ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5107/22 Номер провадження 11-кп/814/2060/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурорів захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 травня 2021 року за №0000647, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 02 серпня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зідьки Зміївського р-ну Харківської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк покарання ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з 02 серпня 2023 року.

До набрання вироком законної сили змінено ОСОБА_10 запобіжний захід із особистого зобов`язання на тримання під вартою та взято його під варту в залі суду.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08 травня 2021 року приблизно о 09 годині 40 хвилин, керуючи технічно справним транспортним засобом «Dodge Journey», н.з. НОМЕР_1 (далі - «Dodge Journey»), рухався у крайній лівій смузі по вул. Тюрінській зі сторони вул. Віринської в напрямку просп. Московського в м. Харків зі швидкістю 65 км/год, що є порушенням вимог п.12.4 ПДР України, в ході чого на відрізку дороги навпроти буд. АДРЕСА_2 при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, побачивши, що поза його межами проїзну частину в напрямку руху справа наліво по ходу руху його автомобіля переходить пішохід ОСОБА_12 , яку пропускає транспортний засіб «Ford C-Max», що рухався в крайній правій смузі, ОСОБА_10 в порушення вимог п.12.3 ПДР України проявив неуважність, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху транспортного засобу аж до його зупинки або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого вчинив наїзд на ОСОБА_12 .

У результаті ДТП ОСОБА_12 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми - лінійного перелому кісток склепіння та основи черепа (з боку лівої тім`яної кістки з розповсюдженням на потиличну кістку зліва), масивних субарахноїдальних (під м`які мозкові оболонки) крововиливів як з боку склепіння, так і основи головного мозку, мозочка, масивних крововиливів у борозни та шлуночки головного мозку, синця на тлі травматичного набряку м`яких тканин голови з масивними крововиливами у підлеглі м`які тканини з боку лівої тім`яної та потиличної ділянки, крововиливів у апоневроз цієї ділянки; саден по ходу лівої надбрівної дуги; перелому-розриву міжхребтового диску на рівні VII шийного та І грудного хребців без ушкодження спинного мозку та масивними крововиливами у навколохребтову клітковину шийного відділу хребта; неповного перелому грудини на межі тіла та рукоятки; неповних прямих переломів лівих 2-6 ребер по середньо-ключичній лінії без ушкодження плеври; розриву стінки аорти грудного відділу з масивними крововиливами у зовнішню стінку та навколишню клітковину без внутрішньо плевральних крововиливів; забою тканини легенів із розривами й масивними підплевральними крововиливами у прикореневих зонах; перелому-розриву правого крижо-здухвинного зчленування та лонного зчленування; закритого косо-поперечного перелому лівої ліктьової кістки в нижній третині; косо-поперечного уламкового перелому лівої малогомілкової кістки в нижній третині (висота від підошовної поверхні стопи до лінії перелому 11 см) та поперечного перелому лівої великогомілкової кістки в нижній третині (висота від підошовної поверхні стопи до лінії перелому 6,5 см). Від отриманих тілесних ушкоджень унаслідок ДТП настала смерть ОСОБА_12 , причиною якої була закрита черепно-мозкова травма, що супроводжувалось переломами кісток черепа, крововиливами під оболонки, шлуночки головного мозку та призвело до виникнення гострого розладу мозкового кровообігу.

У цьому кримінальному провадженні також були ухвалені такі судові рішення.

31 січня 2024 року Полтавським апеляційним судом апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 02 серпня 2023 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

