Кримінальне провадження № 194/684/22
Номер провадження 1-кп/194/4/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2024 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі Тернівського міського суду Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.10.2021 року за № 00000271 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернівка Дніпропетровської області, громадянина України, маючого вищу освіту, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 , займаючи посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ВП №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області, спільно з особою, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, маючи на меті показати свою винятковість та розгнузданість, пов?язаного з неповагою до особи та людської гідності, байдужим ставленням до суспільних відносин, які забезпечують спокійний відпочинок громадян і дотримання правил поведінки в побуті, усвідомлюючи, що знаходяться в громадському місці, де перебуває значна кількість людей, 21 жовтня 2021 року близько 23 год. 10 хв. безпричинно розпочали конфлікт із громадянином ОСОБА_8 .

В ході вищевказаного конфлікту особа, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження наніс один удар кулаком правої руки потерпілому ОСОБА_8 в обличчя. Після чого в ході вищевказаного конфлікту приєднався ОСОБА_3 , який діючи з особливою зухвалістю, яка виразилась у фізичному насильстві із заподіянням тілесних ушкоджень, безпричинно, умисно наніс ОСОБА_8 , два удари кулаком правої руки в ділянку грудної клітки останньому, внаслідок чого ОСОБА_8 впав на землю. Також, наніс декілька ударів електрошоковим пристроєм в ділянку грудної клітки ОСОБА_8 , який мав при собі. Після цього особа, щодо якої виділено матеріали в окреме провадження, наніс ще два удари кулаком правої руки в ділянку грудної клітки ОСОБА_8 .

Продовжуючи свій злочинний умисел спрямований на вчинення хуліганських дій, особа щодо якої виділено матеріали в окреме провадження, спільно з ОСОБА_3 умисно та безпричинно по черзі нанесли потерпілому ОСОБА_8 численні (не менше 15-ти) удари кулаками обох рук в ділянку обличчя та грудної клітки. Після чого, особа щодо якої виділено матеріали в окреме провадження, продовжуючи свої злочинні дії наніс ще один удар правою ногою в область грудної клітини. Після отримання вказаних тілесних ушкоджень, близько 23 год. 20 хв., потерпілий ОСОБА_8 з метою припинення протиправних дій відносно себе, переховуючись від нападників, направився до автомобільно-заправочної станції «АВІАС», яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , щоб повідомити працівників АЗС про вказані протиправні дії з метою подальшого виклику правоохоронних органів.

Продовжуючи свій злочинний умисел спрямований на вчинення хуліганських дій, особа щодо якої виділено матеріали в окреме провадження, спільно з ОСОБА_3 прослідували за ОСОБА_8 до приміщення АЗС «ABIAC», яка розташована за вищевказаною адресою. Знаходячись у вказаному приміщенні, особа щодо якої виділено матеріали в окреме провадження, діючи з особливою зухвалістю, яка виразилась у фізичному насильстві із заподіянням тілесних ушкоджень, безпричинно, умисно наніс ОСОБА_8 удар головою в область обличчя. Після чого ОСОБА_3 штовхнув ОСОБА_8 правою рукою, внаслідок чого останній сів на стілець та наніс ОСОБА_8 удар правою рукою в область обличчя. В подальшому, продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_3 наніс чотири удари кулаком правої руки в ділянку грудної клітки ОСОБА_8 . Також ОСОБА_3 наніс один удар електрошоковим пристроєм в ділянку грудної клітки ОСОБА_8 .

Протиправні дії ОСОБА_3 та особи, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження тривали до 23 год. 45 хв., а саме до моменту прибуття працівників поліції на територію АЗС «АВІАС».

В результаті злочинної діяльності, особи, щодо якої виділено матеріали в окреме провадження, та ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_8 завдано фізичного болю, а також спричинено останньому тілесні ушкодження у вигляді параорбітальної гематоми праворуч, множинних саден голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, садна на шкіряних покровах передньої поверхні черева праворуч по середньо-ключичній лінії на відстані 2 см донизу від пупка та на 2 см праворуч від середньої умовної лінії живота, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні винним себе не визнав та просив суд закрити провадження за відсутності складу злочину, а також не визнав позовні вимоги потерпілого, та відмовився надавати показання, користуючись ст. 63 Конституції України.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За правилами статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.

Стандарт "переваги доказів" вважається дотриманим, якщо певне твердження є більш ймовірне ніж протилежне. Зазначений стандарт широко застосовується у ХХІ столітті (наприклад, саме за ним відбувається кримінальна процедура у Сполучених Штатах Америки), однак у вітчизняному кримінальному процесі він не застосовується. Найсуворішим стандартом, застосовуваним у кримінальних справах, є правило "поза розумним сумнівом", яке вимагає від обвинувачення довести, що єдине логічне пояснення, яке може бути одержане з доведених у Суді фактів, є те, що обвинувачений вчинив інкриміноване діяння і ніяке інше логічне пояснення не може бути виведено з доказів. Саме такий стандарт прописаний як в Основному законі держави, так і в спеціалізованому нормативно-правовому акті (КПК України) і саме він застосовується у вітчизняному кримінальному процесі.

Саме законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, дотриманням порядку оцінки доказів і визначенням їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів повинна бути оцінена Судом з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).

ЄСПЛ у справі «Жогло проти України» (п. 38, рішення від 24.04.2008 року) зазначив, що усі докази зазвичай мають бути представлені у відкритому слуханні справи в присутності обвинуваченого для забезпечення можливості надати аргументи іншій стороні. Існують винятки з цього правила, але вони не повинні порушувати права захисту.

Як загальне правило, пункти 1 та 3 статті 6 вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечити, а також ставити запитання свідкові обвинувачення, - або під час давання показань, або на пізнішому етапі (рішення від 15.06.1992 року у справі «Люді проти Швейцарії»).

Обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла оскаржити (рішення від 26.03.1996 року у справі «Дурсон проти Нідерландів»).

