ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2474/24 Справа № 215/3704/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі кримінальне провадження №0000218 від 08.03.2024 року за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 27 червня 2024 року, якою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянину України, з вищою освітою, розлученому, маючого на утриманні неповнолітнього сина, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуваючому, працюючого машиністом тягового агрегату УЗТ ПрАТ ПІВНГЗК, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 25.08.2024 року включно;

ВСТАНОВИЛА:

в провадженні Тернівського районного суду м.Кривого Рогу на розгляді перебуває кримінальне провадження №0000218 від 08.03.2024 року стосовно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 27 червня 2024 року клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено; відмовлено у задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , про зміну запобіжного заходу; продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 на 60 днів до 25.08.2024 року включно.

На зазначене рішення захисником адвокатом ОСОБА_7 , діючим в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі адвокат просить скасувати вищевказану ухвалу суду та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Зазначає, що місцевим судом порушено ч.3 ст.197 КПК України, оскільки попередній строк запобіжного заходу був продовжений більш ніж на строк досудового розслідування, тобто строк тримання під вартою мав бути продовжений до 08.06.2024 року, а не до 04.07.2024 року. Вказане призвело до безпідставного тримання ОСОБА_8 під вартою починаючи з 08 червня 2024 року та порушення низки засад кримінального провадження.

Зауважує, що сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Звертає увагу, що ризик незаконного впливу на свідків чи потерпілого має бути підтвердженим належними доказами, у тому числі, показаннями вказаних осіб.

Наголошує, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення не підтверджується жодними належними та допустимим доказами наданими стороною обвинувачення.

Посилається на той факт, що місцевим судом не були враховані позитивні характеристики, зокрема, обвинувачений є особою раніше не судимою, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки матір та сина, офіційно працевлаштований, відсутність інших підозр у вчиненні кримінального правопорушення.

Вважає, що суддею порушено норми Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006 року, оскільки суддя приймає рішення ґрунтуючись на певних доказах чи фактах, отриманих ним з власних джерел.

Зауважує, що судом першої інстанції грубо порушено вимоги ч.2 ст.194 КПК України, оскільки суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою означеної статті.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити та змінити обвинуваченому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того,стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Як вбачається з наявних матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років.

Виходячи із пред`явленого обвинувачення та враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що існує реальний ризик, що усвідомлюючи розмір кримінального покарання яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, обвинувачений може вдатися до втечі та переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Тернівський районний суд м.Кривого Рогу в обґрунтування прийнятого рішення про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, керувався тим, що ризики передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні, продовжують існувати.

За вказаним кримінальним провадженням відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи, наразі суд перебуває на стадії дослідження доказів.

Судом апеляційної інстанції також зазначається правильність того, що при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого місцевий суд керувався вимогами ст. 177 КПК України, наголосивши, що суворість покарання, яке може бути призначене, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Дніпровський апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого є правильними, оскільки відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В оскаржуваній ухвалі суд обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені ч.1ст.177 КПК України до теперішнього часу існують та не зменшилися. Тобто, судом враховані: дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в ухвалі, та вважає, що суд врахував наявність ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України, зокрема, ризику переховування від суду, а також можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ймовірність настання негативних наслідків, продовжують існувати, вони не зменшились та більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, на даному етапі, є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України.

Таким чином, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, про неможливість зміни або застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із звільненням обвинуваченого із під варти.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження його права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

При цьому, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду, що наявність на утриманні обвинуваченого неповнолітнього сина не є доказом міцних соціальних зв`язків, а доводи сторони захисту щодо відсутності ризику впливу на свідків колегія суддів визнає надуманими, оскільки в даному кримінальному провадженні свідки ще не допитані, що створює обґрунтовані посилання на наявність означеного ризику.

Крім того, посилання сторони захисту на позитивну характеристику, наявність постійного місця проживання, офіційну працевлаштованість, які, на його думку, є підставою для зміни запобіжного заходу, є помилковими, оскільки останньому інкримінується злочин, якій за своєю квінтесенцією є посяганням на найвищу соціальну цінність життя людини.

Також, апеляційний суд, враховуючи висновки ЄСПЛ, вважає за необхідне зазначити, що не дивлячись на те, що тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою, однак вона має суттєве значення для даного запобіжного заходу, а тому доводи сторони захисту з цього приводу на мають законного підґрунтя.

При цьому, колегія суддів зауважує, що доводи сторони захисту щодо безпідставного тримання обвинуваченого ОСОБА_8 через продовження попереднього строку запобіжного заходу більш ніж на строк досудового розслідування не є предметом розгляду в даному провадженні, попередня ухвала місцевого суду оскаржена не була, а саме у суду відсутні дані оскарження даного судового рішення.

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити злочин.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування і на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

У справах «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Чеботарь проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення.

Суд, продовжуючи дію запобіжного заходу, на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 27 червня 2024 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді