ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/30411/23

Провадження № 11-кп/4820/440/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції в залі суду апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 квітня 2024 року у кримінальному провадженні №0003445, внесеномудо ЄРДР 28 вересня 2023 року стосовно,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Коржівці, Деражнянського району Хмельницької області, громадянки України, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої 17 серпня 2023 року Хмельницьким міськрайонним судом за ст. 185 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 5 років. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням на один рік,

визнаною винною за ст. 186 ч. 4 КК України, та засуджено до покарання у виді 7 років 3 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 ч. 1 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Хмельницького міськрайонного суду від 17 серпня 2023 року та призначено остаточне покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі,

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_6 , будучи раніше судимою за умисні злочини проти власності, на шлях виправлення не стала і повторно вчинила новий умисний, корисливий злочин за наступних обставин.

27 вересня 2023 року, близько 11 год. 00 хв., ОСОБА_6 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи поблизу залізничного вокзалу станції «Хмельницький», що розташований по АДРЕСА_2 помітила знайому їй ОСОБА_8 та розпочала розмову з останньою, в ході якої в неї виник злочинний умисел, спрямований на незаконне відкрите викрадення особистого майна потерпілої.

Тоді ж, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_6 в ході розмови запропонувала потерпілій ОСОБА_8 пройти до бетонних плит, які розміщені поруч вказаного залізничного вокзалу та відійшовши разом з потерпілою до зазначених плит за географічними координатами 49,4161319, 27,0116697 діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, достовірно знаючи і розуміючи, що в країні діє воєнний стан, який введений на всій території України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в України», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX та Указом президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженого Законом України № 3057-IX від 2 травня 2023 року, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року, строком на 90 діб, затвердженого Указом Президента України №734/2023 від 6 листопада 2023 року, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою незаконного відкритого викрадення чужого майна, наблизилась до потерпілої ОСОБА_8 , та перебуваючи в положенні стоячи навпроти неї, долонею правої руки нанесла їй близько трьох ударів в область обличчя, від яких остання присіла на землю, а ОСОБА_6 , в свою чергу, долонею правої руки нанесла ще два удари в область обличчя ОСОБА_8 , після чого з правої кишені штанів, в які була одягнута потерпіла вийняла мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi Note 9», блакитного кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , оперативна пам`ять 4+2 Gb, вартістю 3256 грн. 67 коп., таким чином відкрито його викрала.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна потерпілої, ОСОБА_6 , перебуваючи навпроти ОСОБА_8 , під загрозою застосування насильства, висловила вимогу останній, роззутися та негайно віддати їй належні потерпілій кросівки марки «Lady Lity» Desighn Sneakers» чорного кольору, вартістю 664 грн. 66 коп., після чого потерпіла ОСОБА_8 їх зняла, а ОСОБА_6 , взувши їх на себе, умисно відкрито викрала кросівки та залишила місце вчинення кримінального правопорушення. Такими діями ОСОБА_6 заподіяла потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 3921 грн. 33 коп.

Судом визнано, що своїми умисними діями, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 186 ч. 4 КК України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі, обвинувачена не погоджуючись з ним, просить його змінити пом`якшити їй покарання.

Свої вимоги аргументує тим, що обставини вчинення нею злочину, викладені у вироку, не відповідають дійсності, насправді вона нанесла потерпілій лише 2 удари, телефон було вилучено у неї на другий день 28.09.2023 працівниками поліції, слідчий експеримент проведений зі свідками, також не встановлюють обставини вчинення злочину, викладені у вироку.

Вказує, що свідки під час проведення слідчого експерименту перебували в стані алкогольного сп`яніння, в судові засідання з`являлися також в стані алкогольного сп`яніння, через, що розгляд справи відкладався. Тому вважає, що у суду не було підстав об`єктивно сприймати такі свідчення.

Просить врахувати те, що вона визнала свою вину у вчиненому, але суд цього при призначення покарання не врахував.