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 суду показав, що коли він повертався додому о 23.10 год. по АДРЕСА_3 , на зустріч йому йшли обвинувачений та особа, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження. Останні переходили дорогу біля магазину «Нектар» і були в стані алкогольного сп?яніння, та які підійшли до нього. Так, особа, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження, якого він раніше не знав, вдарив його в голову, а саме кулаком руки в щелепу. Він втратив свідомість, та коли прийшов до тями, то побачив, що його б`ють. Потім обвинувачений ОСОБА_3 та особа, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження, почали бити разом, та лазили по його карманам. Він нічого їм не казав, а особа, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження,просто вдарив його в тулуб. Один із них зазначав, що він з поліції. Потім ОСОБА_3 дістав електрошокер та почав ним бити. Тоді він почав бігти до заправки, де прохав викликати поліцію. Молодики побігли за ним та на заправці почали бити його також, та до нього знову було застосовано електрошокер. Також, ОСОБА_3 почав показувати посвідчення працівника поліції. В ході бійки на заправці ОСОБА_3 з особою, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження,почали наносити удари руками та ногами, та ОСОБА_3 застосовував до нього електрошокер. Коли приїхали працівники поліції на виклик, останні поспілкувались та відпустили обвинуваченого. Після цього на заправку приїхала його сестра та мати, які потім відвезли його в лікарню, де він лікувався 2 тижні стаціонарно. Після цих подій були дзвонки з проханням, щоб він не заявляв в поліцію, однак вибачень від обвинуваченого не було, а було лише пропонування купити пігулки. Так, він зазначає, що йому було нанесено тілесні ушкодження в область обличчя, тулуба та ніг. Особа, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження, вдарив його в щелепу, та бив тільки руками та ногами. ОСОБА_3 вдарив у тулуб та щелепу та саме він дістав електрошокер та застосовував його 6 разів. Зазначає, що його побиття було безпричинне. Він знає, як виглядає електрошокер, тому він впевнений в його застосуванні. Також зазначає, що на заправці порушувався порядок, оскільки заправка зачинялась. Просить призначити найсуворіше покарання, та зазначає, що шкода йому не відшкодовувалась.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показав, що 2 року тому (на момент допиту свідка в судовому засіданні) вони працювали разом з ОСОБА_10 та виїжджали на виклик на автозаправку, де був ОСОБА_3 . З ОСОБА_11 вони разом працювали в різних підрозділах в одному відділенні поліції, однак спільних справ та кримінальних проваджень у них не було, оскільки ОСОБА_11 працював у підрозділі карного розшуку. Так, виклик був за фактом того, що щось пошкодили на АЗС. Начебто потерпілий пошкодив вітрину автозаправки. Всередині приміщення знаходився ОСОБА_3 та потерпілий ОСОБА_8 , також був адміністратор та касир закладу. З ОСОБА_3 був також інший чоловік. Коли вони приїхали на місце події, ОСОБА_11 пішов з заправки разом з іншим чоловіком. Вказаного чоловіка та ОСОБА_11 не опитували. ОСОБА_8 повідомив, що його побили. Зазначити на кого вказав потерпілий, він не може, оскільки не пам`ятає. Також він не пам`ятає чи були у ОСОБА_8 тілесні ушкодження та який був у нього стан (тверезий чи в стані алкогольного сп`яніння). В подальшому, потерпілого забрали та доповіли про це черговому.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що восени 2021 року, точну дату не пам`ятає, вона перебувала на добовому наряді. Надійшов виклик на службу 102 з АЗС «Авіас». Вони прибули на АЗС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 . Заявником була працівниця АЗС. По приїзду було встановлено особу потерпілого ОСОБА_8 та особу працівника поліції - обвинуваченого ОСОБА_3 . Поки вона опитувала заявницю, то її напарник опитував потерпілого ОСОБА_8 . Заявниця зазначила, що у потерпілого ОСОБА_8 була неадекватна поведінка, та він прохав викликати поліцію. В свою чергу, потерпілий вказував на ОСОБА_3 та казав, що його побили. Також зазначив, що до нього ОСОБА_3 застосував електрошокер. Також пояснює, що як працівникам поліції, електрошокер їм не видається. Вона не бачила, що у ОСОБА_3 були якісь предмети. Також, вона не бачила у ОСОБА_3 явних ознак сп`яніння, однак такі ознаки були у потерпілого, оскільки від нього було чутно перегар. Крові на потерпілому вона також не бачила, але те, що була сутичка було помітно по його одязі. Потім приїхала мати потерпілого, останнього було направлено до лікарні, а ОСОБА_3 пішов з заправки. Електрошокери не видавались їм як працівникам поліції

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показала, що вона працює оператором АДРЕСА_4 . В приміщенні АЗС проводиться відеофіксація, але через тиждень все видаляється. Подія сталась 2-3 роки тому (на момент допиту свідка в судовому засіданні), точну дату не пам`ятає, однак було холодно та темно, оскільки все трапилось після 20-00 год. До них на АЗС прийшов чоловік п`яний та побитий, який попрохав дати йому телефон, однак вона відмовила. Також він погрожував їй своєю матір`ю, щоб вона надала йому телефон. Однак, вона не знає ні потерпілого, ні його матір. Від потерпілого ОСОБА_8 було чутно запах алкоголю. У потерпілого на обличчі були подряпини, на голові була кров. Чи прохав потерпілий викликати поліцію точно не пам`ятає. Потім до АЗС прийшли хлопці та вони подрались з потерпілим. Зазначає, що потерпілий втікав від них. Усі були в нетверезому стані та від них було чутно запах алкоголю. Вона була очевидцем події між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_3 . Також був присутній ще хлопець та дівчинка, в той момент коли потерпілий бився з обвинуваченим. Коли була бійка, то потерпілий ОСОБА_8 своїми діями провокував, тоді ОСОБА_3 застосував електрошокер до потерпілого. Інший чоловік не застосовував будь-який пристрій. На АЗС ініціатором конфлікту був потерпілий. Вони всі були біля стойки та обвинувачений з потерпілим бились біля каси. Також потерпілий кричав до обвинуваченого ОСОБА_13 - «це ви мене побили». Коли потерпілий розбив вітрину на АЗС, вона викликала поліцію. До приїзду поліції була бійка та всі були присутні. Коли приїхала поліція, то обвинувачений ОСОБА_3 привітався з працівниками поліції. Вона знала, що обвинувачений є співробітником поліції. В подальшому прийшли родичі потерпілого та забрали його.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду показала, що ввечері восени 2 роки тому (на момент допиту свідка в судовому засіданні) вони з ОСОБА_15 , потім зайшли на заправку, де чоловік голосно кричав на жінку, яка працює заправщицею. Чоловік був на вигляд 40 років з темним волоссям та крупної статури, одягнутий в чорну куртку, чорні кросівки. Чоловік висловлювався нецензурною лайкою та знаходився біля касира на заправці. Він казав надати йому телефон, та практично вимагав це зробити. У нього було чутно запах алкоголю з рота. Тілесних ушкоджень на чоловікові вона не бачила. Продавець просила вивести цього чоловіка з приміщення заправки. Касир зазначила, що вона викликала поліцію. Коли приїхали працівники поліції, то вони з ОСОБА_16 вже уходили звідти. Також зазначає, що бачила на заправці ОСОБА_3 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду показав, що 2021 року восени, час не пам`ятає, він бачив людину, яка була в стані алкогольного сп`яніння та мала запах перегару. Чоловік був крупної статури, 170-180 см зростом, та був одягнутий в куртку темного кольору. Чоловік ввечері пішки зайшов на заправку, та почав штовхатися та грубити. Він був один. Він не зміг вивести даного чоловіка з приміщення заправки. Працівників поліції не бачив.