24 вересня 2024 року Верховним Судом касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року щодо ОСОБА_10 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрано ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційний суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки при розгляді апеляційної скарги не навів в ухвалі суті зазначених апелянтом доводів, не надав відповіді на них, ретельно їх не перевірив і не мотивував свого рішення про залишення їх без задоволення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 02 серпня 2023 року та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю доказів винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що надані стороною обвинувачення докази є неналежними й недопустимим, так як: відеозапис ДТП отриманий ще до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань неуповноваженою особою в спосіб, не передбачений КПК України, є копією, а не оригіналом та викликає обґрунтовані сумніви щодо свого змісту; слідчий експеримент проведено в іншу пору року зі зміною обстановки на дорозі, без залучення свідків та ОСОБА_10 , результати цієї слідчої дії ґрунтуються на припущеннях слідчого ОСОБА_13 та експерта ОСОБА_14 , який не має достатньої кваліфікації для встановлення належних даних у галузі фототехніки та досліджень відео-, звукозапису; зазначені в обвинувальному акті обставини протирічать показанням ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_15 та відеозапису ДТП; експертиза №27997/27998/31778/1198/1199/1200 від 28 січня 2022 року проведена неповно та з використанням неналежних, недопустимих доказів, ґрунтується на неправильних вихідних даних, установлених експертом за своїми розрахунками, які в подальшому призвели до помилкових тверджень, а наданий за її результатами висновок не узгоджується з іншими доказами в матеріалах кримінального провадження; у справі наявні дві експертизи, які встановлюють різний рух пішохода; швидкість руху автомобіля, встановлена в експертизі, й зафіксована відеозаписом суперечить показанням свідка ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_10 ; постанову про визначення підслідності прийнято процесуальним керівником у кримінальному провадженні, який не мав повноважень на зміну підслідності та в ній відсутнє посилання на обґрунтування неефективності досудового розслідування, у зв`язку з чим докази в кримінальному провадженні були отримані неуповноваженим органом. Водночас апелянт посилається на те, що суд першої інстанції: неправильно виклав показання свідка ОСОБА_15 , які містять розбіжності з висновком експертизи №27997/27998/31778/1198/1199/1200 від 28 січня 2022 року та протоколом слідчого експерименту від 21 грудня 2021 року; всупереч вимогам ст.ст.91, 96 КПК України помилково кваліфікував дії пішохода відповідно до вимог ПДР України та, як наслідок, не встановив обставин, які мають суттєве значення для кримінального провадження; у вироку змінив зміст пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, не зазначивши, що пішохід ОСОБА_12 була перешкодою для руху як це констатовано в обвинувальному акті, не встановив механізм розвитку ДТП, не роз`яснив суть цього обвинувачення, яке є незрозумілим і неконкретним, чим порушив право на захист ОСОБА_10 ; безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит експертів та слідчих; не врахував при призначенні покарання наявність на утриманні в обвинуваченого двох малолітніх дітей.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисників на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурорів проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України порушення ним як особою, яка керувала транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_12 , є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Факт того, що 08 травня 2021 року приблизно о 09 годині 40 хвилин ОСОБА_10 , керуючи технічно справним транспортним засобом «Dodge Journey», н.з. НОМЕР_1 (далі - «Dodge Journey»), рухався у лівій смузі по вул. Тюрінській в напрямку просп. Московського в м. Харків і на вказаному відрізку дороги вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , у результаті чого їм було заподіяно тілесні ушкодження, що спричинили смерть, в апеляційній скарзі не оспорюється та підтверджено самим обвинуваченим у ході допиту в суді першої інстанції.

Разом з тим, доводи сторони захисту й показання обвинуваченого, які зводяться до відсутності в діях ОСОБА_10 порушень вимог ПДР України, які би знаходились у причинному зв`язку з виникненням ДТП, також твердження апелянта щодо недопустимості, недостовірності й неналежності доказів сторони обвинувачення, наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону по справі, позбавлені підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, свідок ОСОБА_15 , який був очевидцем ДТП, підтвердив те, що він, керуючи транспортним засобом «Ford C-MAX», рухався по вул. Тюрінській у напрямку просп. Московського в м. Харків у правій смузі руху транспортних засобів зі швидкістю приблизно 40-50 км/год. Із правої сторони орієнтовно за 5-10 м від пішохідного переходу на проїзну частину вийшов пішохід ( ОСОБА_12 ), а тому він почав гальмувати й подав звуковий сигнал. ОСОБА_12 не відреагувала, та він об`їхав останню, яка перемістилась на іншу смугу дороги. Почув шум гальм автомобіля «Dodge Journey», який наздоганяв його, та ОСОБА_12 на мить спробувала бігти, але транспортний засіб «Dodge Journey», під керуванням обвинуваченого, вчинив наїзд на неї. ОСОБА_12 він ( ОСОБА_15 ) помітив приблизно за 20 м ще до її виходу на проїзну частину та хоча його автомобіль обмежував видимість ОСОБА_10 , але, виходячи з умов дорожньої обстановки, останній також мав об`єктивну можливість бачити ОСОБА_12 як у момент її виходу на проїзну частину, так і тоді, коли вона вийшла із-за його автомобіля. Швидкість руху транспортного засобу «Dodge Journey» була приблизно такою ж, як і швидкість руху автомобіля під його керуванням. Після зіткнення він ( ОСОБА_15 ) зупинився та надав відеозапис із камери реєстратора його автомобіля одному з поліцейських патрульної поліції, які прибути на місце ДТП, і ОСОБА_10 шляхом надсилання його через додаток «Телеграм», вважаючи що згаданий запис буде важливим для слідства. Будь-яким іншим особам відеозапис не надавав.

Усупереч доводам апелянта, перевіркою матеріалів провадження встановлено, що показання свідка ОСОБА_15 викладено в оскарженому рішенні з достатньою повнотою, відображено сутнісну (змістовну) складову його показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження за приписами ст.91 КПК України.

Між тим, положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини в кримінальному провадженні, що й було зроблено в досліджуваному випадку.

Наведені вище показання свідка ОСОБА_15 узгоджуються з даними протоколу огляду відеозапису (наданого свідком ОСОБА_15 ) від 22 жовтня 2021 року з долученим до нього технічним носієм інформації марки «ARTEX», відповідно до яких 08 травня 2021 року в період часу з 09 години 42 хвилини до 09 години 45 хвилин автомобіль свідка ОСОБА_15 на згаданому вище відрізку дороги рухався до нерегульованого пішохідного переходу. Перед пішохідним переходом на проїзну частину вийшла ОСОБА_12 і транспортний засіб «Ford C-MAX» із метою уникнення наїзду на вказаного пішохода поступово знизив швидкість (не екстрено), після чого ОСОБА_12 продовжила рух через дорогу справа наліво в напрямку руху автомобіля «Dodge Journey» та зникла з поля зору відеореєстратора. Далі з`явилась передня частина автомобіля «Dodge Journey» та обидва автомобілі зупинились. При цьому, назустріч рухався автомобіль «KІА», який також зупинявся (т.1 а.п.234-236, т.2 а.п.45).

