняти вмотивоване рішення, незважаючи на те, чи закінчився строк дії ухвали слідчого судді, постановленої на стадії досудового розслідування про обрання такого запобіжного заходу.

У положеннях частин 1 та 2 ст. 42 КПК України розмежовано поняття «підозрюваний», «обвинувачений (підсудний)» у кримінальному провадженні. Водночас ч. 1 ст. 177 цього Кодексу передбачено можливість застосування запобіжних заходів як до підозрюваного, так і до обвинуваченого, а частиною другою цієї статті визначено підстави застосування таких заходів слідчим суддею, судом. Наслідками направлення в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України, та надходження до суду обвинувального акта є набуття особою, щодо якої складено такий обвинувальний акт, нового процесуального статусу - обвинуваченого (підсудного), а також початок нової процесуальної стадії кримінального провадження - стадії судового провадження у суді першої інстанції.

Так, вирішуючи питання про існування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

У той же час, суд у повній мірі не може погодитися з існуванням ризиків, які б давали підстави для застосування виняткового запобіжного заходу та про які зазначив прокурор у своєму клопотанні, з огляду на наступне.

Так, прокурор у клопотанні зазначає про те, що обвинувачений, усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, може навмисно переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності, оскільки, відповідно до змісту клопотання, вина ОСОБА_6 (ОСОБА_13) повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження, котрий, будучи іноземцем, може залишити територію України, що, на переконання сторони обвинувачення, повністю підтверджує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Однак суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, ст. 11 Загальної декларації прав людини, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Твердження сторони обвинувачення про підтвердження наявності вини ОСОБА_6 (ОСОБА_13) суперечить як вимогам національного законодавства, так і міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України ураховується при застосуванні норм кримінального процесуального законодавства України, так як п. 2 ст. 6 Конвенції забороняє передчасне вираження судом думки про те, що той «кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення», є винним або винною, до того, як це буде доведено відповідно до закону (рішення ЄСПЛ у справах «Мінеллі проти Швейцарії» від 25.03.1983, «Пеша проти Хорватії» від 08.04.2010). Право на презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява державного посадовця щодо особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, відображає думку про її вину до того, як її буде доведено відповідно до закону. Навіть за відсутності будь-якого формального висновку достатньо того, що існують певні міркування, які дозволяють припустити, що суд або посадова особа вважають особу, яка обвинувачується, винною. Необхідно встановити принципову відмінність між твердженням про те, що хтось тільки підозрюється у вчиненні злочину, та чіткою заявою, що особа вчинила злочин, за відсутності остаточного вироку.

ЄСПЛ неодноразово наголошував на важливості вибору державними посадовцями слів у своїх заявах до судового розгляду та визнання особи винною у вчиненні конкретних кримінальних правопорушень (рішення у справах «Бьомер проти Німеччини» від 03.10.2002, «Нештяк проти Словаччини» від 27.02.2007, «Лада проти України» від 06.02.2018).

Крім того, відповідно до вимог пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практики ЄСПЛ обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою.

Так, у справі «МакКей проти Сполученого Королівства» від 03.10.2006 ЄСПЛ зазначив, що основна мета ст. 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

При оцінці позбавлення свободи будь-кого Суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними (рішення у справах «Боцано проти Франції» від 18.12.1986, «Ходорковський проти Росії» від 31.05.2011).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.03.2015 «Котій проти України» зазначив, що п. 1 ст. 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства, він також має бути необхідним за конкретних обставин (аналогічна позиція висвітлена в рішеннях у справах «Хайредінов проти України» від 14.10.2010, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Таран проти України» від 17.10.2013, «Нештяк проти Словаччини» від 27.02.2007). Один із встановлених практикою Суду загальних принципів полягає у тому, що тримання під вартою вважатиметься «свавільним» в разі, коли, незважаючи на дотримання букви національного закону, має місце недобросовісність або введення в оману органами влади або коли органи влади нехтують спробами правильного застосування відповідного законодавства (рішення у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04.06.2015). Для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (рішення по справі «Тодоров проти України» від 12.01.2012).

При цьому, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» від 23.02.2012 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою (рішення у справах «Строган проти України» від 06.10.2016, «Єлоєв проти України» від 06.11.2008, «Свершов проти України» від 27.11.2008, «Тодоров проти України» від 12.01.2012, «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993, «Панченко проти Російської Федерації» від 08.02.2005, «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005, «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991).