Згідно з витягу з ЄРДР за №0000271 від 22.10.2021 року, внесено відомості за ч. 1 ст. 125 КК України, за фактом заяви ОСОБА_8 , про те, що 21.10.2021 року приблизно о 23-50 год., перебуваючи біля будинку АДРЕСА_5 , невідома особа, на ґрунті раптово виниклих неприязнених відносин спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_8 (т. 2 а.с. 1)

Згідно довідки КНП «Тернівська центральна міська лікарня» ТМР, 22.10.2021 року в 01-20 годин на п/п звернувся ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з саднами обличчя, переломом кісток носу. (т. 2 а.с. 9)

Згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 22.10.2021 року, вбачається, що 21.10.2021 року приблизно о 23-50 год., перебуваючи біля будинку АДРЕСА_5 , невідома особа, на ґрунті раптово виниклих неприязне них відносин спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_8 (т. 2 а.с. 15-16)

Згідно листа Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 17.12.2021 року за вих. № 48-15713, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 21.10.2021 року перебував на посаді оперуповноваженого СКП ВП №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області. Також, згідно п. 7 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію» з 26.10.2021 року ОСОБА_3 був звільнений з поліції (наказ ГУНП в Дніпропетровській області від 25.10.2021 року №631 о). (т. 2 а.с. 31)

Згідно постанови прокурора Павлоградської окружної прокуратури від 10.01.2022 року було визначено підслідність кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №0000271 від 22.10.2021 року за ч. 1 ст. 125 КК України за Державним бюро розслідувань, а саме територіальним управлінням, розташованим у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області з визначенням процесуального керівництва за прокуратурою Дніпропетровської області. (т. 2 а.с. 32-33)

Постановою прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління ДБР Дніпропетровської обласної прокуратури від 08.02.2022 року, кримінальні провадження №0000271 та №0000653 були об`єднані в одне провадження, та присвоєно номер №0000271. (т. 2 а.с. 37)

Згідно витягу з ЄРДР №0000653 від 22.11.2021 року, внесено відомості за фактом того, що 21.10.2021 року близько о 23-00 год. в м. Тернівка по вул. Лермонтова, працівник поліції з невідомою особою спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження. (т. 2 а.с. 38)

Згідно заяви ОСОБА_8 від 16.11.2021 року, вбачається, що 21.10.2021 року близько 23-00 год. в м. Тернівка по вул. Лермонтова працівник поліції ОСОБА_18 разом з іншою особою завдав йому тілесні ушкодження шляхом нанесення ударів руками та ногами по різним частинам тіла, за допомогою електрошокера. (т. 2 а.с. 39)

Постановою прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління ДБР Дніпропетровської обласної прокуратури від 08.02.2022 року, вбачається, що Третьому слідчому відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Полтаві, було доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000653 від 22.11.2021 року. (т. 2 а.с. 44-45)

Згідно листа ВП №1 ПРВП ГУНП в Дніпропетровській області від 14.04.2021 року №48.1-1928, вбачається, що оперуповноважений СКП ВП №1 ПРВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 з 21.10.2021 року по 22.10.2021 року на добовому чергуванні не перебував. (т. 2 а.с. 51)

Згідно протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 14.04.2022 року, вбачається, що було вилучено медичну карту стаціонарного хворого №1960/542 від 23.10.2021 року на ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та рентгенограму черепа в двох проекціях від 23.10.2021 року та носа від 23.10.2021 року. (т. 2 а.с. 73-76)

Згідно витягу з наказу від 15.02.2021 року №72 о/с, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 65 ЗУ «Про Національну поліцію» переміщено (у зв`язку з проведенням реорганізації), з 15.02.2021 року лейтенанта поліції ОСОБА_3 , на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ВП №1 Павлоградського РВП, та звільнено з посади оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Тернівського відділення поліції Павлоградського відділу поліції. (т. 2 а.с. 88)

Згідно наказу від 25.10.2021 року №631 о/с, згідно з Законом України «Про Національну поліцію» звільнено за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) лейтенанта поліції ОСОБА_3 , оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Павлоградського районного відділу поліції, з 26.10.2021 року. (т. 2 а.с. 89)

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29.04.2022 року, потерпілий ОСОБА_8 на фотознімку №3 за формою обличчя, носа, вух, очей та брів впізнав ОСОБА_3 . Також зазначив, що на фото особа трохи молодша, та в день нападу на нього волосся у особи було трошки довше. Саме цей чоловік бив його руками та ногами, а також електрошокером, та кричав, що він з поліції. (т. 2 а.с. 100-103)

Згідно висновку експерта №104 від 29.04.2022 року, складеного за результатами проведеної судово-медичної експертизи ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,вбачається, що згідно наданої медичної документації та об?єктивних даних огляду у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді параорбітальної гематоми праворуч, множинних саден голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, садна на шкіряних покровах передньої поверхні черева праворуч по середньо-ключичній лінії на відстані 2 см донизу від пупка та на 2 см праворуч від середньої умовної лінії живота, котрі за своїм характером відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень згідно п.2.3.2. 6) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості ушкоджень» Наказ №6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» від 17.01.1995р. Виставлений діагноз: ЗЧМТ. Струс головного мозку. Забій носа. Забій грудної клітини - не враховується при оцінці ступеня тяжкості, за умови, що він встановлений на основі суб?єктивних факторів і не підтверджується об?єктивними клінічними даними, згідно примітки п. 4.6. Наказу №6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» від 17.01.1995р. Виявлені тілесні ушкодження у вигляді параорбітальної гематоми праворуч, множинних саден голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, садна на шкіряних покровах передньої поверхні черева праворуч по середньо-ключичній лінії на відстані 2 см донизу від пупка та на 2 см праворуч від середньої умовної лінії живота утворилися по ударному та ударно-дотичному механізму від дії тупого твердого предмету (предметів) чи при ударі об такий (такі), з місцем прикладання діючої сили у вищезазначені області. Виявлені тілесні ушкодження не відображають на собі характерологічні особливості травмуючого предмету, можливо лише вказати, що вони утворилися по ударному та ударно-дотичному механізму від дії тупого твердого предмету (предметів) чи при ударі об такий (такі), з місцем прикладання діючої сили у вищезазначені області. Оцінка свідчень, щодо обставин справи не входить до компетенції судово-медичного експерта, а є прерогативою судово-слідчих органів. (т. 2 а.с. 107-109)

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 19.05.2022 року, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_8 , та додатку до нього, вбачається, що останній зазначив, що поміж АЗС та магазином «Нектар» по вул. Лермонтова на нього напали дві людини, які почали наносити удари руками та ногами, електрошокером. Спочатку один з нападників наніс йому перший удар правою рукою в область нижньої щелепи, потім ще пару ударів руками та ногами, від чого він втратив свідомість, та його починає бити ОСОБА_18 , який зазначив, що він є працівником поліції, та починає його бити, коли він лежав на землі. Після чого, коли він намагався встати з газону поблизу магазину «Нектар», в цей час ОСОБА_18 почав погрожувати йому, дістав електрошокер та застосовував до нього удари ним. Коли він вирвався від них, то побіг на автозаправку ( АДРЕСА_6 ), де ОСОБА_8 зазначив оператору АЗС, що його б`ють та він просить викликати працівників поліції, втім нападники показали свої посвідчення працівників поліції. Нападники намагались витягти ОСОБА_8 з заправки, та один з нападників наносив йому удари ногами в живіт, однак він намагався хвататись за стійку. ОСОБА_18 , який надів медичну маску, почав наносити йому удари, коли ОСОБА_8 сидів на стільці, та почав застосовувати до нього удари електрошокером в обличчя. Коли приїхали працівники поліції побиття ОСОБА_8 припинилось.(т. 2 а.с. 110-119)

Згідно постанови слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 12.05.2022 року, вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000271 від 22.10.2021 року, закрито в частині відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. (т. 2 а.с. 123-124)

Згідно відеозапису з камер відеоспостереження з магазину «Нектар» та протоколу огляду від 14.05.2022 року, вбачається, що було оглянуто відеозапис, який міститься на носії диску Verbatim CD-R, з огляду з місця події біля магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 22.10.2021 року, а саме файл під назвою «485_КАМ 7_main_ 0308-001106», загальною тривалістю 07 хвилин 58 секунд, який виготовлений в ході огляду з місця події біля магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 22.10.2021 року за адресою: АДРЕСА_5 .

