КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

власника майна ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 05 липня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2024 задоволено частково клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 та накладено арешт на свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 . виконавчим комітетом Вишгородського горсовета Ради депутатів трудящих Комбінат комунальних підприємств від 30.10.1973 року, власником (користувачем) якого є ОСОБА_5 , шляхом заборони користування та розпорядженням до скасування арешту у встановленому законом порядку.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначала, що розслідування кримінальному провадженні №0000329 від 27.02.2013 проводиться за заявою ОСОБА_5 , в якому він визнаний потерпілим. У даному кримінальному провадженні жодній особі не

_____________________________________________________________________________

Справа 363/1848/17 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/5063/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

повідомлено про підозру, та навіть у випадку якщо справа буде передана до суду, строки притягнення до кримінальної відповідальності закінчилися.

Після отримання результатів експертизи, а саме Висновку експерта № 440 від 29.05.2024, інформація про нібито вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення до ЄРДР внесена не була, підозра не вручалась, а матеріали щодо ОСОБА_5 не були виділені з матеріалів даного кримінального провадження для подальшого розслідування.

ОСОБА_5 на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25.11.2010 є власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , тоді як вилучене свідоцтво стосується іншого об`єкта нерухомості.

Визнання документа речовим доказом не може бути автоматичною підставою для накладення на нього арешту, оскільки цей документ не стосується матеріалів кримінального провадження №0000329, та фактично є недійсним в силу наявного рішення суду від 25.11.2010.

На думку апелянта, прокурор не довів, а слідчий суддя не встановив підстав вважати, що ОСОБА_5 , який добровільно надав дізнавачу оригінал документа для проведення експертизи, може якимось чином приховувати чи знищити документ в майбутньому.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

30.07.2024 від прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_9 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, з посиланням на зайнятість прокурора в інших судових засіданнях.

Разом з тим, доказів на обгрунтування викладених у клопотанні обставин щодо неможливості забезпечення участі прокурора у судовому засіданні, до клопотання не долучено.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку власника майна ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_6 , які не заперечували проти здійснення судового розгляду без участі прокурора, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, сектором дізнання Вишгородського РУП ГУНП в Київській області, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000329 від 27.02.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 358 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що 26.02.2013 року до Вишгородського РВ ГУМВС України в Київській області надійшла заява від ОСОБА_5 про те, що в березні 2009 року ОСОБА_11 , яка є сестрою заявника, підробила документи на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з метою отримання у власність його частини.

27.02.2013 року відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000329, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 358 КК України.

29.07.2016 в ході розслідування даного кримінального провадження на підставі ухвали Вишгородського районного суду від 26.07.2016 отримано тимчасовий доступ та вилучено з КП «Вишгородське БТІ» інвентаризаційну справу №780 на будинок АДРЕСА_2 .

01.05.2024 до сектору дізнання Вишгородського РУП ГУНП в Київській області надійшла заява ОСОБА_5 , згідно якої ОСОБА_5 на запит органу досудового розслідування добровільно надав оригінал документа для проведення судово-технічної експертизи документів - свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , виданого виконавчим комітетом Вишгородського горсовета Ради депутатів трудящих на ім`я ОСОБА_5 , від 30.10.1973, яке посвідчує належність на право особистої власності будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 .

01.05.2024 сектором дізнання Вишгородського РУП ГУНП в Київській області призначено судово-технічну експертизу документів, на дослідження якої направлено наданий ОСОБА_5 вищевказаний оригінал свідоцтва на право особистої власності жилого будинку АДРЕСА_1 від 30.10.1973.

Згідно висновку експерта №440 судової технічної експертизи документів київського відділення Національного Наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса» від 29.05.2024, виявлено ознаки підроблення вищезазначеного свідоцтва.

Постановою дізнавача ВП №2 СД Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_12 від 10.06.2024 свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 . виконавчим комітетом Вишгородського горсовета Ради депутатів трудящих Комбінат комунальних підприємств від 30 октября 1973 року, наданого ОСОБА_5 , визнано речовим доказом.

24.06.2024 прокурор Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_7 звернулась до слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області із клопотанням про накладенняарешту на свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 . виконавчим комітетом Вишгородського горсовета Ради депутатів трудящих Комбінат комунальних підприємств від 30.10.1973 року, власником (користувачем) якого є ОСОБА_5 , шляхом заборони користування та розпорядженням до скасування арешту у встановленому законом порядку.

Крім того, прокурор у клопотанні просила вищевказане свідоцтво залишити зберігатись у матеріалах кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2024 задоволено частково клопотання прокурора та накладено арешт на свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 . виконавчим комітетом Вишгородського горсовета Ради депутатів трудящих Комбінат комунальних підприємств від 30.10.1973 року, власником (користувачем) якого є ОСОБА_5 , шляхом заборони користування та розпорядженням до скасування арешту у встановленому законом порядку.

З висновками слідчого судді суду першої інстанції про наявність підстав для арешту вищевказаного майна з метою збереження як речових доказів погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок ОСОБА_5 , з тих підстав, що вказаний документ може містити на собі сліди злочину або інші відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, та потребує подальшого дослідження під час проведення експертиз з метою встановлення всіх обставин вказаного кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000329, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок ОСОБА_5 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказаний документ може бути прихований, пошкоджений, зіпсований, втрачений, знищений чи зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Посилання апелянта на те, що у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх, правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Доводи апелянта про те, що вилучене свідоцтво не має відношення до розслідуваного кримінального провадження, є безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучене свідоцтво, яке має ознаки підроблення, може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Крім того, посилання захисника на те, що ОСОБА_5 є власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , у той час як арештоване свідоцтво стосується іншого об`єкта нерухомості - жилого будинку АДРЕСА_1 , спростовуються матеріалами судового провадження, які свідчать про те, що арештований документ стосується об`єкту нерухомості, щодо якого здійснюється досудове розслідування за фактом підроблення документів про право власності.

Вказане підтверджується зокрема і даними протоколу допиту потерпілого ОСОБА_5 від 17.04.2023, який зазначив, що у 1973 році він побудував будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та отримав свідоцтво про право власності на нього (свідоцтво № 743 від 30.10.1973 року), а у подальшому вказаному будинку було присвоєно номер 17 (а.с. 13-16).

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 05 липня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3