За даними ж висновку судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/121-21/10406-ІТ від 07 червня 2021 року зафіксовано, що перед ДТП робоча гальмівна система, рульове керування, ходова частина автомобіля «Dodge Journey» знаходились у працездатному стані та не було будь-яких несправностей, які би могли впливати на їх вихідні параметри (т.1 а.п. 183-194).

21 грудня 2021 року в ході проведення слідчого експерименту на місці ДТП - відкритій ділянці місцевості по вул. Тюрінській неподалік буд.№ 135- А по просп. Московському в м. Харків було відтворено відеозапис ДТП і з урахуванням зафіксованих ним обставин, проведених замірів та розрахунків під час цієї слідчої дії змодельовано обставини, аналогічні тим, що мали місце при зіткненні, за участю, зокрема, експерта ОСОБА_14 , статиста й двох понятих. За результатами відтворення за умов як це мало місце при обставинах ДТП, установлено, що під час знаходження автомобіля статиста, який виконував роль транспортного засобу «Dodge Journey» (на відстані 59, 9 м від місця наїзду), та автомобіля «Ford C-MAX» (на відстані 57, 2 м від місця його знаходження в момент появи транспортного засобу «Dodge Journey» в полі зору камери відеореєстратора й на відстані 1, 9 м від правої межі проїзної частини до його правих коліс) із місця водія автомобіля «Dodge Journey» повністю видно статиста-пішохода із парасолькою в руках (яка за своїми антропометричними даними схожа із ОСОБА_12 ) у момент її виходу на проїзну частину, що підтверджується змістом протоколу слідчого експерименту з додатками (т.2 а.п.1 -10).

Викладена вище сукупність доказів об`єктивно підтверджується і даними висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №27997/27998/31778/1198/1199/1200 від 28 січня 2022 року з доданою фототаблицею, згідно з яким при дослідженні відеофайлу, що міститься на компакт-диску «ARTEX» (наданого свідком ОСОБА_15 ), ознак його монтажу, змін, переривань чи інших втручань не виявлено.

Швидкість руху автомобіля «Ford C-MAX», із якого вівся відеозапис, складала приблизно 65 км/год. Перед ОСОБА_12 рухалась проїзною частиною поза межами пішохідного переходу, де й відбувся наїзд на неї. З моменту виходу на проїзну частину при знаходженні в полі зору об`єктиву камери відеореєстратора до моменту його зникнення ОСОБА_12 рухалась практично перпендикулярно щодо повздовжньої вісі дороги. Час руху ОСОБА_12 із моменту виходу на проїзну частину до моменту зникнення з поля зору об`єктиву камери відеореєстратора становив приблизно 3, 4 с.

У цій дорожній обстановці водій автомобіля «Dodge Journey» ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.3, 12.4, 12.9 «б» ПДР України й мав технічну можливість уникнути наїзду на ОСОБА_12 шляхом виконання ним вимог п.12.3 ПДР України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. Але дії обвинуваченого не відповідали вимогам п.12.3 ПДР України та з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

При цьому, в мотивувальній частині експерт установив, що за змістом відеозапису, коли автомобіль «Ford C-MAX» своєю передньою частиною знаходився в ділянці дорожнього знаку «Пішохідний перехід», його з лівої сторони випереджав транспортний засіб «Dodge Journey». Тому оскільки до цього часу автомобіль «Dodge Journey» не випереджав транспортний засіб «Ford C-MAX», то швидкість руху автомобіля «Dodge Journey» була не меншою, ніж швидкість руху транспортного засобу «Ford C-MAX», яка становила 65 км/год (т.2 а.п.12-41).

Так як у своїх показаннях свідок ОСОБА_15 повідомляв досить приблизну швидкість руху автомобілів, під його та обвинуваченого керуванням, яка була пов`язана із суб`єктивним відчуттям швидкості свідком, то для встановлення точного числового показчика швидкості руху цих водіїв колегія суддів уважає правильним ураховувати швидкість їх руху, встановлену в зазначеній вище експертизі шляхом аналізу обставин ДТП і даних відеозапису, які безсумнівно містять об`єктивні дані, з наступним здійсненням розрахунку за відповідною формулою.

Таким чином, показання ОСОБА_10 з приводу того, що швидкість руху його автомобіля складала 50 км/год є неспроможними, в тому числі з технічної точки зору, що прямо підтверджено у висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №27997/27998/31778/1198/1199/1200 від 28 січня 2022 року (т.2 а.п.24).

