ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

02 жовтня 2024 року місто Луцьк

Суддя Волинського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року про накладення на обвинувачену ОСОБА_4 грошового стягнення та про застосування до обвинуваченої ОСОБА_4 примусового приводу,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000607, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року накладено на обвинувачену ОСОБА_4 грошове стягнення у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень, у зв`язку з її неприбуттям у судове засідання без поважних причин, а також застосовано до неї примусовий привід у судове засідання.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, захисник ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року в частині накладення на обвинувачену грошового стягнення скасувати.

Мотивуючи свої вимоги захисник ОСОБА_3 вказує на незаконність вказаної ухвали суду.

Перевіривши апеляційну скаргу на відповідність вимогам кримінального процесуального закону, вважаю за необхідне відмовити у відкритті апеляційного провадження з таких підстав.

Стаття 24 КПК України гарантує право на оскарження процесуального рішення. Водночас, вказаною нормою дане право пов`язано з передбаченим цим Кодексом порядком на таке оскарження.

Таким чином, реалізація права апеляційного оскарження рішень суду, ухвалених у кримінальному провадженні, забезпечується в порядку, визначеному КПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч.2 ст.392 КПК України ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Таким чином, Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості апеляційного оскарження ухвали суду про накладення грошового стягнення та про застосування примусового приводу до обвинуваченої під час судового провадження, а згідно вимог ч.2 ст.392 КПК України оскарженню підлягають лише ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Тому і посилання суду в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення про неможливість його оскарження в апеляційному порядку повністю відповідає приписам ч.2 ст.392 КПК України.

Системний аналіз вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що ухвала суду першої інстанції про накладення на обвинувачену грошового стягнення та про застосування примусового приводу не може бути предметом самостійного апеляційного оскарження.

Приписами п.4 ст.399 КПК України передбачено, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження.

З огляду на викладене, приходжу до висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки апеляційна скарга захисника ОСОБА_3 подана на ухвалу суду, яка не входить до переліку ухвал, визначених у ч.2 ст.392 КПК України, які можуть бути оскаржені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На підставі наведеного і керуючись ч.4 ст.399 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року про накладення на обвинувачену ОСОБА_4 грошового стягнення та про застосування до обвинуваченої ОСОБА_4 примусового приводу.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її постановлення.

Суддя Волинського

апеляційного суду ОСОБА_2