Ухвала

іменем України

30 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 369/20400/23

провадження № 51-4391 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,ОСОБА_3

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року відносно ОСОБА_4 ,

встановила:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом повного приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, який, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України, ухвалено виконувати самостійно.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 24.11.2023 року близько 21.30, перебуваючи в під`їзді будинку між шостим та сьомим поверхами по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи прямий умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , стоячи навпроти останнього, наніс один удар кулаком правої руки в обличчя з лівого боку, від чого потерпілий присів та почав затуляти обома руками обличчя та голову, після чого ОСОБА_4 продовжив хаотично наносити удари кулаками рук в область голови та тулуба ОСОБА_5 та наніс ще один удар йому ногою в голову.

Відповідно до висновку експерта № 240 від 01-04.12.2023Ю, потерпілий ОСОБА_5 в результаті побиття отримав чотири синці передньої поверхні груди справа, два синці верхньої кінцівки, два синці правого плечового суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, та забійну рану лівої тім`яно-скроневої ділянки, яка відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки її загоєння необхідний термін більше 6, але менше 21 дня.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року виправлено описку, допущену у вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року, виключено з мотивувальної частини посилання при призначенні покарання на несплату ОСОБА_4 штрафу за попереднім вироком, а також виключено з резолютивної частини вироку посилання на призначення судом остаточного покарання: «На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом повного приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року у виді штрафу розміром 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі та штрафу розміром 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України, виконувати самостійно».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року, якою виправлено описку у вироку суду від 18 березня 2024 року, скасовано.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року змінено, виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на те, що обвинувачений ОСОБА_4 не сплатив штраф, призначений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2023 року, а також з резолютивної частини виключено рішення про призначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України.

Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

У своїй касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині призначення покарання та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень або застосувати до нього положення ст. 75 КК України.

На обґрунтування своїх доводів засуджений зазначає про те, що місцевий суд при призначенні покарання:

- не врахував наявності у нього постійного місця працевлаштування;

- помилково зауважив про наявність негативних характеристик, оскільки є лише одна негативна характеристика з місця проживання, при цьому у ній відсутні факти порушення ним громадського порядку або перебування у стані алкогольного сп`яніння за місцем проживання;

- не міг враховувати те, що ним не відбуто покарання за попереднім вироком (не сплачено штраф), як обставину, що зумовлює необхідність призначення покарання у виді обмеження волі, оскільки станом на момент ухвалення оскаржуваного вироку покарання у виді штрафу ним було відбуте;

- у мотивувальній частині вироку не зазначив про визнання ним вини у скоєному.

Крім того, зауважує, що суд апеляційної інстанції при перегляді вироку місцевого суду, не врахував наведених вище обставин та безпідставно не знайшов мотивів для зміни призначеного місцевим судом покарання, не навівши аргументів щодо прийнятого рішення, як і не зазначивши про підстави незастосування інституту звільнення від відбування покарання щодо засудженого.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень у касаційній скарзі не оспорюються, а тому касаційним судом не переглядаються.

Що стосується доводів засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК України.

Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як вбачається зі змісту судових рішень попередніх інстанцій, при призначенні покарання ОСОБА_4 місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком. Поряд з цим, обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України, визнав та врахував щире каяття, обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, місцевий суд не встановив, натомість взяв до уваги дані про особу засудженого, який був раніше судимим за ч. 1 ст. 162 КК України, за місцем проживання характеризувався негативно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував.

На підставі зазначених обставин, які враховуються при призначенні покарання, суд першої інстанції дійшов переконання, що необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення засудженим нових злочинів буде покарання у виді обмеження волі в межах, установлених санкцією ч. 2 ст. 125 КК України для даного виду покарання.

З даним висновком погодився і суд апеляційної інстанції, та, спростовуючи доводи апеляційної скарги, які є аналогічними доводам касаційної скарги, зауважив, що доводи ОСОБА_4 про неврахування у повній мірі даних щодо його особи при призначенні покарання місцевим судом є безпідставними, з огляду на те, що судом першої інстанції враховано всі обов`язкові обставини, визначені ст. 65 КК України, що мають бути враховані судом при призначенні покарання, зокрема й ті, на які посилався ОСОБА_4 у апеляційній скарзі.

Крім того, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_4 про неврахування судом першої інстанції такої пом`якшучої обставини як активне сприяння слідству, колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважила, що із матеріалів справи вбачалося, що ОСОБА_4 самостійно до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення не з`явився, його дії були викриті співробітниками поліції самостійно, усі факти та обставини вчиненого проступку були встановлені правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені дізнавачем, засуджений не повідомив, а тому така поведінка не могла бути визнана активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку посиланням ОСОБА_4 на позитивну характеристику з місця проживання та роботи, а також сплачений ним штраф за попереднім вироком, суд апеляційної інстанції зазначив, що дані обставини не є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції із матеріалів провадження, на момент вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, останній мав непогашену судимість, тобто штраф сплачений не був, що, на переконання колегії суддів, свідчило про стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.