Цей висновок із доданою фототаблицею містить відповідний опис проведеного дослідження, мотивовані відповіді на поставлені питання, достатньо обґрунтований, складений із дотриманням вимог процесуальних норм, наданий компетентними фахівцями експертами ОСОБА_14 зі спеціальностями «дослідження обставин і механізму ДТП, транспортно-трасологічні дослідження, дослідження технічного стану транспортних засобів» (стаж експертної роботи з 2008 року), ОСОБА_16 зі спеціальностями «технічне дослідження матеріалів та засобів відео-, звукозапису, дослідження диктора за фізичними параметрами всього мовлення, акустичних сигналів і середовищ» (стаж експертної роботи з 2019 року) та ОСОБА_17 зі спеціальністю «дослідження фотозображень і технічних засобів їх виготовлення» (стаж експертної роботи з 1993 року). Під час надання висновку експерти не лише автоматично виходили із наведених у матеріалах провадження даних, зокрема, в протоколі слідчого експерименту, а й перевіряли їх спроможність і достовірність шляхом аналізу всієї сукупності доказів, у зв`язку з чим об`єктивні підстави ставити під сумнів названий доказ, на що посилається сторона захисту, є відсутніми

Водночас шляхом здійснення відповідних розрахунків і дослідження відеозапису експерт установив спроможність із технічної точки зору зафіксованих у ході слідчого експерименту даних і те, що вони узгоджуються з відеофіксацією (т.2 а.п.26).

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи сторони захисту про те, що протокол слідчого експерименту з додатками є недопустимим доказом, оскільки положення ст.240 КПК України не зобов`язують слідчого проводити слідчий експеримент під час ідентичних погодних умов. Окрім того, виходячи з положень ч.3 ст.240 КПК України, визначення кола осіб, яких доцільно залучити для участі в слідчому експерименті, належить до виключних повноважень слідчого, прокурора.

У ході слідчого експерименту дані встановлювались шляхом ретельного й детального моделювання обставин ДТП, що мали місце 08 травня 2021 року й зафіксовані відеозаписом, із залученням двох понятих, статиста й експерта, якими засвідчено своїми підписами протокол вказаної слідчої дії без будь-яких доповнень і зауважень. Зміни істотних умов обстановки на проїзній частині, що позначились чи могли би позначитись на актуальності й правильності отриманих даних, не встановлено. Водночас слід зазначити, що головним предметом дослідження в ході названої слідчої дії були не виключні обставини, а перевірялась можливість спостереження і виявлення при аналогічному денному освітленні дорожньої обстановки та моделювання дій учасників дорожнього руху. Окрім того, колегія суддів ураховує, що протокол слідчого експерименту з додатками не є єдиним або вирішальним доказом винуватості обвинуваченого в цьому кримінальному провадженні.

Надуманими є і доводи захисника з приводу того, що слідчий експеримент здійснено на припущеннях слідчого ОСОБА_13 та експерта ОСОБА_14 , оскільки вони спростовуються змістом протоколу слідчого експерименту з додатками, в якому чітко описано хід його проведення, зроблені заміри, розрахунки та відтворення певних обставин, зокрема, розташування учасників дорожнього руху на момент виникнення ДТП, можливість спостерігати дорожню обстановку з місця знаходження автомобіля під керуванням обвинуваченого в момент появи пішохода ОСОБА_12 до моменту наїзду на неї. Такі обставини досліджувались не тільки в присутності експерта ОСОБА_14 , а й при його безпосередній участі в цьому, а тому як об`єктивність проведених досліджень, так і протокол слідчого експерименту не викликають сумнівів.

Також не відповідає дійсності твердження сторони захисту про відсутність допуску у експерта ОСОБА_14 на проведення вказаної експертизи, оскільки ОСОБА_14 є судовим експертом, старшим науковим співробітником лабораторії інженерно-транспортних і дорожньо-технічних досліджень, має вищу автотехнічну та юридичну освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, третій клас судового експерта, свідоцтво про присвоєння кваліфікації експерта за спеціальностями: 10.1 «дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод», 10.2 «дослідження технічного стану транспортних засобів»; 10.4 «транспортно-трасологічні дослідження», стаж експертної роботи з 2008 року (т.2 а.п.13).

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №10-12/1189-С/21 від 20 серпня 2021 року в результаті вчиненої обвинуваченим ДТП ОСОБА_12 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми - лінійного перелому кісток склепіння та основи черепа (з боку лівої тім`яної кістки з розповсюдженням на потиличну кістку зліва), масивних субарахноїдальних (під м`які мозкові оболонки) крововиливів як з боку склепіння, так і основи головного мозку, мозочка, масивних крововиливів у борозни та шлуночки головного мозку, синця на тлі травматичного набряку м`яких тканин голови з масивними крововиливами у підлеглі м`які тканини з боку лівої тім`яної та потиличної ділянки, крововиливів у апоневроз цієї ділянки; саден по ходу лівої надбрівної дуги; перелому-розриву міжхребтового диску на рівні VII шийного та І грудного хребців без ушкодження спинного мозку та масивними крововиливами у навколохребтову клітковину шийного відділу хребта; неповного перелому грудини на межі тіла та рукоятки; неповних прямих переломів лівих 2-6 ребер по середньо-ключичній лінії без ушкодження плеври; розриву стінки аорти грудного відділу з масивними крововиливами у зовнішню стінку та навколишню клітковину без внутрішньо плевральних крововиливів; забою тканини легенів із розривами й масивними підплевральними крововиливами у прикореневих зонах; перелому-розриву правого крижо-здухвинного зчленування та лонного зчленування; закритого косо-поперечного перелому лівої ліктьової кістки в нижній третині; косо-поперечного уламкового перелому лівої малогомілкової кістки в нижній третині (висота від підошовної поверхні стопи до лінії перелому 11 см) та поперечного перелому лівої великогомілкової кістки в нижній третині (висота від підошовної поверхні стопи до лінії перелому 6,5 см). Від отриманих тілесних ушкоджень унаслідок ДТП настала смерть ОСОБА_12 , причиною якої була закрита черепно-мозкова травма, що супроводжувалось переломами кісток черепа, крововиливами під оболонки, шлуночки головного мозку та призвело до виникнення гострого розладу мозкового кровообігу (т.1 а.п. 220 - 224).

