Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000288 від 22 січня 2023 року, за апеляційними скаргами заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Луцька Волинської області, українця, неодруженого, неповнолітніх дітей на утриманні немає, громадянин України, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:

-18.06.2013 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст.121 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений з іспитовим строком на 2 роки; 25.05.2015 року ухвалою Луцького міськрайонного суду скасовано звільнення від відбування покарання з випробування та направлено засудженого для відбування покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, призначеного за вироком Луцького міськрайонного суду від 18.06.2013 року та 29.07.2020 року звільненого по відбуттю покарання;

-23.03.2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст.190 КК України до 200 годин громадських робіт;

- 18.06.2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 3 місяців 25 днів арешту, звільненого 03.12.2022 року по відбуттю покарання;

- 16.02.2022 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст.125 КК України до 150 годин громадських робіт. Ухвалою від 31.10.2022 року Волинським апеляційним судом вирок скасовано та призначено покарання за ч.1 ст.125, ч.4 ст.70 КК України до 4 місяців арешту;

- 18.01.2023 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст.125, ч.4 ст.70 КК України до 4 місяців 10 днів арешту;

- 03.03.2023 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст.125, ст.71 КК України до 5 місяців 10 днів арешту.

визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання, а саме з 15.03.2024 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 гривень.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 в порушення вимог ст.28 Конституції України та Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», в період з 17.12.2021 року по 21.01.2023 року за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 умисно, систематично вчиняв фізичне та психологічне щодо рідної сестри ОСОБА_9 , що призводило до фізичних і психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої.

Зокрема, 17.12.2021 року, о 13.00 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, вчинив щодо сестри ОСОБА_9 домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, яке виразилося у штовханні, здавленні шиї, рук, що заподіяло фізичний біль та залякуванні, словесних погрозах нанесення побоїв, що дало підстави потерпілій побоюватися за власну безпеку. За даним фактом щодо ОСОБА_7 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 113658 від 17.12.2021 року за ч.1 ст.173-2 КпАП України та видано тимчасовий заборонний припис серії НОМЕР_1 від 17.12.2021 року. Луцьким міськрайонним судом Волинської області 24.01.2022 року його визнано винним у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень.

Надалі, 17.12.2021 року, близько 16 години, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 , в порушення тимчасового припису серії НОМЕР_1 від 17.12.2021 року в частині заборони перебування за вищевказаною адресою, шляхом висловлення погрози застосування фізичної сили залякував ОСОБА_9 . Він же, продовжуючи свої протиправні дії, 17.12.2021 року, близько 22 години, образливо висловлювався в адресу сестри ОСОБА_9 , чим принижував її, тим самим вчиняючи відносно останньої домашнє насильство психологічного характеру, яке спричинило емоційну невпевненість потерпілої та побоювання за власну безпеку. За даними фактами щодо ОСОБА_7 складено протоколи про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.173-2 КпАП України серії НОМЕР_2 від 17.12.2021 року та серії НОМЕР_3 від 17.12.2021 року. Луцьким міськрайонним судом Волинської області 17.01.2022 року його визнано винним у вчиненні вказаних адміністративних правопорушень та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень

Крім того, 30.01.2022 року, близько 21 години, ОСОБА_7 , порушивши дію термінового заборонного припису серії НОМЕР_4 від 01.10.2022 року в частині заборони перебування за адресою: АДРЕСА_1 та спілкування з ОСОБА_9 , прийшов до квартири за вищевказаною адресою та вчинив конфлікт, в ході якого з використанням нецензурної лексики словесно ображав потерпілу, чим вчинив психологічне домашнє насильство над останньою, що спричинило емоційну невпевненість останньої. За даним фактом відносно ОСОБА_7 складено протокол про адміністративне правопорушення серії НОМЕР_5 від 30.01.2022 року. Луцьким міськрайонним судом Волинської області 06.04.2022 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень.

Крім того, 24.02.2022 року о 20 годині 46 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, словесно ображав ОСОБА_9 , чим вчиняв насильство психологічного характеру, що спричинило емоційну невпевненість потерпілої. За даним фактом відносно ОСОБА_7 складено протокол про адміністративне правопорушення серії НОМЕР_6 від 24.02.2022 року. Луцьким міськрайонним судом Волинської області 08.07.2022 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України.