Враховуючи викладені обставини, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_4 лише в умовах перебування у кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства під час здійснення нагляду з обов`язковим залученням до праці, що справить на останнього виховний вплив, та зауважив, що саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

З наведеними висновками судів погоджується і Верховний Суд та вважає їх законними, обґрунтованими, належним чином вмотивованими. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги засудженого щодо відсутності посилання на визнання ним вини у скоєному в мотивувальній частині вироку, зауважує, що таке твердження не відповідає дійсності, оскільки, як вбачається із вироку місцевого суду, розгляд обвинувального акту проведений у відповідності до приписів ч. 2 ст. 381 КПК України, якою перебачено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згодний із розглядом обвинувального акта за його відсутності.

При цьому, у вироку судом першої інстанції також вказано, що у відповідності до ст. 302 КПК України до обвинувального акта додано заяву ОСОБА_4 , складену в присутності захисника ОСОБА_6 , відповідно до якої ОСОБА_4 беззаперечно визнає свою вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження та згодний на розгляд кримінального провадження у спрощеному провадженні.

З огляду на зазначене, така обставина як визнання вини наведена місцевим судом у мотивувальній частині вироку, крім того, саме із урахуванням зазначеної обставини місцевим судом проведено розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні, а тому доводи касаційної скарги в цій частині на увагу не заслуговують.

При цьому, щодо посилання у касаційній скарзі на неврахування судами активного сприяння розкриттю злочину колегія суддів зауважує, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Разом із тим, визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань зумовлені зовнішніми чинниками та відповідною обстановкою, що склалась, у зв`язку із притягненням особи до кримінальної відповідальності, а тому не підтверджує наявності такої пом`якшуючої обставини, як активне сприяння розкриттю злочину у діях засудженого, відтак, вірно не була врахована судами при призначенні покарання як така, що його пом`якшує.

Крім того, щодо доводів касаційної скарги про невірне зазначення місцевим судом про наявність негативних характеристик, оскільки є лише одна негативна характеристика з місця проживання, колегія суддів зауважує наступне.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, нормами закону про кримінальну відповідальність визначено чіткі критерії, які враховуються судом при призначенні покарання, до яких, зокрема, входять дані про особу винного, які можуть бути висвітлені, в тому числі, і у характеристиці з місця проживання та/або роботи, при цьому, обов`язкове врахування кількості таких характеристик чинним кримінальним законом не передбачено.

Крім того, щодо долученої до касаційної скарги характеристики з місця проживання на ОСОБА_4 від 23.04.2024 за підписом голови ОСББ та характеристики з місця роботи від 30.04.2024 за підписом уповноважених осіб ТОВ «Аріус Трейд», колегія суддів зауважує, що зазначені характеристики були лише актуальною інформацією про особу винного саме на час апеляційного перегляду та, як встановлено судом апеляційної інстанції, самі по собі не спростовували правильності висновків суду першої інстанції про розмір та вид призначеного покарання, як і не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про відсутність визнання обставин, наведених у вказаних документах, такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, доводи касаційної скарги про безпідставне ненаведення мотивів відмови судом апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що на увагу не заслуговують, оскільки висновки суду апеляційної інстанції належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених даних, тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення при розгляді даного кримінального провадження, не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене судами попередніх інстанцій покарання не становить «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, оскільки узгоджується з положеннями статей 50, 65 КК України, відповідає принципам індивідуалізації, справедливості, є обґрунтованим, та таким, що відповідає такій меті призначення покарання як виправлення особи.

Зокрема, виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню, тому, з огляду на вищезазначене, Суд вважає призначене покарання таким, що сприятиме зазначеній меті.

При цьому, у поданій касаційній скарзі засуджений зазначив про альтернативу щодо прийняття рішення судом касаційної інстанції за наслідками касаційного перегляду, як-то скасування вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції в частині призначеного покарання та призначення покарання у виді штрафу, або застосування до останнього положень ст. 75 КК України.

Разом із тим, вимога засудженого про призначення йому покарання у виді штрафу задоволенню не підлягає, оскільки, хоч таке покарання і передбачене санкцією відповідної частини статті КК, що інкримінована засудженому, в ієрархічній системі покарань, визначених законом України про кримінальну відповідальність, штраф є найменш тяжким із всіх видів покарань та, на переконання колегії суддів, з огляду на сукупність даних, врахованих судами при призначенні покарання ОСОБА_4 , є недостатнім для виправлення та попередження нових злочинів у наведеному випадку, в тому числі, з огляду на те, що за попереднім вироком йому вже призначалося покарання у виді штрафу, проте він належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисне кримінальне правопорушення.

Щодо другої альтернативної вимоги касаційної скарги про звільнення його від відбування призначеного судом покарання колегія суддів зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, законодавцем чітко визначено, що за наявності вищевказаних підстав під час вирішення питання щодо застосування положень ст. 75 КК України суд враховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.

Разом із тим, заявляючи до суду касаційної інстанції вимогу про звільнення від відбування призначеного покарання, не наводить обгрунтувань про те, які саме обставини, з огляду на дані, встановлені судами попередніх інстанцій, можуть спонукати Суд дійти висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, та таких обставин, з огляду на вищезазначені дані про особу засудженого, не встановлено і Судом касаційної інстанції.

За таких обставин, доводи касаційної скарги щодо неврахування наявності у нього постійного місця працевлаштування в цілому не спростовують обґрунтованості судових рішень в частині призначеного покарання та відсутності підстав для звільнення від його відбування.

Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів засудженого щодо оскарження зазначених вище судових рішень попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення його касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року відносно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3