Таким чином, наведені вище показання свідка ОСОБА_15 , дані протоколів огляду та слідчого експерименту (з додатками), технічного носія інформації з відеозаписом, висновки експертних досліджень узгоджуються між собою та підтверджують зміст один одного, через це об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам немає та місцевий суд правильно поклав їх до доказової бази при ухваленні вироку.

Водночас наданий стороною захисту висновок судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/121-22/5511-ІТ від 10 червня 2022 року (т.2 а.п.148-150), за змістом якого водій автомобіля «Dodge Journey» ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР України, але в його діях відсутні невідповідності вимогам ПДР, які би з технічної точки перебували у причинному зв`язку з настанням ДТП, виникненню якої обвинувачений не мав технічної можливості запобігти шляхом виконання вимог ПДР України, підлягає критичній оцінці, зважаючи на те, що наведені в ньому твердження повністю спростовуються наведеною вище сукупністю доказів, зокрема: показаннями свідка ОСОБА_15 про те, що, виходячи з умов дорожньої обстановки, ОСОБА_10 мав об`єктивну можливість бачити ОСОБА_12 як у момент її виходу на проїзну частину, так і тоді, коли вона вийшла із-за його автомобіля, та швидкість руху транспортного засобу «Dodge Journey» була приблизно такою ж, як і швидкість руху автомобіля під його ( ОСОБА_15 ) керуванням; протоколом слідчого експерименту від 21 грудня 2021 року з додатками, в ході якого під час відтворення умов ДТП також установлено, що обвинувачений мав своєчасно виявити пішохода; протоколу огляду відеозапису (наданого свідком ОСОБА_15 ) від 22 жовтня 2021 року з долученим до нього технічним носієм інформації, відповідно до якого водій транспортного засобу «Ford C-MAX» в аналогічній дорожній ситуації своєчасно виявив ОСОБА_12 і з метою уникнення наїзду на неї пригальмував, до того ж, не в екстрений спосіб; висновком комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №27997/27998/31778/1198/1199/1200 від 28 січня 2022 року з доданою фототаблицею, яким підтверджено те, що ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.3, 12.4, 12.9 «б» ПДР України й мав технічну можливість уникнути наїзду на ОСОБА_12 шляхом виконання ним вимог п.12.3 ПДР України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру, проте дії обвинуваченого не відповідали вимогам п.12.3 ПДР України та з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Окрім того, мотивувальна частина наданого стороною захисту висновку експертизи свідчить про те, що експерт у ході його надання не аналізував відеозапис, який є засобом об`єктивного контролю та має надважливе значення в світлі обставин цієї справи, з нього чи з інших джерел самостійно не встановлював швидкість руху автомобіля, під керуванням обвинуваченого, а виходив виключно з твердження, що згадана швидкість складала 50 км/год і повідомлених у заяві сторони захисту про призначення експертизи відомостей: «… момент виходу пішохода на проїзну частину ОСОБА_10 було об`єктивно не видно», які є неспроможними та спростовані викладеними вище доказами.

Так, для проведення цієї експертизи її ініціатором було надано лише частину доказів, зібраних в ході досудового розслідування, а саме копії: протоколу огляду місця ДТП зі схемою, висновку експерта №КСЕ-10/121-21/11931, пояснень свідків і підозрюваного. Разом з тим, експерту не надано відеофіксацію з реєстратора автомобіля свідка ОСОБА_15 , протокол слідчого експерименту з додатками, що безумовно позначилось як на повноті проведеного дослідження, так і спроможності сформованого висновку.

Додатково слід зазначити й про те, що, на відміну від судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/121-22/5511-ІТ, судова транспортно-трасологічна, автотехнічна, фототехнічна експертиза та експертиза відео-, звукозапису №27997/27998/31778/1198/1199/1200 мала комплексний характер, здійснена одночасно трьома експертами, які є фахівцями в конкретно вузько визначеній спеціальності, її проведено повно, всебічно та з дослідженням усіх доказів у матеріалах кримінального провадження.

Отже, оскільки висновок судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/121-22/5511-ІТ від 10 червня 2022 року підлягає критичній оцінці та відхиленню судом, то колегія суддів уважає безпідставними доводи сторони захисту про наявність у цьому провадженні двох висновків судової автотехнічної експертизи, які суперечать один одному.

Необгрунтованими є також твердження захисника про помилкову кваліфікацію судом першої інстанції дій пішохода.

Так, диспозицією ч.2 ст.286 КК України передбачено відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть іншої особи.