Крім того, дане твердження кореспондується з рішенням Конституційного Суду України від 08.07.2003 у справі №14-рп/2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається як обов`язкова підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України» від 16.12.2010 у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів. Аналогічні висновки ЄСПЛ дійшов у рішеннях по справах «Буров проти України» від 17.03.2011, «Іловецький проти Польщі» від 04.10.2001, «Смірнова проти Російської Федерації» від 24.07.2003, «Вренчев проти Сербії» від 23.09.2008. Ці та інші обставини повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин особи, які виправдовують його тримання під вартою (рішення у справі «Алексанян проти Російської Федерації» від 22.12.2008), мати конкретний характер та доводитися відповідними доказами (рішення у справах «Клішин проти України» від 20.06.2012, «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005, «Смірнови проти Російської Федерації» від 24.07.2003). Крім того, на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (рішення у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25.04.2000). При цьому відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця проживання не є доказом того, що особа зникне (рішення у справах «Пшевечерський проти Російської Федерації» від 24.05.2003, «Сулаоя проти Естонії» від 15.02.2005). Не може бути доказом можливої втечі особи і наявність кількох місць проживання (рішення у справі « Олександр Макаров проти Російської Федерації» від 12.03.2009).

Прокурор у клопотанні стверджує, що оскільки ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) є іноземцем, то він має змогу залишити територію України.

Однак, суд відмічає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України від 06.09.2012 №5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

У рішенні у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 ЄСПЛ констатував, що дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №14-рп/2004).

Відтак обгрунтування наявності ризику переховування від суду тим, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) є іноземцем, що свідчить про підвищений ризик настання цього ризику, може свідчити про виокремлення відмінності у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій обстановці, що є неприпустимим та суперечить як нормам національного так і міжнародного законодавства.

Оцінюючи заявлений стороною обвинувачення ризик переховування, суд, ураховуючи положення КПК України та прецедентну практику ЄСПЛ, відмічає, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що ОСОБА_18 (ОСОБА_13) вчинялись дії направлені на переховування від органу досудового розслідування на стадії досудового слідства.

До того ж, із наданих стороною захисту документів, які характеризують особу останнього вбачається, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) є громадянином Чеченської Республіки Ічкерія, яка за наслідком збройної агресії російської федерації стала тимчасово окупованою останньою. Постановою Верховної Ради України від 18.10.2022 №2672-IX схвалено Заяву про засудження збройної агресії російської федерації проти Чеченської Республіки Ічкерія, окупації її території та злочину геноциду Чеченського народу, та заявлено про невизнання окупації російською федерацією території Чеченської Республіки Ічкерія і вважає існуючий там режим окупаційним та нелегітимним.

При цьому, з долучених стороною захисту документів вбачається, що громадянин Чеченської Республіки Ічкерія ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) має державні відзнаки від своєї держави за активну участь у військових діях, пов`язаних з відновленням її суверенітету. Крім того, після початку збройної агресії проти України останній вступив добровольцем до лав ЗСУ та продовжує свою боротьбу, допомагаючи нашій державі давати відсіч збройній агресії проти України, приймає активну участь безпосередньо у зоні бойових дій. Відтак свідоме бажання ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) допомогти Україні відновити територіальну цілісність з перших місяців повномасштабної збройної агресії не дають підстав однозначно стверджувати, що вказаний ризик має настільки високий ступінь ймовірності, який слугував би підставою для обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, сторона обвинувачення вказує на наявність ризику ймовірного впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні.

З указаним твердженням суд в повній мірі не може погодитись з огляду на наступне.

Суд відмічає, що з огляду на початкову стадію судового розгляду такий ризик гіпотетично може існувати, проте настання таких дій з боку обвинуваченого можливо уникнути шляхом покладення на нього обов`язку утримуватися від спілкування з певними особами у кримінальному провадженні. До того ж, ЄСПЛ у своєму рішенні «Москаленко проти України» від 20.05.2010 зазначає, що ризик того, що заявник примушуватиме свідків давати неправдиві показання має вимірюватися наявністю достатніх підтверджуючих даних. Він не може ґрунтуватися лише на ймовірності суворого покарання, а повинен бути пов`язаний із конкретними фактами (рішення у справі «Мерабішвілі проти Грузії [ВП]» від 28.11.2017).

Не достатньо покладатися лише на якусь абстрактну можливість, не підкріплену якими-небудь доказами.

