ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст. 263, ч.2 ст.185 КК України, -

встановив:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000038 від 05.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст. 263, ч.2 ст.185 КК України.

Обвинуваченому ОСОБА_5 судом в силу ч. 3 ст. 479-2 КПК України було роз`яснено можливість закриття кримінального провадження в частині обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

Обвинувачений ОСОБА_5 надав суду згоду на закриття кримінального провадження в частині обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

Прокурор ОСОБА_3 та захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні висловили думку про можливість закриття провадження в частині обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України відносно ОСОБА_5 у зв`язку із наданням згоди останнім на таке закриття.

Також, прокурором у судовому засіданні надано клопотання про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке мотивовано тим, що в зазначеному кримінальному провадженні існують ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема можливе переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Сторона захисту в судовому засіданні заперечувала проти клопотання прокурора, оскільки ризики є недоведеними та вважала за доцільне застосувати запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 , серед іншого, обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

12.02.2021 року, у вечірній час, у ОСОБА_5 , який перебував біля будинку АДРЕСА_1 , з корисливих мотивів, виник злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме автомобільних двірників з лобового скла автомобіля, який був припаркований біля вказаного будинку.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, 12.02.2021 року в вечірній час, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_5 підійшов до припаркованого біля будинку АДРЕСА_1 автомобіля марки «АЗЛК», моделі «214101», державний номер: НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_6 , та впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає та його злочинні дії залишаться непомітними, умисно, повторно та з корисливих мотивів, викрав з лобового скла вказаного автомобіля пару автомобільних двірників торгової марки «Velgio», вартістю 150 гривень за двірник, а всього майна, яке належить ОСОБА_6 на загальну суму 300 гривень.

Таємне викравши чуже майно, ОСОБА_5 покинув місце вчинення ним кримінального правопорушення, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальний збиток в розмірі 300 гривень.

Окрім того, 12.02.2021 року у ОСОБА_5 , який в нічний час перебував біля будинку АДРЕСА_1 , з корисливих мотивів, виник злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме автомобільних двірників з лобового скла автомобіля, який був припаркований біля вказаного будинку.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, 12.02.2021 року в нічний час, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_5 підійшов до припаркованого автомобіля марки «ВАЗ», моделі «2104», державний номер: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 , та впевнившись, що за них ніхто не спостерігає та його злочинні дії залишаться непомітними, умисно, повторно та з корисливих мотивів, викрав з лобового скла вказаного автомобіля пару автомобільних двірників торгової марки «Alka-Heyner», вартістю 150 гривень за двірник, а всього майна, яке належить ОСОБА_7 , на загальну суму 300 гривень.

Таємно викравши чуже майно, ОСОБА_5 покинув місце вчинення ним кримінального правопорушення, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальний збиток в розмірі 300 гривень.

Також, 13.02.2021 року у ОСОБА_5 , який в ранковий час перебував у дворі будинку АДРЕСА_2 , з корисливих мотивів, виник злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме автомобільних двірників з лобового скла автомобіля, який був припаркований у дворі вказаного будинку.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, 13.02.2021 року в ранковий час, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_5 підійшов до припаркованого у дворі будинку АДРЕСА_2 автомобіля марки «Nissan», модель «Tiida», державний номер: НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_8 , та впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає та його злочинні дії залишаться непомітними, умисно, повторно та з корисливих мотивів, викрав з лобового скла вказаного автомобіля пару автомобільних двірників торгової марки «AutoMax», вартістю 125 гривень за двірник, а всього майна, яке належить ОСОБА_8 , на загальну суму 250 гривень.

Таємно викравши чуже майно, ОСОБА_5 покинув місце вчинення ним кримінального правопорушення, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток в розмірі 250 гривень.

Окрім того, 13.02.2021 року у ОСОБА_5 , який в нічний час перебував у дворі будинку АДРЕСА_1 , з корисливих мотивів, виник злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме автомобільних двірників з лобового скла автомобіля, який був припаркований у дворі вказаного будинку.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, 13.02.2021 року в нічний час, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_5 підійшов до припаркованого у дворі будинку АДРЕСА_1 автомобіля марки «КІА», моделі «Picanto», державний номер: НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_9 , та впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає та його злочинні дії залишаться непомітними, умисно, повторно та з корисливих мотивів, викрав з лобового скла вказаного автомобіля пару автомобільних двірників торгової марки «GI-B», вартістю 250 гривень за двірник, а всього майна, яке належить ОСОБА_9 , на загальну суму 500 гривень.

Таємно викравши чуже майно, ОСОБА_5 покинув місце вчинення ним кримінального правопорушення, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальний збиток в розмірі 500 гривень.

Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується:

- за епізодом від 12.02.2021 року у вечірній час за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно (потерпілий ОСОБА_6 , сума шкоди 300 грн.);

- за епізодом від 12.02.2021 року у нічний час за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно (потерпілий ОСОБА_7 , сума шкоди 300 грн.);

- за епізодом від 13.02.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 , за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно (потерпілий ОСОБА_8 , сума шкоди 250 грн.);

- за епізодом від 13.02.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно (потерпіла ОСОБА_9 , сума шкоди 500 грн.).