Об`єктивна сторона цього злочину включає три обов`язкові ознаки: діяння - порушення правил безпеки дорожнього руху; наслідки /у вигляді заподіяння смерті іншій людині; причинний зв`язок між порушенням правил безпеки дорожнього руху і зазначеними наслідками.

Використання правил встановлення необхідного причинного зв`язку, які покладено в основу практичного застосування теорії необхідного спричинення, дозволяє встановити, що у процесі послідовного розвитку протиправної дії в часі суспільно небезпечний наслідок з необхідністю походить від конкретного діяння, вчиненого особою, а не знаходиться щодо нього у випадковому відношенні. Діяння повинно породжувати наслідки як результат негативного, руйнівного впливу на об`єкт кримінально-правової охорони, коли діяння є головною і визначальною умовою настання суспільно небезпечного наслідку. Це правило, в тих ситуаціях, коли в розвиток причинного ряду втілюються дії інших осіб, що, відповідно, обумовлює необхідність наступної юридичної оцінки декількох чинників, які певною мірою впливають на настання передбачених законом наслідків, є ключем до розв`язання питання про наявність (відсутність) підстави кримінальної відповідальності конкретної особи. Порушення ПДР України пішоходом не виключає кримінальної відповідальності водія транспортного засобу, який порушив ці Правила, спричинив пішоходу фізичну шкоду, і порушення водієм ПДР України є головною умовою заподіяння суспільно небезпечних наслідків, перебуває з ними в необхідному причинному зв`язку.

Із наведених вище доказів убачається, що пішохід ОСОБА_12 переходила проїзну частину за декілька метрів поза межами пішохідного переходу. Однак незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_10 , який до того ж, порушував швидкісний режим у межах населеного пункту, зобов`язаний був виконати вимогу п.12.3 ПДР України та негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Обвинувачений мав технічну можливість уникнути наїзду на ОСОБА_12 шляхом виконання ним вимог п.12.3 ПДР України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру, проте його дії не відповідали цим вимогам і з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Таким чином, знаходження пішохода на проїзній частині дороги не звільняє водія від виконання вимог зазначеного вище пункту ПДР України та відповідно не спростовує винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Апеляційний суд не погоджується і з доводами сторони захисту про неналежність та недопустимість відеозапису ДТП.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому КПК України. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових і фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.

Згідно з ч.4 ст.132 КПК України для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за ст.163 КПК України, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді тимчасового доступу до документів і речей.

У судовому засіданні першої інстанції свідок ОСОБА_15 підтвердив те, що після зіткнення він зупинився та надав відеозапис із камери реєстратора його автомобіля одному з поліцейських патрульної поліції, які прибути на місце ДТП шляхом надсилання його через додаток «Телеграм», вважаючи що згаданий запис буде важливим для слідства. Будь-яким іншим особам, окрім обвинуваченого, відеозапис не надавав.

Тобто відеозапис свідком ОСОБА_15 було надано за його ініціативою і доброю волею.

У цей же день (08 травня 2021 року) відразу після ДТП відповідно до постанови слідчого про визнання речовим доказом названий вище відеозапис був виданий слідчому під час огляду місця події (ДТП) працівником патрульної поліції м. Харків (який прибув на місце ДТП першим і якому свідок ОСОБА_15 надав в електронному вигляді відеозапис з відеореєстратора) шляхом переміщення його на DVD-R диск «ARTEX 16x», визнано цей запис речовим доказом і долучено його до матеріалів кримінального провадження (т.2 а.п.44).

Затим 08 травня 2021 року слідчим проведено огляд зазначеного вище технічного носія інформації з відеозаписом, про що складено відповідний протокол (т.2 а.п.45).

Як установлено вище, відеозапис було видано слідчому в ході огляду місця події (ДТП), а згідно з ч.3 ст.214 КПК України огляд місця події може проводитися до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань і вимагає негайного внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після його завершення. До вказаного моменту будь-які слідчі дії з цим відеозаписом не здійснювались і не проводились.

Після огляду місця ДТП у цей же день (08 травня 2021 року) було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Водночас колегія суддів зауважує, що документом як одним із джерел доказів відповідно до ст.99 КПК України є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали відеозапису та електронні носії інформації.

Згідно із Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» (ст.5), ДСТУ 7157:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11 березня 2010 року №8 «Інформація тадокументація. Видання електронні. Основні види та вихідні відомості», електронним є документ, де інформація подана у формі електронних даних і для використання якого потрібні засоби обчислювальної техніки. Диски як матеріальні носії є способом збереження інформації з електронного документа, головною особливістю якого євідсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія, де оригінал електронного документа може існувати на різних носіях, оскільки відповідно до ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Долучений до матеріалів провадження DVD-R-диск з відеозаписом події ДТП був виготовлений у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на відеореєстраторі в електронному вигляді у вигляді файлів. Таким чином, записаний на технічний носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Матеріали кримінального провадження не містять будь-яких об`єктивних даних про те, що надісланий свідком ОСОБА_15 відеозапис містить відомості, створені не відеореєстратором під час ДТП, що сталася 08 травня 2021 року, а в інший час чи за інших обставин або спосіб. Навпаки самим обвинуваченим не заперечується та підтверджено під час допиту факт керування ним автомобілем і здійснення наїзду на ОСОБА_12 за встановлених відеофіксацією дати, місця й часу.