У ході огляду встановлено, що на 00 хвилині 54 секунді по вулиці пройшли три особи, а саме: чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече, чоловік в кофті з капюшоном та темних штанах та чоловік в темній кофті та в світлих штанах.

На 02 хвилині 05 секунді між особами в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече, чоловіком в кофті з капюшоном та темних штанах та чоловіком в темній кофті та в світлих штанах та чоловіком в темній кофті, темних штанах та темній кепці зав?язалась бійка, внаслідок якої чоловік в темній кофті, темних штанах та темній кепці втікав від вказаних вище осіб, оскільки чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс 3 удари в області тулуба та голови.

На 02 хвилині 26 секунді чоловік в темній кофті та в світлих штанах наніс рукою 1 удар після якого, чоловік в темній кофті, темних штанах та темній кепці впав на підлогу, після чого почав захищатися ногами. Чоловік в темній кофті та світлих штанах наніс ще 1 удар рукою. Після чого той же чоловік обхопив своїми ногами шию чоловіка в темній кофті, темних штанах та темній кепці. Після цього, чоловік мав змогу піднятися.

На 02 хвилині 38 секунді чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс 2 удари рукою в області тулуба та декілька ударів електрошокером, внаслідок чого чоловік в темній кофті, темних штанах та темній кепці впав на землю.

На 02 хвилині 41 секунді чоловік в темній кофті та світлих штанах наніс 2 удари рукою в область тулуба.

На 02 хвилині 46 секунді чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс 1 удар рукою. В той же час чоловік в темній кофті та світлих штанах наніс 3 удари рукою. Після чого чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс ще 1 удар рукою. Внаслідок боротьби чоловік в темній кофті, темних штанах та темній кепці впав на підлогу, в той же час чоловік в темній кофті та світлих штанах наніс ще 1 удар рукою.

На 03 хвилині 00 секунді чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс 2 удари в область голови чоловіку в темній кофті, темних штанах та темній кепці. Після чого обидва чоловіка наносили удари по 2 удари, внаслідок чого усі троє впали на проїзджу частину дороги.

На 03 хвилині 11 секунді чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс рукою 3 удари в область тулуба. В цей же час чоловік в темній кофті та світлих штанах обхопив ногами шию чоловіка та наніс 1 удар рукою в область голови.

На 03 хвилині 35 секунді чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс 10 ударів рукою та 1 удар ногою.

На 03 хвилині 51 секунді чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс рукою 2 удари в область голови, внаслідок чого обидва знов впали на підлогу.

На 04 хвилині 05 секунді чоловік в темній куртці, темних штанах та з сумкою через плече наніс 3 удари ногою в область тулуба.

На 04 хвилині 15 секунді до вказаних осіб підійшли 3 особи та зупинили бійку.(т. 2 а.с. 21, 127-128)

Згідно відеозапису з камер відеоспостереження з АЗС «АВІАС плюс» та протоколу огляду від 14.05.2022 року, вбачається, що було оглянуто відеозапис, який міститься на носії диску Verbatim CD-R, виготовлений у ході огляду з місця події АЗС «АВІАС плюс» від 22.10.2021 за адресою: АДРЕСА_6 .

Під час огляду відеозапису, який міститься у файлі під назвою «5-0800», встановлено, що загальна тривалість відеозапису становить 30 хвилин 01 секунд.

На 12 хвилині 50 секунді до приміщення шість людей, які пройшли до прилавків магазину.

На 25 хвилині 30 секунді між трьома особами відбулося спілкування, а саме: чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся, чоловік у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки з темною сумкою через плече, до яких на 25 хвилині 48 секунді підійшли ще три особи.

На 26 хвилині 54 секунді між трьома особами, а саме: чоловіком у зеленій кофті та темних штанах, зі світлим кольором волосся, чоловіком у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся та чоловіком у темній куртці, темних штанах та темній кепці відбулася словесна перепалка.

На 27 хвилині 05 секунді чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся підійшов до чоловіка у темній куртці, темних штанах та темній кепці, в той же час чоловіком у зеленій кофті та темних штанах, зі світлим кольором волосся зупинив дію чоловіка у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся.

На 27 хвилині 35 секунді чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся підійшов та вдарив головою в голову чоловіка у темній куртці, темних штанах та темній кепці.

На 28 хвилині 36 секунді до чоловіків у зеленій кофті та темних штанах, зі світлим кольором волосся та у темній куртці, темних штанах та темній кепці підійшов чоловік у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки та з темною сумкою через плече останнього відштовхнув чоловік у темній куртці, темних штанах та темній кепці після чого чоловік у зеленій кофті та темних штанах, зі світлим кольором волосся схопив за шию та руку та потягнув разом із чоловіком, який у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки та з темною сумкою через плече.

На 29 хвилині 06 секунді до вказаних осіб підійшов чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся, який разом з останніми тягнув чоловіка та після чого вдарив лівою ногою чоловіка у темній куртці, темних штанах та темній кепці.

На 29 хвилині 22 секунді чоловік у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки та з темною сумкою через плече штовхнув чоловіка у темній куртці, темних штанах та темній кепці після чого останній сів на стілець.

На 29 хвилині 41 секунді чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся замахнувся рукою на чоловіка, який сидів на стільці.

Під час огляду відеозапису, який міститься у файлі під назвою « НОМЕР_1 » встановлено, що загальна тривалість відеозапису становить 18 хвилин 56 секунд.

На 00 хвилині 01 секунді до чоловіка, який сидів на стільці підійшов чоловік у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки та з темною сумкою через плече та штовхнув у плече останнього.

На 00 хвилині 21 секунді той же чоловік вдарив, який сидів на стільці рукою по лицю та пішов. В той же час до них підійшов чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся.

На 00 хвилині 23 секунді чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся штовхнув чоловіка, який сидів на стільці. Після чого останній відштовхнув руку.

На 00 хвилині 57 секунді чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся рукою схопив за шию чоловіка, який сидів на стільці. Поруч стояв чоловік у зеленій кофті та темних штанах, зі світлим кольором волосся, який відштовхнув чоловіка у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся.

На 01 хвилині 27 секунді чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся рукою вдарив у голову чоловіка, який сидів на стільці. Після чого між вказаними особами, а саме: чоловіком у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся, чоловіком, який сидів на стільці, чоловік у зеленій кофті та темних штанах зі світлим кольором волосся та чоловіком у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки та з темною сумкою через плече сталася бійка в якій чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся наніс 1 удар рукою внаслідок, чого чоловік у синій спортивній кофті та світлих штанах зі світлим кольором волосся та чоловік у темній куртці з капюшоном та у темній кепці впали на підлогу.

На 02 хвилині 48 секунді чоловік у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки з темною сумкою через плече взяв рукав куртки чоловіка у темній куртці з капюшоном та у темній кепці внаслідок чого між вказаними особами зав?язалась бійка, в подальшому чоловік у темній куртці з капюшоном та у темній кепці впав на підлогу. Після чого до них підійшов чоловік у зеленій кофті та темних штанах зі світлим кольором волосся.