Вважає, що їй неправильно призначено покарання шляхом часткового приєднання покарання за попереднім вироком, оскільки вона відбувала покарання умовно.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного перегляду провадження, обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник підтримали апеляційну скаргу, подану обвинуваченою, прокурор заперечував проти даної апеляційної скарги, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої задоволенню не підлягає та виходить з наступного.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що за наслідками судового розгляду судом було постановлено законне, обґрунтоване та мотивоване судове рішення з додержанням вимог ст. 370 КПК України, норм матеріального та процесуального права, постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у відповідності до ст. 94 КПК України з наведенням відповідних мотивів.

Згідно ст. 84 КПК України - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст.85 КПК України - належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 за ст.186 ч. 4 КК України цих вимог закону дотримався, а доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 про невідповідність доказів на підтвердження її вини є безпідставними та спростовані дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, які були перевірені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду провадження.

Колегія суддів відкидає апеляційні твердження обвинуваченої ОСОБА_6 про нанесення потерпілій ОСОБА_8 лише двох ударів , оскільки ця версія захисту ретельно вивчалася судом, цілком спростована дослідженими під час судового розгляду доказами з наведенням у вироку відповідних докладних мотивів прийнятого рішення.

Заподіяння ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_8 п`ять ударів в область обличчя підтверджується поясненнями самої потерпілої, наданими в суді першої інстанції, згідно яких 27 вересня 2023 року до обіду вона біля автовокзалу, що поруч з залізничним вокзалом, зустріла знайому ОСОБА_9 , яка почала висловлювати до неї претензії з проводу того, що потерпіла з нею не привіталася, на що остання зазначила, що не бажає говорити. Після того вони пішли до бетонних плит, де ОСОБА_6 нанесла їй долонею руки спочатку біля трьох ударів по обличчю, потім долонею іншої руки ще два удари по обличчю, після чого з правої кишені джинсів, в які була одягнута потерпіла вийняла належний їй мобільний телефон марки «Xiaomi» блакитного кольору. Після того висловила вимогу останній роззутися та негайно віддати їй кросівки чорного кольору. Вона виконала вимоги ОСОБА_6 , та взула кросівки на себе, пішла з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Надаючи оцінку вказаному доказу, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов до висновку, що покази потерпілої ОСОБА_8 про обставини вчинення злочину обвинувачено., зокрема про кількість нанесених їй ударів, є послідовними, не викликають будь-якого сумніву у їх достовірності та узгоджуються з іншими доказами, зокрема, даними з протоколів слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та їх показань на досудовому розслідування та в суді першої інстанції.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту 13.10.2023 року ( а.с. 61-64 т.1) його було проведено слідчим ОСОБА_14 за участю потерпілої ОСОБА_15 , спеціаліста ОСОБА_16 та статиста ОСОБА_17 , із застосуванням відеозапису слідчої дії. З його змісту вбачається, що 28 вересня 2023 року вона зустрілась з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Близько 9 год. на пропозицію ОСОБА_9 поговорити обоє попрямували туди (показала рукою). При розмові ОСОБА_9 почала її бити, а саме завдала три удари по лівому вусі, по лівому вусі і щоці два рази. Забравши з кишені штанів телефон, наказала роздягтись повністю. Після відмови знову вдарила її по потилиці, порвала свої кросівки та взула зняті кросівки потерпілою. В подальшому вони пішли далі і сиділи разом. Також із ОСОБА_10 був чоловік на ім`я ОСОБА_18 . Обставини вказані потерпілою під час слідчого експерименту узгоджуються з її показами в суді.

Результати слідчого експерименту повністю зафіксовані слідчим у вказаному протоколі з диском відеозапису, складеними з додержанням вимог ст. 240 КПК України.