При цьому, згаданий вище відеозапис перевірявся на предмет достовірності експертним шляхом, за результатом чого надано висновок експертизи №27997/27998/31778/1198/1199/1200 від 28 січня 2022 року, відповідно до якого цей відеофайл, який міститься на технічному носієві інформації, ознак монтажу, змін, переривань чи інших втручань не містить (т.2 а.п.12-40).

З огляду на викладені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд не вбачає достатніх і виправданих підстав для визнання технічного носія інформації з відеозаписом ДТП і протоколу його огляду недопустимими чи неналежними доказами.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що постанову про визначення підслідності прийнято процесуальним керівником у кримінальному провадженні, який не мав повноважень на зміну підслідності та в ній відсутнє посилання на обґрунтування неефективності досудового розслідування, у зв`язку з чим докази в кримінальному провадженні були отримані неуповноваженим органом, є неспроможними.

Згідно з хронологією вчинення дій і прийняття рішень по справі 08 травня 2021 року за №0000647 до Єдиного реєстру досудових розслідувань унесено відомості за фактом здійснення ОСОБА_10 , який керував автомобілем «Dodge Journey», 08 травня 2021 року приблизно о 09 годині 40 хвилин по вул. Тюрінській зі сторони вул. Віринської в напрямку просп. Московського навпроти буд.№ 135-А по просп. Московському в м. Харків наїзду на пішохода ОСОБА_12 , у результаті чого їй заподіяно тілесні ушкодження, що спричинили смерть (т.1 а.п.156). Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося слідчими СУ ГУНП у Харківській області.

Затим за постановою прокурора відділу Харківської обласної прокуратури від 05 жовтня 2021 року подальше досудове розслідування цього кримінального провадження доручено здійснювати СВ Харківської РУП №2 ГУНП у Харківській області з тих підстав, що кримінальне правопорушення вчинене на території Московського р-ну м. Харків, тобто в межах територіальної юрисдикції вказаного вище управління поліції (т.1 а.п.231-232).

Приписами ч.2 ст.218 КПК України (в редакції, яка діяла на час винесення прокурором постанови про визначення підслідності) передбачено, що якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо запровадження діяльності Бюро економічної безпеки України та пов`язаного з цим удосконалення роботи деяких державних правоохоронних органів" від 17 листопада 2021 року №1888-IX норми цієї частини викладено у такій редакції: "Якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він зобов`язаний протягом п`яти днів з дня встановлення таких обставин письмово повідомити про них прокурора та проводити розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Прокурор розглядає письмове повідомлення слідчого протягом десяти днів з дня його отримання та в разі підтвердження наведених у ньому обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності.

Прокурор у разі самостійного встановлення обставин, що свідчать про необхідність визначення іншої підслідності, протягом десяти днів з дня встановлення таких обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності".

Варто зауважити, що згідно з п.15 ч.1 ст.3 КПК України прокурор це особа, яка обіймає посаду, передбачену ст.15 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень.

Водночас ч.2 ст.15 цього Закону України передбачено, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

Отже, із системного тлумачення наведених вище норм, зокрема, ч.2 ст.218 КПК України (як у редакції на час винесення прокурором постанови про визначення підслідності, так і на час судового розгляду) та ст.15 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що законодавець наділив прокурора повноваженнями визначати підслідність кримінального провадження у випадках, передбачених ч.1 ст.218 КПК України, при цьому, не роблячи акцент на тому чи обіймає він адміністративну посаду в системі прокуратури України.

З огляду на викладене вище, доводи захисника про те, що прокурор при визначенні підслідності діяв поза межами наданих повноважень є безпідставними.

Окрім того, підслідність кримінальних проваджень визначається виключно кримінальним процесуальним законом, а саме ст.216 КПК України.

За змістом ч.1 ст.216 КПК України слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст.218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Інститут підслідності покликаний оптимізувати діяльність органів, що здійснюють досудове розслідування, з метою його найбільш ефективної та результативної організації для досягнення завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України.

У розумінні п.2 ч.3 ст.87 КПК України реалізація органами досудового розслідування своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, як підстава для визнання доказів недопустимими означає вчинення дій чи прийняття рішень, які не належать до предмета відання цих органів.

Нормативна вимога проведення процесуальних дій уповноваженими суб`єктами покликана забезпечити вчинення цих дій особами з необхідною кваліфікацією, які виконують свої професійні обов`язки в умовах передбаченого законом контролю і у визначений правовий спосіб. Якщо орган розслідування здійснює слідчі дії прямо передбачені КПК України, такі дії не вважаються «реалізацією повноважень, не передбачених КПК» України у значенні п.2 ч.3 ст.87 КПК України та не призводять до наслідку автоматичного визнання доказів недопустимими.

Як уже зазначалося вище, подальше здійснення досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні правомірно доручено СВ Харківської РУП №2 ГУНП у Харківській області, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Слідчими цього відділу й було закінчено досудове розслідування.