У рішенні ЄСПЛ від 10.01.2012 у справі «Сокуренко проти Російської Федерації» зазначено, що внутрішньодержавні суди повинні показати, що протягом відповідного періоду ув`язнення особи має місце і продовжує залишатися в силі істотний ризик залякування свідків. Суд також має проаналізувати доречні факти, зокрема прогрес у розслідуванні або судовому провадженні, особу обвинуваченого, його поведінку до та після затримання, а також будь-які інші конкретні чинники в обґрунтування ризиків, пов`язаних із тим, що він може зловживати повернутою свободою за допомогою дій із метою фальсифікації або знищення доказів, чи спричиненням тиску на потерпілих (також рішення у справах «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993, «Юдаев проти Російської Федерації» від 15.01.2009).

За результатами розгляду клопотання суду не надано доказів того, що за час здійснення досудового розслідування ОСОБА_18 (ОСОБА_13) або іншими особами в його інтересах здійснювались дії на позапроцесуальний вплив на потерпілого чи свідків у кримінальному провадженні, які будуть в подальшому допитані судом. Відтак стороною обвинувачення не надано переконливих доказів на підтвердження того, що вказаний ризик має настільки високий ступінь ймовірності настання, що для його запобігання неможливо застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 (ОСОБА_13) інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити, серед іншого, виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. У разі, якщо прокурор не доведе, що такі обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, суд відмовляє у продовженні строку тримання під вартою.

Частиною 4 ст. 194 КПК України передбачено, що у разі, якщо при розгляді клопотання щодо запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 ч. 1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами 5 та 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (рішення у справах «Ідалов проти Російської Федерації» від 13.12.2016, «Барило проти України» від 16.05.2013, «Галь проти України» від 16.04.2015, «Кущ проти України» від 03.12.2015, «Корнійчук проти України» від 30.12.2018.

Продовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справах «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991, «Панченко проти Російської Федерації» від 08.02.2005, «Гораль проти Польщі» від 30.10.2003, «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001, «Мамедова проти Російської Федерації» від 01.06.2006.

У рішенні «Ноймер проти Австрії» від 27.06.1968 вказано, що Судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи. У рішенні по справі «Калашников проти Російської Федерації» від 15.07.2002 констатовано, що тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі, яка сформульована у ст. 5 Конвенції, та на національному рівні у ст. 29 Конституції України.

За викладених обставин, вбачається, що клопотання не містить переконливого обґрунтування доводів сторони обвинувачення про наявність у обвинуваченого наміру перешкоджати ходу судового розгляду у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а відтак застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непропорційними легітимній меті, яка ставиться до його застосування.

Враховуючи викладене, беручи до уваги тяжкість інкримінованого злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 (ОСОБА_13), суворість можливого покарання, дані про особу останнього (вік, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання (що підтверджено договором оренди та показаннями власника цього житла), що у своїй сукупності свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків), зважаючи на цілі та принципи кримінального провадження, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, з огляду на те, що за результатами судового розгляду стороною обвинувачення частково доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зважаючи на позицію ЄСПЛ, зокрема, у справах «Манчіні проти Італії» від 02.08.2001, «Бузаджі проти Республіки Молдова» від 05.07.2016, «Кавказький проти Росії» від 28.11.2017, відповідно до якої за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюється до позбавлення волі для цілей ст. 5 § 1 (с) Конвенції, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на строк 2 (два) місяці, із забороною цілодобово залишати місце проживання та покладенням на обвинуваченого ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) процесуальних обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України, оскільки вважає, що встановлені в ході судового розгляду обставини у своїй сукупності свідчать про те, що такий вид запобіжного заходу буде достатнім для виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

Крім того, 23.06.2024 до суду надійшло клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були наявні при застосуванні та при продовженні строку застосування запобіжного заходу на стадії досудового розслідування, не перестали існувати, а обрання більш м`якого запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не забезпечить належного виконання ним процесуальних обов`язків та його належної процесуальної поведінки.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 клопотання підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Захисник ОСОБА_8 не заперечувала проти обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, однак просила суд, з огляду на те, що останній працевлаштований та самостійно утримує свою родину, зменшити час заборони залишати місце проживання, оскільки ОСОБА_7 в зазначений прокурором проміжок доби не встигає дістатись додому, або змушений йти з роботи раніше, що впливає на розмір його доходу.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 181 цього Кодексу домашній арешт полягає в забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Востаннє, 10.06.2024 ухвалою Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено строк тримання під домашнім арештом із забороною залишати місце свого проживання в період з в період доби з 17:00 до 07:00 на строк 2 (два) місяці.

