ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/191/24 Справа № 185/5428/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002327 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 та прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, непрацюючого, розлученого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_11 , 2019 року народження, ОСОБА_12 , 2015 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 19 січня 2022 року, й, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 18 грудня 2019 року по 25 лютого 2020 року, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду 25 квітня 2018 року приблизно о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_3 , побачив раніше знайому ОСОБА_13 , котра сиділа на гойдалці у стані алкогольного сп`яніння, у якої на шиї під верхнім одягом знаходився мобільний телефон марки «Samsung J120h» у чохлі. В цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_13 , а саме мобільного телефону марки «Samsung J120h».

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 25 квітня 2018 року приблизно о 18 годині 35 хвилин, перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, підійшов до ОСОБА_13 , яка спала та таємно, повторно, зняв з шиї і заволодів мобільним телефоном марки «Samsung J120h» в якому знаходились сім-карта мобільного оператора «Київстар» та сім-карта мобільного оператора «МТС», з захисним склом з плівкою, в чохлі, чим спричинив ОСОБА_13 матеріального збитку на загальну суму 1793,30 грн. З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 з викраденим майном зник, та розпорядився ним на власний розсуд.

Крім того, 02 грудня 2019 року приблизно о 13 годині 50 хвилин ОСОБА_7 знаходився за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , де він мешкав разом зі своєю цивільною дружиною - ОСОБА_14 , матір`ю останньої - ОСОБА_15 та трьома малолітніми дітьми. У цей час, перебуваючи за місцем мешкання у ОСОБА_7 виник злочинний умисел направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна, а саме телевізору марки «LG», моделі «CF-20K51KE», чорного кольору, S/N НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_15 та який перебував на холодильнику, що розташований в спальній кімнаті вказаної вище квартири.

В подальшому, в цей же день, приблизно о 14 годині 00 хвилин з метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 зателефонував до служби таксі «55-поїхали» та викликав автомобіль з метою подальшого перевезення на ньому викраденого телевізору. Так, 02 грудня 2019 року приблизно о 14 годині 15 хвилин, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна і звернення його на свою користь, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом, переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, маючи вільний доступ, зайшов до приміщення спальної кімнати, де скориставшись відсутністю контролю зі сторони власника майна та тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає і він діє ніким не поміченим, шляхом вільного доступу, таємно, повторно викрав телевізор марки «LG» моделі «CF-20K51KE», чорного кольору, S/N НОМЕР_1 , вартістю 566,33 грн., який належить ОСОБА_15 , чим спричинив останній матеріального збитку на вказану суму. З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 з викраденим майном зник, та розпорядився ним на власний розсуд.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

Обгрутовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що суд призначаючи обвинуваченому покарання не врахував на не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_16 одружений та має на утриманні двох малолітніх дітей, внаслідок чого призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить пом`якшити призначене йому покарання, призначивши йому покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на те, що суд не надав належної уваги тому, що він вчинив злочин нетяжкий злочин, має на утриманні двох малолітніх дітей, які через введений в Україні воєнний стан були вимушені покинути Україну, має на утримані матір похилого віку, яка потребує його допомоги. Крім того обвинувачений звертає увагу на те, що він перебуває в ДУ ДУВП №4 на час подання апеляційної скарги майже рік й за цей час не мав жодних порушень, є військовозобов`язаною особою та має намір вступити до лав ЗС України, для захисту Батьківщини.

В зміненій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції змінити, виключити з мотивувальної частини вироку посилання на скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за епізодом від 02.12.2019 як такий, що не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК (за епізодом від 25.04.2018 України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на те, що 09.08.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» яким, зокрема, скасовано кримінальну протиправність діянь, передбачених ст. 185 КК України, вчинених стосовно майна, вартість якого становить менше, ніж два неоподатковувані мінімуми доходів громадян.

Таким чином, згідно зі змінами до чинного законодавства з 09.08.2024 скасовано кримінальну протиправність діянь, передбачених ст. 185 КК України, вчинених стосовно майна, вартість якого станом на 2019 рік складає менше ніж 1921 грн, в той же час, вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 засуджено за вчинення 02.12.2019 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме крадіжку телевізора марки «LG», моделі «CF-20K51KE», чорного кольору, S/N НОМЕР_2 - вартість якого складала 566,33 грн.

Враховуючи вищевикладене, дії ОСОБА_7 не підпадають під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України за епізодом від 02.12.2019, а кримінальне провадження в цій частині повинно бути закрито на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, з підстави втрати чинності закону, яким встановлюється кримінальна протиправність діяння.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Проти задволення апеляційних скарг сторони захисту заперечувала.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник не заперечували проти задоволення зміненої апеляційної скарги прокурора та підтримали свої апеляційні вимоги.

Потерпілі, належним чином повідомленні про час, дату та місце апеляційного перегляду до зали суду не з`явилися, заяв та клопотань не подавали.