В подальшому, ОСОБА_7 , котрий, відповідно до постанов Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.01.2022 року у справі № 161/23353/21, від 24.01.2022 року у справі № 161/23409/21, від 06.04.2022 року у справі № 161/2175/22, від 08.07.2022 року у справі № 161/4426/22, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 КпАП України, керуючись єдиним умислом, спрямованим на систематичне вчинення відносно сестри ОСОБА_9 домашнього насильства, 25.07.2022 року, близько 14 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння поряд з входом до квартири за адресою: АДРЕСА_1 та намагаючись проникнути до житла шляхом пошкодження вхідних дверей, завдавав удари по їх полотну. Вказані дії супроводжувалися погрозами застосування фізичного насильства, адресованими ОСОБА_9 , у разі здійснення намірів потрапити до квартири. Продовжуючи свої протиправні дії, 25.07.2022 року близько 21.00 години, ОСОБА_7 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння поряд з входом до квартири за вищевказаною адресою, завдавав удари кулаками та ногами по полотну вхідних дверей та вимагав впустити його в житло, при цьому висловлюючи погрози фізичною розправою на адресу ОСОБА_9 . Своїми протиправними діями останній спричинив потерпілій негативні переживання, емоційну напруженість та побоювання за власну безпеку.

Крім того, ОСОБА_7 16.01.2023 року, близько 23 години, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , словесно ображав та залякував рідну сестру ОСОБА_9 , висловлюючи погрози нанесення побоїв, тим самим вчиняючи відносно останньої домашнє насильство психологічного характеру, що спричинило емоційні переживання останньої та побоювання за власну безпеку.

Також, ОСОБА_7 21.01.2023 року, близько 20 години, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 у стані алкогольного сп`яніння, розпочав словесний конфлікт, під час якого використовуючи нецензурну лексику, образливо чіплявся до сестри ОСОБА_9 , та погрожував останній нанесенням побоїв, чим спричинив емоційну невпевненість останньої та побоювання за власну безпеку, після чого штовхнув останню та наніс ряд ударів кулаками в голову, чим спричинив фізичний біль.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, тобто умисне систематичне вчинення фізичного і психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до фізичних та психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи (домашнє насильство) (Том 2 а.с.57-60).

В поданій апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, апеляційна скарга подається у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує на те, що судом не дотримано вимоги ч.4 ст.70 КК України, згідно якої, за правилами, передбаченими в частинах 1-3 цієї статті, призначається показання, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими статтею 72 цього Кодексу.

Так ОСОБА_7 засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 року за ч.2 ст.125 КК України, з урахуванням положень ст.71 КК України до покарання у виді арешту строком 5 місяців 10 днів.

Злочин, передбачений ст.126-1 КК України, за який ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2024 року, останній вчинив до постановлення та набрання законної сили зазначеним вироком, що свідчить про наявність підстав для застосування положень ч.4 ст.70 КК України при призначенні покарання за сукупністю злочинів шляхом зарахування у строк остаточного покарання відбутого за попереднім вироком.

Всупереч вказаним вимогам суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 за ст.126-1 КК України, не застосував положення ч.4 ст.70 КК України, які підлягали застосуванню, та не призначив покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, за які обвинуваченого засудженого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 року.

В той же час судом при засудженні ОСОБА_7 не враховано, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення, пов`язане з домашнім насильством, останній притягувався неодноразово до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів, в тому числі і корисливих, вчинив нові правопорушення у період кримінального переслідування, будучи особою молодого віку вперто не бажає стати на шлях виправлення, неодноразово відбував покарання у місцях несвободи, не працює, постійного джерела доходу немає, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, завдану шкоду не відшкодував, заслуговує на увагу також і те, що потерпіла, яка є рідною сестрою обвинуваченого, настоювала на суворому покаранні. Вказане свідчить про неможливість виправлення ОСОБА_7 за умови призначення йому покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 року у виді арешту строком на 5 місяців 10 днів, більш суворим покаранням призначеним за даним вироком, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. У строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання повністю відбуте за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 року.

Строк відбування покарання обраховувати з моменту приведення вироку до виконання та зарахувати строк попереднього ув`язнення з 15.03.2024 року по день набрання вироком законної сили. В решті вирок суду залишити без змін (Том 2 а.с.72-76).

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вважає, що вирок необхідно змінити, призначивши засудженому більш м`яке покарання, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Вказує на те, що засуджений під час досудового та судового слідства вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав, щиро розкаявся та просив пробачення у потерпілої, дав послідовні вичерпні і правдиві покази по усіх обставинах вчинених ним дій, які підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах кримінальної справи. Вважає, що при призначенні покарання суд мав врахувати наявність пом`якшуючих вину обставин (крім визнання вини ще й щире каяття).

Просить вирок від 10.05.2024 року в частині призначеного ОСОБА_7 , покарання за ст.126-1 КК України змінити. Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.126-1 КК України у вигляді громадських робіт. В решті вирок суду залишити без змін (Том 2 а.с.78).

На адресу Волинського апеляційного суду 19.08.2022 року від представника ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 надійшли заперечення на апеляційну скаргу сторони захисту та письмові пояснення на апеляційну скаргу сторони обвинувачення.