На 03 хвилині 08 секунді між чоловіком у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки з темною сумкою через плече та чоловіком у темній куртці з капюшоном та у темній кепці знову зав?язалась бійка в якій чоловік у темній куртці з капюшоном, джинси темного кольору, чорно білі кросівки з темною сумкою через плече наніс 4 удари рукою по тулубу чоловіка у темній куртці з капюшоном та у темній кепці. Чоловік у зеленій кофті та темних штанах зі світлим кольором волосся розійняв останніх.

На 06 хвилині 50 секунді до приміщення прибули співробітники правоохоронних органів. (т. 2 а.с. 19, 129-131)

Згідно ч. 1 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

У частині 2 ст. 93 КПК України міститься широкий обсяг повноважень сторони обвинувачення щодо збирання доказів у кримінальному провадженні. Так, відповідно до положень зазначеної норми сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту ч. 2 ст. 93 КПК України вбачається, що витребування - це звернення з вимогою про добровільне надання речей, документів, відомостей, які мають значення для кримінального провадження.

Таким чином, суд вважає, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 93 КПК України, слідчий або прокурор наділений правом звернутися з запитом, серед іншого, до підприємства, щодо отримання інформації, особистих даних, тощо, що є рівноцінним і самостійним способом збирання доказів.

Практика виробила форми звернення з вимогою про надання речей, документів або відомостей - для слідчого, дізнавача та прокурора, це може бути: постанова, яка є обов`язковою для виконання (ч. 5 ст. 40 КПК України), звернення, доручення, клопотання, запит; для представників сторони захисту - заява або клопотання, а для захисника також й адвокатський запит.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно ч. 4 ст. 132 цього Кодексу для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Судом враховується, що відеозапис з камер відеоспостереження з АЗС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та з магазину «Нектарин» отриманні стороною обвинувачення на підставі запитів дізнавача в порядку ст. 91,93 КПК України (т. 2 а.с. 18,20).

Згідно постанови слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 31.05.2022 року, вбачається, що діяння ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000271 від 22.10.2021 року зі складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, перекваліфіковано на ч. 4 ст. 296 КК України. (т. 2 а.с. 132-133)

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищенням чи пошкодженням майна, або тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації чи громадського транспорту тощо.

Мотивом хуліганства є явна неповага до суспільства, бажання протиставити себе оточуючим, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Протиправні діяння зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти і вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу. Нормативне визначення в диспозиції ст. 296 КК вказує на умисну форму вини.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства, як злочину проти громадського порядку та моральності. Вказана неповага має бути ОСОБА_19 . Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для очевидців його дій.

Головною рушійною силою хуліганських дій є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу. Хуліганські дії можуть супроводжуватися ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством.

Щодо посилання сторони захисту з приводу того, що потерпілий ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями спровокував обвинуваченого ОСОБА_3 і останній був вимушений зупиняти противоправні дії потерпілого, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Водночас вирішення питання, чи перебував обвинувачений у стані необхідної оборони, залежить від сукупності обставин, установлених під час розгляду справи. Зокрема, на підставі всієї сукупності обставин має бути встановлено, чи зазнала особа посягання та чи були її дії зумовлені захистом від такого посягання. Особа, що завдала шкоду, не може посилатися на стан необхідної оборони, якщо саме насильство було спровоковано нею ж самою, тобто було передбачуваним наслідком її власної поведінки. Окремим випадком такого спровокованого насильства є бійка, під час якої учасники застосовують один до одного насильство певного ступеня. Таке спровоковане насильство не можна вважати «посяганням» у тому значенні, яке цьому терміну надається статтею 36 КК.

Це не виключає можливості, що особа, яка спровокувала насильство, опиниться в ситуації необхідної оборони, якщо ступінь спровокованого насильства очевидно перевищить той, який особа могла передбачити, наприклад, якщо в ситуації обопільної бійки один з учасників застосує або виявить намір застосувати значно вищий ступінь насильства, зброю або до його насильницьких дій приєднаються інші особи. У таких випадках насильство може перетворитися в «посягання», що дає право на необхідну оборону.

Вказана позиція висловлена в Постанові ВС ККС від 12.05.2020 року у справі № 748/1226/18.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.

У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Вказана позиція висловлена в Постанові ВС ККС від 25.10.2022 року у справі № 676/2606/18.

До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Згідно ст. 39 КК України, не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності. Перевищенням меж крайньої необхідності є умисне заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам, якщо така шкода є більш значною, ніж відвернена шкода. Особа не підлягає кримінальній відповідальності за перевищення меж крайньої необхідності, якщо внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, що загрожувала, вона не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці.

Відтак, поведінка обвинуваченого та потерпілого під час конфлікту, тяжкість отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, їх локалізація та кількість, спосіб їх завдання, а також відсутність даних про наявність конфлікту з потерпілим до безпосередньої події, не перебування обвинуваченого у добовому наряді, та відсутність такої небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, свідчать про те, що обвинувачений не відчував реальної загрози з боку потерпілого, і спростовують версію сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_8 спровокував обвинуваченого ОСОБА_3 на вчинення протиправних дій на його адресу і останній був вимушений зупиняти противоправні дії потерпілого, а відтак свідчать про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 .

Навіть якщо спиратися на версію сторони захисту і припустити, що потерпілий мав намір заподіяти ОСОБА_3 тілесні ушкодження чи спровокувати його на вчинення протиправних дій, обставини справи не свідчать про те, що потерпілий мав намір застосувати більший ступінь насильства, ніж той, що був застосований по відношенню до нього, і, таким чином, ОСОБА_3 міг опинитись в стані необхідної оборони.

Відтак, суд не вбачає підстав наявності стану необхідної оборони і крайньої необхідності у ОСОБА_3 за обставин, які склалися під час подій, які встановлені фактичними обставинами.

Для того, щоб встановити направленість умислу, необхідно враховувати зовнішній прояв діяння, який розкриває внутрішній (психічний) його процес, окреслює суб`єктивне ставлення особи до вчинюваних нею дій, які в сукупності з іншими обставинами визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Усвідомлення означає розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу злочину, а також, розуміння його суспільної небезпеки. Вольовий момент прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків.

Всі докази, подані суду стороною обвинувачення, переконливо свідчать про наявність у діяннях ОСОБА_3 об`єктивної сторони інкримінованого злочину.

Отже, для суду є очевидним, поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному проваджені сукупність прямих та непрямих доказів переконливо свідчить про те, що ОСОБА_3 діяв з прямим умислом (умисно).

Обставини правопорушення та характер дій ОСОБА_3 свідчать про те, що дії останнього були зумовлені саме бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, і це супроводжувалося особливою зухвалістю в громадському місці, де перебуває значна кількість людей, у вигляді фізичного насильства з застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема показань потерпілого, свідків та досліджених доказів, підставою для завдання неодноразових ударів, а в подальшому і застосування електрошокера до потерпілого ОСОБА_8 . ОСОБА_3 став незначний привід. Обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки нахабної поведінки обвинуваченого свідчать про те, що вона не була зумовлена особистою неприязню до ОСОБА_8 , а саме бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, та супроводжувалась особливою зухвалістю у виді приниження гідності потерпілого, вчинене групою осіб, з застосуванням предмета, спеціально пристосованого для на нанесення тілесних ушкоджень.