Проаналізувавши зміст даного протоколу слідчого експерименту, колегія суддів вважає, що покази потерпілої, надані суду та під час слідчого експерименту в частині обставин вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою ОСОБА_6 містять аналогічні відомості про передумови конфлікту між нею та ОСОБА_6 , характер дії щодо неї, кількість та локалізацію завданих обвинуваченою ударів в обличчя а також місце їх заподіяння.

Окрім цього, колегія суддів виходить з того, що обвинувачена ОСОБА_6 не заперечує факту нанесення ударів потерпілій ОСОБА_8 27.09.2023 року. В той же час, кількість тілесних ушкоджень, які ставляться під сумнів обвинуваченою, жодним чином не впливає на кримінально - правову кваліфікацію інкримінованого їй правопорушення за ст. 186 ч.4 КК України.

Апеляційні вимоги обвинуваченої про те, що слідчий експеримент, проведений зі свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не містить дійсних обставин, встановлених слідством та судом у вироку, перебування свідків під час цієї слідчої дії в стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів відкидає з огляду на наступне.

Під час проведення слідчого експерименту зОСОБА_13 від 28.09.2023 року останній показав, що 27.09.2023 року близько 10 год. він зустрівся зі своєю знайомою ОСОБА_10 біля магазину «Принцип» поблизу залізничного вокзалу що у м.Хмельницькому. В подальшому вони пішли до магазину «Струмочок», придбали там алкогольні напої та попрямували до АДРЕСА_3 щоб вжити їх. За вказаною адресою знаходились дві жінки, одна з яких була знайома на ім`я ОСОБА_9 та ОСОБА_19 , при цьому ОСОБА_9 взувала взуття ОСОБА_19 . На запитання ОСОБА_13 з приводу даної ситуації, ОСОБА_9 відповіла «яка йому різниця». Надалі спілкуючись з ОСОБА_19 , вона йому повідомила що ОСОБА_9 забрала у неї взуття. Свідок ОСОБА_13 під час проведення даної слідчої дії продемонстрував також місце події, яка відбулась 27.09.2023 року та місце знаходження ОСОБА_9 та ОСОБА_19 (а.с.117-120 т.1).

Аналогічні свідчення під час проведення слідчого експерименту повідомила свідок ОСОБА_12 , які зафіксовані слідчим у відповідному протоколі проведення слідчого експерименту від 28.09.2023 року (а.с.113-116 т.1).

Виходячи з відеозаписів проведення слідчих експериментів від 28.09.2023 року за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , останні спокійно, чітко та зрозуміло розповіли про обставини, час та місце події, підтвердили факт неодноразового нанесення ударів рукою обвинуваченої ОСОБА_6 по обличчю потерпілій ОСОБА_8 , під час конфлікту між ними, та заволодіння обвинуваченою речами, які належали потерпілій. Аналогічні пояснення про обставини вчинення злочину ОСОБА_6 були дані свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 під час їх допиту в суді. За таких обставин, колегія суддів вважає, що покази свідків є достовірними та такими, що узгоджуються із іншими доказами в кримінальному провадженні.

Відтак, враховуючи, що матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протоколи слідчих експериментів від 28.09.2023 року зі свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 із додатками до них відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема положенням ст.ст.104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст.240 КПК України, підстав для визнання відомостей, відображених у вказаних процесуальних документах, недопустимими, колегія апеляційного суду не вбачає.

Апеляційна скарга обвинуваченої не містить обставин на підтвердження підстав для обмови ОСОБА_6 свідками та потерпілою, наявності у них особистих неприязнених стосунків, ворожнечі, майнових спорів та ін.. до подій до відбувалися 27.09.23 року. Свідки та потерпіла були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, приведені до присяги у відповідності з вимогами КПК України. Отже, апеляційні твердження обвинуваченої ОСОБА_6 про недостовірність показів свідків, їх перебування у стані алкогольного сп`яніння під час проведення слідчих дій та допиту в суді, апеляційний суд вважає надуманими, оскільки такі обставини нічим не підтверджуються.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинуваченої ОСОБА_6 про пом`якшення покарання, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню та виходить з наступного.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченій ОСОБА_6 колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

2) Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинуваченої ОСОБА_6 про пом`якшення покарання колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті 186 ч.4 КК України, суд дотримався вимог ст. 50,65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачена, зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинила тяжкий, умисний злочин - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

У якості обставин, обтяжуючих покарання за ст. 67 КК України, суд правильно врахував скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння. Обставинами, пом`якшуючими покарання згідно ст. 66 КК України, судом визнано є щире каяття.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд повною мірою зважив і на відомості що характеризують її особу, яка будучи засудженою вироком Хмельницького місьрайонного суду 17.08.23 року за ст. 185 ч.4 КК України до п`яти років позбавлення волі з випробуванням на 1 рік з застосуванням ст. 75,76 КК України, вчинила новий злочин протягом іспитового строку, не працює, за місцем мешкання характеризується негативно, неодружена, утриманців немає, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та з урахуванням наведених обставин призначив покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 186 ч.4 КК України.

Виходячи з положень ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

З аналізу положень зазначеної статті КК України вбачається, що її застосування є правом, а не обов`язком суду, і можливе у виключних випадках - за наявності кількох (як мінімум двох) обставин, що пом`якшують покарання та обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі № 712/4384/20, наявність двох та більше пом`якшуючих обставин не є безумовною підставою для застосування ст.69 КК сукупність таких обставин повинна істотно знизити тяжкість вчиненого злочину.

Отже колегія суддів вважає, що для застосування судом положень ст.69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Обставини, на які посилається обвинувачена ОСОБА_6 в частині визнання вини у вчиненому злочині за обставин, встановлених слідством, були ретельно проаналізовані судом при вирішенні питання про міру покарання та стали підставою для призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ст. 186 ч.4 КК України, з чим погоджується і колегія суддів. Зважаючи на викладені обставини та приймаючи рішення за апеляційними вимогами про призначення обвинуваченій ОСОБА_6 менш суворого покарання з застосуванням ст. 69 КК України або ст. 75 КК України колегія суддів підстав не знаходить.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих обвинувачену, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційні скарги захисту не містять.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 про неправильне застосування судом кримінального закону, колегія судів вважає, що вони також є безпідставними.

Ст. 71 КК України, якою передбачений порядок призначення покарань за сукупністю вироків встановлено - якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно рекомендації, викладених в п.25 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» покарання за сукупністю вироків (ст. 71 КК) призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили. При застосуванні правил ст. 71 КК судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 17 серпня 2023 року Хмельницьким міськрайонним судом за ст. 185 ч. 4 КК України ОСОБА_6 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком 5 років та на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на один рік. Згідно протоколу затримання 28 вересня 2023 року ОСОБА_6 була затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.4 КК України.

Враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_6 на шлях виправлення не стала, вчинила новий умисний корисливий злочинпід час іспитового строку, а тому колегія суддів вважає, що остаточне покарання обвинуваченій було обґрунтовано призначено судом за сукупністю вироків з застосуванням положень ст. 71 ч.1 КК України шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного судом за ст. 186 ч.4 КК України не відбутого покарання за попереднім вироком суду.

Згідно положень ст. 404 КПК України апеляційний суд здійснює перегляд кримінального провадження та судового рішення суду першої інстанції у межах апеляційних вимог, у даному випадку у межах апеляційних вимог захисту.

У підсумку, колегія суддів вважає, що остаточне покарання у виді позбавлення волі, призначене обвинуваченій ОСОБА_6 відповідає вимогам ст.65 КК України, принципам індивідуалізації, доцільності, справедливості, та визначеної у ст. 50 КК України мети покарання. Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, передбачених ст. 409 КПК України апеляційна скарга обвинуваченої не містить та колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405,407 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 квітня 2024 рокущодо ОСОБА_6 - залишити без зміни.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали безпосередньо до Верховного Суду, а особою, що тримається під вартою, протягом цього строку з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3