На виконання положень статей 177, 178 КПК України та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, оцінивши в сукупності дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого злочину, загрозу призначення суворого покарання, з огляду на доведення прокурором в судовому засіданні наявності ризиків, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, і таким чином негативно вплинути на хід судового розгляду та встановлення об`єктивної істини в даному кримінальному провадженні, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання, оскільки саме такий запобіжний захід, на переконання суду, здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, тобто одночасно буде забезпечено виконання цілей кримінального провадження та дотримано права обвинуваченого.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про доцільність обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, заборонивши останньому залишати місце проживання у період часу з 19:00 до 07:00, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

При цьому, суд не приймає доводи сторони захисту про необгрунтованість висунутого проти ОСОБА_6 (ОСОБА_13) та ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 4 ст. 189 КК України, оскільки, незважаючи на те, що за загальними правилами однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри/обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, водночас у контексті ч. 1 ст. 178 КПК України судом має бути також ураховано, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а тому з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ) та ОСОБА_7 , кожному окремо, вже висунуто обвинувачення і триває судове провадження в суді першої інстанції, доводи сторони захисту про відсутність у діях складу інкримінованих злочинів та/або неправильну кваліфікацію дій кожного з обвинувачених, як підстава для зміни запобіжного заходу, не можуть бути предметом оцінки суду на цій стадії кримінального провадження, оскільки фактичні обставини кримінального провадження та правова кваліфікація інкримінованого злочину є предметом перевірки під час судового провадження кримінального провадження в суді першої інстанції, правову оцінку доказам у кримінальному провадженні судом буде надано в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті обвинувачення, а відтак вказані питання не можуть бути предметом оцінки суду під час розгляду клопотання щодо доцільності обрання запобіжного заходу у кримінальному провадженні в порядку, передбаченому ст. 315 КПК України, так як суд на цій стадії оцінює лише наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Доведеність винуватості кожного з обвинувачених у вчиненні інкримінованих злочинів судом під час розгляду вищевказаних клопотань не вирішувалося, оскільки це є предметом встановлення за результатами судового провадження кримінального провадження по суті обвинувачення.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 331, 395 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 задовольнити частково.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши останньому цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на строк 2 (два) місяці, а саме до 26.08.2024 включно, за виключенням необхідності отримання будь-якого виду медичної допомоги, передбаченої Законом України від 19.11.1992 №2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (екстреної, первинної, спеціалізованої, паліативної), а також за виключенням періоду часу прямування та перебування в укритті на період оголошення повітряної тривоги у місті Києві, зобов`язавши ОСОБА_6 (ОСОБА_13) прибувати за кожною вимогою до Оболонського районного суду міста Києва.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 (ОСОБА_13) процесуальні обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1) утримуватись від спілкування з потерпілим ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідками ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , а також із іншим обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні - ОСОБА_7 в усіх випадках, крім спільної участі у слідчих та процесуальних діях;

2) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

3) носити електронний засіб контролю.

Ухвалу про тримання обвинуваченого ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , під домашнім арештом передати для виконання до Деснянського УП ГУНП у м. Києві.

Деснянському УП ГУНП у м. Києві негайно поставити на облік ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 (ОСОБА_13), що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

У разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_35 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Обвинуваченого ОСОБА_6 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно доставити за адресою: АДРЕСА_1 , та звільнити з-під варти.

Клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 задовольнити.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_36 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши останньому залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 19:00 до 07:00 на строк 2 (два) місяці, а саме до 26.08.2024 включно, за виключенням необхідності отримання будь-якого виду медичної допомоги, передбаченої Законом України від 19.11.1992 №2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (екстреної, первинної, спеціалізованої, паліативної), а також за виключенням періоду часу прямування та перебування в укритті на період оголошення повітряної тривоги у місті Полтава, зобов`язавши ОСОБА_4 прибувати за кожною вимогою до Оболонського районного суду міста Києва.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 процесуальні обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1) повідомляти службову особу або орган, у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження, про зміну свого місця проживання (перебування) та/або місця роботи;

2) утримуватись від спілкування з потерпілим ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідками ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , а також із іншим обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні - ОСОБА_18 в усіх випадках, крім спільної участі у слідчих та процесуальних діях;

3) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

4) носити електронний засіб контролю.

Ухвалу про тримання обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під домашнім арештом передати для виконання до Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області (36004, м. Полтава, вул. Сковороди, 2б, ).

Полтавському районному управлінню поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області негайно поставити на облік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_36 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

У разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_37 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її проголошення та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1