Щодо посилання сторони захисту з приводу недоведеності застосування ОСОБА_3 електрошокеру, суд зазначає наступне.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про хуліганство" № 10 від 22.12.2006 року, вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень ( ч. 4 ст. 296) слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомого названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час вчинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров"я громадян.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про хуліганство" № 10 від 22.12.2006 року Спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а заздалегідь заготовленими - предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.

Використання при вчиненні хуліганства ножів, які не належать до холодної зброї, інших предметів господарсько-побутового призначення, спеціальних засобів (гумового кийка, газових пістолета, балончика, гранати, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії), пневматичної зброї, сигнальних, стартових, будівельних пістолетів, ракетниць, вибухових пакетів, імітаційно-піротехнічних та освітлюваних засобів, що не містять у собі вибухових речовин і сумішей, а також інших спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень знарядь злочину є підставою для кваліфікації дій винної особи за ч. 4 ст. 296 КК не тільки в тих випадках, коли вона заподіює ними тілесні ушкодження, а й тоді, коли ця особа за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Позицію обвинуваченого ОСОБА_3 про невизнання своєї вини під час судового розгляду, суд розцінює як спосіб захисту, оскільки така позиція спростовується сукупністю вищенаведених та досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який зазначив суду обставини нападу на нього з застосуванням електрошокера, і у суду не викликають сумнівів з приводу цього, оскільки вказані обставини також підтверджуються протоколом огляду від 14.05.2022 року (з місця події біля магазину «Нектарин»), відеозаписом з камер відеоспостереження цього магазину, показаннями свідка ОСОБА_12 та протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29.04.2022 року.

Щодо посилання сторони захисту з приводу того, що медична документація, зокрема медична картка потерпілого ОСОБА_8 , яка була використана під час проведення судово-медичної експертизи останнього, не була відкрита стороні захисту, а також невідомо джерело її походження, що має наслідком визнання висновку експерта недопустимим, слідчий суддя зазначає наступне.

Відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або під час здійснення судового провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в даній ситуації було б невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 вказаного Кодексу.

Разом із цим безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більше того, таке право може бути реалізовано під час судового розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказана позиція висловлена в постанові ОП ККС ВС від 27.01.2020 року у справі № 754/14281/17.

Також, згідно з правовою позицією, висловленою об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (постанова від 27 січня 2020 року у справі №754/14281/17, провадження №51-218кмо19), відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом і скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або під час здійснення судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі постанови прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих ТУ ДБР Дніпропетровської прокуратури від 12.04.2022 року (згідно п. 20-7 Перехідних положень КПК України) було здійснено тимчасовий доступ до речей і документів, що перебувають у володінні КНП «Тернівська ЦМЛ» ТМР», зокрема до оригіналів медичної картки ОСОБА_8 , та відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 14.04.2022 року було вилучено медичну карту стаціонарного хворого №1960/542 від 23.10.2021 на ім`я ОСОБА_8 .

Суд вважає, що у даному випадку, для оцінки потреб досудового розслідування, обґрунтовано застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження, тобто тимчасовий доступ до речей і документів.

Так, судово-медична експертиза у даному кримінальному провадженні була призначена на підставі постанови слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, разом з якою експерту були надані документи на ім`я ОСОБА_8 , зокрема медична карта стаціонарного хворого №1960/542 на ім`я останнього, про що свідчить супровідний лист слідчого та постанова слідчого про проведення експертизи.

Як установлено в цій справі, під час ознайомлення в порядку ст. 290 КПК України з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведеної експертизи, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експерт сформував висновки.

Відтак, слідчим було отримано в законний спосіб медичні документи, та відповідно передання їх експерту також здійснювалось у спосіб, передбачений законом, а відтак суд не вбачає істотне порушення вимог КПК України щодо недопустимості як доказу висновку експерта.

З приводу посилання сторони захисту стосовно проведення слідчого експерименту без участі підозрюваного ОСОБА_3 .

Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 3 ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Частиною 6 ст. 240 КПК України передбачено, що за результатами проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол за вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколу проведення слідчого експерименту від 19.05.2022 року, під час досудового розслідування було проведено слідчий експеримент за участі потерпілого ОСОБА_8 .

При цьому вказана слідча дія була проведена без участі підозрюваного та/або його захисника, участь яких у розумінні ст. 240 КПК не є обов`язковою.

Так, сторона захисту наголошує, що вказаний протокол від 19.05.2022 року є недопустимим, оскільки слідчий експеримент було проведено без участі підозрюваного ОСОБА_3 .

В той же час, стороною захисту не наведено обґрунтування, як саме присутність підозрюваного ОСОБА_3 під час проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_8 могла позначитись на його результаті.

Вказана позиція висловлена в Постанові ККС ВС від 17.05.2023 року у справі № 367/5021/16-к.

Згідно ч. 3, 4 ст. 93 КПК України сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Ініціювання стороною захисту, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому статтею 220 цього Кодексу. Постанова слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій може бути оскаржена слідчому судді.

Можливість збирання доказів стороною захисту є обмеженою порівняно зі стороною обвинувачення. З огляду на це суд має з`ясувати чи була надана реальна, неілюзорна можливість стороні захисту отримати докази на спростування висунутого обвинувачення і тим самим реалізувати своє право на захист.

Вказана позиція висловлена в Постанові ККС ВС від 25.03.2021 року у справі № 161/19405/19.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відсутні докази того, що стороною захисту було ініційоване питання перед слідчим чи прокурором щодо проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_3 для встановлення об`єктивних обставин скоєного правопорушення.

Суд наголошує, що проведення слідчого експерименту без участі підозрюваного не є порушенням вимог КПК, а відтак, сторона захисту не була позбавлена можливості отримати докази на спростування висунутої підозри/обвинувачення, шляхом подання клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій і тим самим реалізувати своє право на захист

За таких обставин доводи сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 19.05.2022 року є безпідставними, оскільки зазначену слідчу дію проведено з дотриманням вимог КПК України, а обов`язковість залучення до участі у слідчому експерименті підозрюваного законодавством не передбачено.

Вказана позиція висловлена в Постанові ККС ВС від 08.04.2020 року у справі № 671/962/18.

Поміж іншого, посилання сторони захисту з приводу того, що показання потерпілого ОСОБА_8 , які надані на слідчому експерименті, та зафіксовані в протоколі від 19.05.2022 року, суперечать іншим доказам в провадженні, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Під час проведення слідчого експерименту не було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які вплинули на отримані результати, а в запереченнях сторони захисту не наведено обставин (відповідно до статей 86 і 87 КПК України), які б свідчили про недопустимість протоколу слідчого експерименту.

Обставини зазначені потерпілим ОСОБА_8 узгоджуються з іншими доказами у справі.

Щодо неможливості перекваліфікації діяння ОСОБА_3 органом досудового розслідування, суд зазначає, що відповідно ч. 1 ст. 110 КПК України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Згідно ч. 3 ст. 110 КПК передбачено, що рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Отже, постанова, винесена слідчим або прокурором у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 110 КПК України, повинна не порушувати чинне законодавство, бути вмотивованою, процесуальне рішення має бути спрямовано для досягнення мети кримінального провадження і не підмінювати процесуальні рішення та дії, прийняття і здійснення яких прямо передбачено законом для досягнення аналогічної цілі.