Таким чином, у цьому кримінальному провадженні подальше досудове розслідування доручено в межах одного органу слідчому підрозділу Національної поліції нижчого рівня, уповноваженому на здійснення досудового розслідування, без порушення правил підслідності, які визначені у ст.216 КПК України.

Тому аргументи захисника про недопустимість доказів через допущення порушень у ході прийняття прокурором постанови про визначення підслідності є неспроможними.

Водночас апелянт помилково ототожнює винесення прокурором постанови щодо визначення підслідності з прийняттям керівником чи заступником керівника прокуратури постанови про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування в разі неефективного досудового розслідування в порядку ч.5 ст.36 КПК України.

Окрім того, захисник в апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд у вироку змінив зміст пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, яке є незрозумілим і неконкретним, не вказавши, що пішохід ОСОБА_12 була перешкодою для руху як це констатовано в обвинувальному акті, не встановив механізм розвитку ДТП.

Однак такі доводи є необґрунтованими.

Так, співставлення змісту обвинувального акта й оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження та встановив обставини вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в межах пред`явленого йому обвинувачення, не допустивши вихід за межі, встановлені в ст.337 КПК України. Також у формулюванні обвинувачення, визнаного першою судовою інстанцією доведеним, детально наведено механізм розвитку ДТП, у тому числі констатовано, що ОСОБА_10 , керуючи технічно справним транспортним засобом «Dodge Journey» рухався у крайній лівій смузі по вул. Тюрінській зі сторони вул. Віринської в напрямку просп. Московського в м. Харків зі швидкістю 65 км/год, що є порушенням вимог п.12.4 ПДР України, в ході чого на відрізку дороги навпроти буд. АДРЕСА_2 при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, побачивши, що поза його межами проїзну частину в напрямку руху справа наліво по ходу руху його автомобіля переходить пішохід ОСОБА_12 , яку пропускає транспортний засіб «Ford C-Max», що рухався в крайній правій смузі, ОСОБА_10 в порушення вимог п.12.3 ПДР України проявив неуважність, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху транспортного засобу аж до його зупинки або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого вчинив наїзд на ОСОБА_12 . У результаті ДТП їй було заподіяно тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

Позбавлені підстав посилання апелянта на нероз`яснення місцевим судом змісту пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, оскільки обвинувачений на запитання суду першої інстанції про це, намагався домогтися не роз`яснення суті обвинувачення, а розкриття змісту доказів, якими воно обґрунтовується, що є предметом подальшого судового розгляду. Суть же обвинувачення відповідно до обвинувального акта йому ОСОБА_10 оголошено та роз`яснено в судовому засіданні місцевого суду. При цьому, подальша правова позиція та показання ОСОБА_10 свідчать про повне розуміння ним інкримінованих йому обставин.

Відповідно до ст.291 КПК України в обвинувальному акті органом досудового розслідування були зазначені та в судовому засіданні судом першої інстанції встановлені всі передбачені ч.1 ст.91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, і зазначені обставини відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення є конкретним і зрозумілим, зокрема, в ньому наведено: місце, дату й час вчинення обвинуваченим наїзду на пішохода, швидкість руху ОСОБА_10 , вимоги ПДР України, які ним були порушені та котрі з них знаходяться в прямому причинному зв`язку з вчиненням ДТП, заподіяні ОСОБА_12 тілесні ушкодження, а також виокремлено серед них ті ушкодження, що спричинили смерть пішохода.

Доводи захисника з приводу безпідставної відмови судом першої інстанції в задоволенні клопотання про допит експертів та слідчих не знайши свого підтвердження. З матеріалів провадження не встановлено й стороною захисту не наведено підстав стверджувати про те, що слідчі та експерти могли повідомити суду невідомі або ж інші відомості, які мали би значення для встановлення суттєвих обставин учиненого злочину, з урахуванням того факту, що наведена вище сукупність доказів містить повні й вичерпні відомості щодо обставин ДТП, а в протоколах слідчих дій і висновках експертиз із достатньою повнотою наведено відповідні дані, які не потребують додаткового уточнення чи роз`яснення, а тому нездійснення допиту експертів та слідчих не перешкодило з`ясуванню істини по справі.

Отже, на переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_10 було пред`явлено обвинувачення, надавши доказам оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував обставини й ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином і призвело до невідворотних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_18 , особу й посткримінальну поведінку обвинуваченого, який не судимий, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, не надав належний критичний осуд своєї кримінально протиправної поведінки, намагаючись перекласти свою винуватість на іншого учасника ДТП, не вживав заходів, спрямованих на відшкодування заподіяної шкоди потерпілій, віктимну поведінку пішохода, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

На думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_10 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке не є максимальним за розміром, та з позбавленням права керувати транспортними засобами на максимальний строк.

Колегія суддів ураховує те, що обвинувачений одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, однак ці дані з огляду на викладені вище обставини, що мають правове значення при обранні заходу примусу в їх сукупності, не свідчать про явну несправедливість призначеного ОСОБА_10 покарання, не є мотивованою й достатньою підставою для зміни способу виконання чи пом`якшення заходу примусу обвинуваченому.

Таким чином, призначене ОСОБА_10 відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого ухвалити законне, обґрунтоване та правильне судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 02 серпня 2023 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4