09.08.2024 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-ІХ від 18.07.2024 року, яким підвищено суму для визнання крадіжки кримінально караним діянням, зокрема якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 5 підрозділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації злочинів або порушень, для яких сума неоподаткованого мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 ПКУ для відповідного року.

Згідно п.п. 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу, податкова соціальна пільга (для кваліфікації правопорушення), дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2021 складав 2270 грн 00 коп. А отже, сума соціальної пільги у 2024 році становить 1 514 грн 00 коп. (3 028 грн : 50% = 1 514 грн 00 коп.), а в 2021 році становила 1 135 грн 00 коп. (2 270 грн : 50% = 1135 грн 00 коп.).

Це вказує, що для кваліфікації правопорушення адміністративного чи кримінального (не розмір штрафу як покарання) неоподатковуваний мінімум у 2021 році становив 1135 грн 00 коп.

Отже, два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в розумінні ст. 51 КУпАП станом на 01.01.2024 складає 3028 грн 00 коп., а станом на 01.01.2021 складав 2270 грн 00 коп., тоді як на час інкримінованих подій у 2021 році розмір дрібної крадіжки складав 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що відповідно складало 227 грн 00 коп. (0,2 х (50% : 2270)) у 2021 році.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Аналізуючи наведені положення законів, слід дійти висновку, що відбулась втрата чинності закону, шляхом прийняття нового закону і відповідно визначення нових меж між адміністративним правопорушенням (дрібної крадіжки) та кримінальним правопорушенням (крадіжки). Бо наразі не є кримінально карним діянням викрадення чужого майна, вартість якого становить до 3028 грн 00 коп. у 2024 році, а у 2021 році, ураховуючи положення ст. 5 КК України, 2270 грн 00 коп. (часткова декриміналізація).

Таким чином, внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до ч. 3 ст. 479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у вчиненні крадіжки майна, повторно, сума шкоди у яких складає:

- 300 грн. за епізодом від 12.02.2021 року у вечірній час за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно (потерпілий ОСОБА_6 );

- 300 грн, за епізодом від 12.02.2021 року у нічний час за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно (потерпілий ОСОБА_7 );

- 250 грн., за епізодом від 13.02.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 , за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно (потерпілий ОСОБА_8 );

- 500 грн., за епізодом від 13.02.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно (потерпіла ОСОБА_9 ).

З огляду на вищевикладене у всій сукупності, а також враховуючи те, що ОСОБА_5 , якому роз`яснено наслідки закриття провадження з нереабілітуючих підстав та який добровільно надав свою згоду на закриття кримінального провадження в цій частині, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, суд вважає, що кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_5 у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України підлягає закриттю на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, визначені змістом ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд, відповідно до вимог ст.178 КПК, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу суд враховує засаду верховенства права, закріплену у ст.8 КПК України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ), яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», N 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX).

Суд оцінює тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, у тому числі за ч. 2 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна; вік та стан здоров`я обвинуваченого щодо якого відсутні документально підтвердженні відомості, які б перешкоджали триманню його під вартою.

Вищевикладені обставини свідчать про існування в даному кримінальному провадженні ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливе переховування обвинуваченого від суду, який в очікуванні можливо судового покарання може вчиняти такі спроби.

Також, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований, джерела його існування невідомі, раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів корисливої направленості, суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує доведений стороною обвинувачення ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливе вчинення іншого кримінального правопорушення.

Таким чином, вказані обставини свідчать, що в даному кримінальному провадженні існують доведені стороною обвинувачення ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема можливе переховування обвинуваченого від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, а тому суд дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів на даний час не можуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 та запобігти вищевказаним ризикам, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує 60 днів.

Вирішуючи у відповідності до положень ч.4 ст.183 КПК України питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Так, ОСОБА_5 обвинувачується, серед іншого, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, враховуючи майновий стан обвинуваченого, який офіційно не працює, має постійне місце проживання, чого не було спростовано прокурором, а також існування доведених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає за необхідне визначити розмір застави, у розмірі, визначеному п.2 ч. 5 ст. 182 КПК України, який буде відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Керуючись ст. ст. 369-372, 376 КПК України, суд, -

постановив:

Кримінальне провадження № 0000038 від 05.02.2021 року в частині обвинувачення ОСОБА_5 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185 КК України, закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

Клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 задовольнити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 06 грудня 2024 року.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_5 розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 80 (вісімдесяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу.

Обвинувачений ОСОБА_5 звільняється з-під варти після внесення застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_5 , вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

У разі внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_5 після звільнення з-під варти прибувати за кожною вимогою до суду, яким розглядається кримінальне провадження, протягом дії запобіжного заходу у виді застави.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати за кожною вимогою до суду;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та/або проживає без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи, контактних номерів мобільного телефону;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до суду без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави, суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого більш суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали суду в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та покладених на обвинуваченого обов`язків, в разі внесення застави, становить до 06 грудня 2024 року.

Ухвала в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Ухвала в частині закриття кримінального провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала в частині закриття кримінального провадження набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом. Не пізніше наступного дня після постановлення ухвали надсилати її копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію ухвали в суді.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

08.10.2024

Єдиний унікальний номер справи: №522/8008/21

Номер провадження № 1-кп/ 522/2261/24

Головуючий суддя ОСОБА_1