Просить в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 відмовити, апеляційну скаргу прокурора задовольнити. Скасувати вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2024 року в частині засудження ОСОБА_7 за ст.126-1 КК України до 1 року позбавлення волі. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. У решті вирок залишити без змін (Том 2 а.с.99-103).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; прокурора, яка свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги захисника відмовити за безпідставністю; думку обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, просили задовольнити їх апеляційну скаргу; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечивши апеляційну скаргу сторони захисту; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному систематичному вчиненню фізичного і психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до фізичних та психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи (домашнє насильство) та кваліфікація його дій за ст.126-1 КК України є правильними та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Водночас, щодо доводів захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості, а також доводи апеляційної скарги прокурора про те, що обвинуваченому за ст.126-1 КК України призначено занадто м`яке покарання є безпідставними та не обгрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Як убачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції відніс повне визнання вини.

До обставин, що обтяжують покарання, місцевий суд відніс рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Судом також враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей немає, в диспансерах місця на обліку не перебуває, не працює. Також враховано всі обставини справи та позицію сторони обвинувачення та потерпілої.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилаються апелянти щодо міри призначеного покарання обвинуваченому, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі, у межах, встановлених у санкції інкримінованої частини статті КК України, та в такому необхідному та достатньому розмірі, що об`єктивно разом з метою кари одночасно забезпечить досягнення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що пом`якшити покарання ОСОБА_7 , як цього просить захисник обвинуваченого, неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім цього не наведено в апеляційних скаргах інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги захисника щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, апеляційний суд зазначає, наступне.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Також, щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 з 2021 року по 2023 рік, систематично вчиняв домашнє насильство стосовно потерпілої ОСОБА_9 , а також щодо своєї матері та бабусі, які проживали разом з ним, що підтверджується зібраними в процесі досудового розслідування та судового розгляду справи доказами, а тим самим протягом тривалого часу спричиняв фізичні, психологічні страждання своїм найріднішим людям.

Натомість, поведінка обвинуваченого не змінювалась як до свого життя, так і по відношенню до рідних людей протягом багатьох років, оскільки як тільки ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, його поведінка та дії до потерпілої були агресивними, жорстокими та протиправними.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_9 за період часу з 17.12.2021 року по 21.01.2023 року вісім разів зверталася із заявою в правоохоронні органи про факт вчинення обвинуваченим протиправних дій відносно себе, вона зверталася з метою захисту та приборкання рідного брата від заподіяння їй болю та страждання. Відчуття страху та небезпеки стало для неї щоденним супутником життя.

Як вбачається із вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 року у справі № 161/2246/23, згідно якого ОСОБА_7 притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України, за фактом спричинення легких тілесних ушкоджень своїй сестрі ОСОБА_9 , до обставин, що пом`якшують покарання, суд у вказаній справі відніс щире каяття.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР, так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений не вчиняв будь-яких дій для відвернення протиправних наслідків своєї злочинної діяльності, а той факт, що засуджений визнав свою винуватість, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, адже щире каяття, як вже було зазначено, передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки. Тому апеляційний суд погоджується з тим, що суд першої інстанції не встановив цієї обставини, що пом`якшує покарання.

Проте є слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції не дотримано вимоги ч.4 ст.70 КК України, згідно якої, за правилами, передбаченими в частинах 1-3 цієї статті, призначається показання, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими статтею 72 цього Кодексу.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 року за ч.2 ст.125 КК України, з урахуванням положень ст.71 КК України до покарання у виді арешту строком 5 місяців 10 днів.Тобто кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 вчинене ним до постановлення вищезазначеного вироку та набрання законної сили зазначеним вироком.

Статтею 70 КК України встановлено порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Згідно з ч.4 ст.70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті.

Враховуючи зазначене апеляційний суд вважає за необхідне на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання покарання менш суворого призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 року, у вигляді арешту строком на 5 місяців 10 днів, більш суворим покаранням, призначеним вирокомЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2024 року, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік. У строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання повністю відбуте за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2023 року.

В той же час, апеляційний суд не вбачає підстав повторно зазначати про те, що ОСОБА_7 слід вважати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, як того просить прокурор, оскільки в апеляційній скарзі не оспорюється доведеність вини обвинуваченого.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає частково слушними доводи прокурора та вбачає підстави для зміни вироку в частині призначеного покарання.

Будь-яких інших порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

За наслідками апеляційного розгляду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 615 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання за ст.126-1 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2023 року, у вигляді арешту строком на 5 місяців 10 днів, більш суворим покаранням, призначеним вирокомЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2024 року, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

У строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання повністю відбуте за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2023 року.

Строк відбування покарання обраховувати з моменту приведення вироку до виконання та зарахувати строк попереднього ув`язнення з 15 березня 2024 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку, що одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий

Судді