Так, слідчий постановою про перекваліфікацію кримінального правопорушення прийняв процесуальне рішення, в якому вважав необхідним у кримінальному провадженні перекваліфікувати дії ОСОБА_3 з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 4 ст. 296 КК, оскільки під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_3 21.10.2021 року під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 використовував спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень пристрій - електрошовий пристрій.

У зв?язку з викладеним суд відхиляє доводи захисника про те, що жодною нормою КПК не передбачено винесення такого рішення слідчим, оскільки ця постанова слідчого відповідає загальним положенням, передбаченим частинами 1, 3 ст. 110 КПК.

Вказана позиція висловлена в Постанові ВС ККС від 26.02.2020 року у справі № 200/232/18.

Щодо посилання сторони захисту з приводу того, що прокурор не мав права змінювати обвинувачення, та останній вніс виправлення до обвинувального акту, що не передбачено КПК, а також з приводу того, що фактичні обставини (неправильне зазначення посади, ініціалів ОСОБА_3 ), які викладені в повідомленні про підозру, повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри та в обвинувальному акті, є підставою для визнання вказаних документів недопустимими, суд зазначає наступне.

В доктрині вітчизняного кримінального процесу під належною правовою процедурою розуміється такий порядок здійснення юридично значущих дій, який втілює на практиці верховенство права шляхом застосування до кожної особи тих норм права, що цілком відповідають усім важливим об`єктивно існуючим обставинам та дозволяють недвозначно та заздалегідь спрогнозувати таке застосування і його результати.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 277 КПК повідомлення про підозру має містити серед іншого стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.

У випадку виникнення підстав для зміни раніше повідомленої підозри слідчий, прокурор зобов`язані виконати дії, передбачені статтями 278, 279 КПК.

Структурні елементи, які входять до підозри та формалізуються у повідомленні про підозру, мають повністю відтворюватися в обвинувальному акті. У випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або при зміні первинної підозри, слідчий, прокурор зобов`язані знову вручити особі повідомлення про підозру з виконанням вимог статті 278 КПК.

Обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (пункт 5 частини 2 статті 291 КПК).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа . Дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення.

Значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення полягає в тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває особі доступ до правосуддя.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України) по суті є консистенцією усього обвинувального акта.

Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права підозрюваного на захист.

Вказана позиція висловлена в Постанові ККС ВС від 21.04.2021 року у справі № 295/12923/19 (провадження № 51-207км21).

Верховний Суд у своїй постанові від 8 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17 надаючи аналіз межам висунутого обвинувачення, зазначив, що безумовно, визнання судом доведеними або недоведеними певних обставин може призвести до виправдання обвинуваченої особи в тому разі, якщо судом не визнано встановленими обов`язкових елементів злочину або не підтверджено причетності обвинуваченої особи до інкримінованого діяння.

Суттєва зміна обвинувачення також може позначитися на правах сторони захисту, якщо стратегія і тактика захисту суттєво залежали від обставин справи, які обвинувачення згодом змінило. У такому випадку стороні захисту має бути надано достатній час і можливості для підготовки захисту від зміненого обвинувачення.

Крім того, згідно позиції висловленої в Постанові ККС ВС від 21.04.2021 року у справі № 295/12923/19 (провадження № 51-207км21), незважаючи на те, що чинним КПК України не передбачені наслідки незбігу викладу фактичних обставин кримінального правопорушення у повідомленні про підозру та обвинувальному акті, а тим більше в обвинувальних актах, врученому обвинуваченому і направленому до суду, усталена судова практика свідчить про те, що випадки, коли обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, не збігається з викладом фактичних даних у повідомленні про підозру, мають визнаватися істотними порушеннями вимог КПК України.

Суд вважає, що протягом судового розгляду сторона захисту не була дезінформована в питаннях сутності і характеру обвинувачення, а навпаки була поінформованою про характер і причини висунутого обвинувачення, у зв`язку з чим вважає, що в межах даного кримінального провадження зміна «по-батькові» обвинуваченого ОСОБА_3 , не вплинула на обсяг обвинувачення та тактику захисту сторони обвинувачення, та не завадила стороні захисту ефективно захищатися від обвинувачення.

При цьому суд вважає, що на виконання вимог ч. 2 ст. 338, ч. 1 ст. 341 КПК вказаний обвинувальний акт був погоджений із заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, та прокурор не виходить за межі обвинувачення, оскільки обґрунтуванням прийнятого рішення щодо зміни формулювання обвинувачення є помилкове вказання «по-батькові» обвинуваченого ОСОБА_3 , що не свідчить про суттєву зміну такого обвинувачення, яке б погіршувало становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Серед іншого, суд вважає, що невірне зазначення в обвинувальному акті назви органу в якому працював ОСОБА_3 , що відповідно має наслідком невірне зазначення назви посади обвинуваченого ОСОБА_3 не впливає на обсяг обвинувачення, та відповідно не погіршує становище обвинуваченого, оскільки факт того, що ОСОБА_3 на момент вчинення інкримінованого правопорушення був діючим працівником поліції ніким не оспорюється, та навпаки підтверджується дослідженим доказами, зокрема витягом з наказу від 15.02.2021 року №72 о/с та наказом від 25.10.2021 року №631 о/с.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З огляду на ст. 337 КПК України, суд не наділений процесуальними повноваженнями виходити за межі пред`явленого обвинувачення, збільшувати його об`єм, перекваліфіковувати дії обвинуваченого на більш тяжкі кримінальні правопорушення та пред`являти обвинувачення або притягати до кримінальної відповідальності інших осіб, яким не пред`являлося обвинувачення. Ці повноваження належать виключно до компетенції слідчого та прокурора як сторони обвинувачення.

Вказана позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 19 квітня 2018 р. у справі № 204/6235/15-к.

З урахуванням вищевказаного, суд в розумінні ст. 337 КПК України, не виходить за межі пред`явленого обвинувачення ОСОБА_3 зазначаючи вірне найменування його посади, яку він займав на момент вчинення кримінального правопорушення, оскільки це не впливає на обсяг фактичних обставин справи та не породжує для нього будь-яких негативних наслідків щодо його захисту від пред`явленого обвинувачення.

Щодо посилання сторони захисту на спонукання свідків до дачі показань.

Судом врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 р., «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., що при оцінці доказів суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі «Веренцов проти України» - п.86).

Вищевказані показання свідків, потерпілого та досліджені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей, які б могли поставити під сумнів їх правдивість та достовірність і стороною захисту не наведено жодного доказу заінтересованості свідків або тиску на свідків, а є лише посилання про це без наведення конкретних обставин.

Отже, суд не бере до уваги посилання сторони захисту на спонукання свідків до дачі показань.

Всі вище перелічені та досліджені в судовому засіданні докази не викликають у суду сумніву, оцінені судом як належні та допустимі письмові докази, що містять інформацію про предмет доказування у даному кримінальному провадженні.