Мотиви суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Надаючи оцінку доводам зміненої апеляційної скарги прокурора про втрату чинності закону України про кримінальну відповідальність, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 02.12.2019), апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За частиною 1 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип неявно гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09 серпня 2024 року набув чинності Закон України Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів від 18 липня 2024 року №3886-IX (далі - Закон №3886-IX).

Вказаним Законом №3886-IX внесені зміни у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином статті 185, 190, 191 КК фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд враховує висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі №278/1566/21, провадження №51-2555кмо24, відповідно до якого Закон № 3886-IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

В межах цього кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачується, зокрема у вчиненні 02.12.2019 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Станом на 1 грудня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2102 гривні та 50 відсотків від цього розміру становлять 1051 гривні.

Відповідно до Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК, у 2019 році становила 2102 гривні.

Згідно з вироком вартість викраденого ОСОБА_7 майна становить 566 грн 33 коп.

З огляду на те, що вартість викраденого майна на час вчинення діяння не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2102 гривні, до цього діяння має застосуватися положення ст. 5 КК, оскільки це діяння не підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.

За приписами п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Згідно з абз. 5 ч. 7 ст. 284 КК ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої... цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та положення ст. 417, п. 4-1 ст. 284 КПК, апеляційний суд дійшов висновку, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України (епізод 02.12.2019) підлягає закриттю, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а вирок суду першої інстанції скасуванню в цій частині.

Що стосується призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 2 ст. 185 КК України (епізод 25.04.2018 року).

Не погоджуючись з вироком суду сторона захисту подала апеляційні скарги, в яких, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказують лише про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок суворості та просила пом`якшити призначене ОСОБА_7 , покарання.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

З оскаржуваного вироку видно, що суд призначаючи ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного: раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, не відшкодував потерпілим завдану шкоду, вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, думку потерпілих, які наполягають на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання згідно ст. 66 КК України суд визнав є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання згідно ст. 67 КК України суд визнав рецидив злочинів.

Враховуючи викладені обставини суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та призначив покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На переконання апеляційного суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, не відшкодував завдану шкоду, а також обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Санкцією частини 2 статті 185 КК України (в редакції Закону, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення) визначено покарання у виді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

За вказаних обставин, враховуючи вищезазначене, а також те, що обвинувачений, скориставшись тим, що потерпіла була в стані алкогольного сп`янінні та спала, викрав у неї мобільний телефон, апеляційний суд вважає, що призначене покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі на строк 2 роки, не є таким що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості, навіть враховуючи зменшення обсягу обвинувачення, внаслідок декриміналізації його дій за епізодом від 02.12.2019 року.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що такий розмір покарання не є максимально можливим, передбаченому для такого виду покарання.

При цьому, доводи сторони захисту про те, що суд не надав належної оцінки тому, що обвинувачений має родину та дітей на утриманні, не заслуговують на увагу, а суд врахував вказані обставини в сукупності з іншими. Крім того, наявність у обвинуваченого родини та дітей на утриманні не стали тими самими стримуючими факторами для запобігання вчинення ним кримінального правопорушення, й як слідує з апеляційної скарги обвинуваченого його діти та дружина на цей час перебувають поза межами України.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд, як і суд першої інстанції не вбачає у цьому випадку підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого покарання, положень ст. 69, 75 КК, оскільки таке покарання не відповідатиме характеру вчиненого кримінального правопорушення та обставинам кримінального провадження.

Таким чином, вид та розмір покарання, призначеного ОСОБА_7 за вчинене кримінальне правопорушення відповідають принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатніми для досягнення цілей покарання.

З частини 4 ст. 374 КПК України видно, що у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зокрема зазначається рішення про залік досудового тримання під вартою.

Разом з цим, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК Україи попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

З оскаржуваного вироку видно, що суд в порядку ч. 5 ст. 72 КК України зарахував ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 18.12.2019 року, з дня обрання запобіжного заходу, по 25.02.2020 року день звільнення з-під варти, у зв`язку із внесенням застави.

Разом з цим, суд залишив поза увагою, що в ході судового розгляду ОСОБА_7 ухвалою від 01.10.2020 був оголошений у розшук та 19.01.2022 обвинуваченому ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжувався ухвалами суду та був залишений вироком суду до набрання ним чинності та також підлягає зарахуванню в строк покарання.

Отже, враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку що апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині визнання винуватості ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 02.12.2019) й закриттям кримінального провадження в цій частині, та визначенням покарання за ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 25.04.2018) із зарахуванням ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення в строк покарання та звільненням останнього з-під варти, як такого, що повністю відбув призначене покарання.

Керуючись статтями 284, 404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 та прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині визнання винуватим ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 02.12.2019).

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 02.12.2019 року) закрити, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 2 ст.185 КК України (епізод 25.04.2018 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 18 грудня 2019 року по 25 лютого 2020 року та з 19 січня 2022 року по 28 листопада 2024 року, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти негайно, як такого, що повністю відбув призначене судом покарання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4