Недопустимості доказів згідно вимог ст.ст. 87-89 КПК України судом не встановлено. Порушень вимог КПК України, які б могли спростувати висновки суду під час розгляду справи судом встановлено також не було.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі скорочено Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім Судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

ЄСПЛ у справі «Перес проти Франції» (рішення від 12.02.2004) вказав, що дія статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, необґрунтоване рішення Суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи. Суд має переконатися, що мотиви рішення, наведені національними судами, не були автоматичними або стереотипними.

Тобто, право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, але Суд зобов`язаний дати відповідь на істотні аргументи сторони.

Дослідивши наявні у провадженні докази, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_3 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України за обставин встановлених судом, доведена повністю і підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, які відповідають вимогам передбаченим ст.ст. 85-87 КПК України, та які узгоджуються між собою, перевірених та оцінених у їх сукупності судом безпосередньо в судовому засіданні.

Будь-яких інших доказів сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, протягом судового розгляду, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Мотиви обвинуваченого та його захисників фактично ґрунтуються на незгоді сторони захисту із доказами, які були отримані стороною обвинувачення під час досудового розслідування, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, та заперечення встановлених за результатами судового розгляду фактів.

При чому, доводи сторони захисту щодо доказів ґрунтуються на власному довільному тлумаченні приписів процесуального законодавства, базуються на власних оціночних категоріях та оцінці окремих процесуальних рішень та сторона захисту оцінює і тлумачать такі докази на свій лад, вибірково, спотворюючи їх зміст та відособлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність, тому суд не погоджується з доводами сторони захисту та відхиляє їх.

Таку вистроєну позицію сторони захисту суд розцінює як намагання створити штучне алібі для обвинуваченого з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Суд враховує позицію ЄСПЛ, викладену у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 р., «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., що при оцінці доказів суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінюючи вищезазначені докази, суд приходить висновку, що всі вони належні, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом.

Всі ці докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, поза розумним сумнівом доведена в повному обсязі і знайшла своє підтвердження у судовому засіданні.

Даючи юридичну оцінку діям ОСОБА_3 , суд вважає, що він винний в хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, з застосуванням предмета, спеціально пристосованого для на нанесення тілесних ушкоджень, та його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 296 КК України.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з подальшими змінами та доповненнями, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним», а у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Як роз`яснено в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм участі, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

У п. 3 вищезазначеної постанови вказано про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Також, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

При призначенні покарання суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 296 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, завдана шкода потерплому не відшкодована, вибачень від обвинуваченого до потерпілого щодо противоправних дій не надійшло, а також особи обвинуваченого, який на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий, за місцем попередньої служби характеризується негативно.

Відповідно до вимог ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 67 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Суд приходить до висновку, що відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , виключає застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Реалізуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, характер правопорушення, особи обвинуваченого, зухвалістю вчиненого злочину і послідовність його дій, та його поведінкою після вчиненого злочину, відсутності обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, думки потерпілого, який просив суд призначити законне та обґрунтоване покарання, суд вважає, що для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень йому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 296 КК України, але не в максимальній межі.

Призначене судом покарання з урахуванням особи обвинуваченого, характеру кримінального правопорушення, дій обвинуваченого як під час кримінального правопорушення так і після нього, в межах санкції статті обвинувачення є законним, справедливим, та воно сприятиме перевихованню винного та попередженню вчинення ним нових правопорушень.

Питання заявленого цивільного позову про відшкодування моральної шкоди суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 129 КПК України та правилами цивільного судочинства.

Так, у справі заявлений цивільний позов потерпілого - цивільного позивача ОСОБА_8 про стягнення на його користь з обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_20 солідарно в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, - 326,30 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, - 50 000 грн. До свого цивільного позову потерпілим ОСОБА_8 додано: копію виписного епікризу та копії чеку. У судовому засіданні потерпілий та представник потерпілого підтримали заявлений цивільний позов.

Як передбачено ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана злочином може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ст.ст. 128,129 КПК України цивільний позов особи, якій злочином завдано майнової та/або моральної шкоди, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє повністю або частково чи відмовляє в ньому. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, не врегульовані КПК України, до них застосовуються норми ЦПК України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до положень ст. 91 КПК України доказуванню підлягають вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майновий збиток, заподіяний неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному об`ємі особою, що заподіяла його.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З приводу вимоги цивільного позивача ОСОБА_8 про стягнення на його користь з обвинуваченого ОСОБА_3 та особи, щодо якої виділено матеріал в окреме провадження,солідарно в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, зазначає наступне.

Згідно зі статтею 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам у пунктах 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (зі змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Подібне роз`яснення надано судом у абзаці 2 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», згідно з яким солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

Відповідно до статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку.

При цьому у заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини.

За відсутності доказів, що підтверджують сукупність та взаємопов`язаність дій відповідачів, об`єднаних спільними намірами, немає підстав для покладення на них солідарної відповідальності за заподіяну потерпілим особам шкоду.

Згідно ухвали Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 30.05.2023 року, з матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, та іншої особи, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, виділено матеріали відносно останнього.

У зв`язку з тим, що в межах даного кримінального провадження розглядаються лише діяння ОСОБА_3 , суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо солідарного відшкодування завданої шкоди.

У відповідності зі ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі

обов`язкові реквізити: дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`ю в розмірі 326,30 грн., судом береться до уваги, що потерпілим ОСОБА_8 підтверджено частково зазначену матеріальну шкоду належними та допустимими доказами, а саме епікризом та фіскальним чеком про придбання медичних препаратів (цитімакс 64,27 грн., барвітон 113,94 грн, тіоцетам 61,60 грн) та які відповідно зазначені в епікризі в графі «медичне лікування», і назви яких містяться у копії чеку на придбання медичних препаратів на вказану суму. При цьому судом враховується, те що загальна сума, яка зазначена в фіскальному чеку, складає 326,30 грн. Отже, сума шкоди спричинена здоров`ю у розмірі 239,81 грн. підлягає до стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 .

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка їх спричинила у разі її винуватості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частина 3 ст. 23 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 у пункті 9 Постанови, орієнтує суди, що розмір відшкодування моральної шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, психічних та інших), яких зазнав позивач, характер немайнових витрат, їх тривалість, можливість відновлення тощо та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого. Пунктом 3 зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить предмет оціночної діяльності суду та визначається залежно від визначених ЦК критеріїв з урахуванням вимог розумності та справедливості (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 572/3209/17).

Як зазначив Верховний суд, ч.3 ст.23 ЦК встановлено, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, судом враховано те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_8 спричинено моральну шкоду, так як мали місце моральні страждання, яких зазнав позивач, внаслідок спричинених тілесних ушкоджень, він відчував фізичний біль, душевні страждання та емоційну напругу, через які був обмежений в активному способі життя та фізичних навантаженнях.

Тому, з урахуванням обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких останній зазнав, характеру немайнових втрат, ступеня тяжкості змін в звичному життєвому укладі, з врахуванням принципів розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 25000 грн.

В решті позовних вимог, суд визнає необхідним відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю. Саме такий розмір моральної шкоди є достатнім та співмірним з вчиненими неправомірними діями ОСОБА_3 відносно потерпілого ОСОБА_8 .

Судових витрат та речових доказів не має.

Клопотань щодо запобіжних заходів не заявлено, також і суд не вбачає підстав для застосування запобіжних заходів.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373, 374 КПК України,

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його фактичного затримання.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_7 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 239,81 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 грн.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захисникам та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1