Судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-1709км24.
Більшістю голосів колегії суддів касаційну скаргу прокурора ОСОБА_2 задоволено повністю, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_3 задоволено частково. Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року щодо ОСОБА_4 змінено. Виключено з вироку та ухвали рішення про призначення ОСОБА_4 покарання на підставі статей 71, 72 Кримінального кодексу України (далі - КК) і ухвалено вважати його засудженим за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Вважаю таке рішення неправильним і таким, що суперечить вимогам закону виходячи з наступного.
Так, згідно з вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71 та ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків, з урахуванням вироку Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року, ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та штрафу в розмірі 850 грн, який треба виконувати самостійно.
Київський апеляційний суд ухвалою від 07 лютого 2024 року цей вирок залишив без змін.
У касаційних скаргах прокурор та захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виклали вимогу до суду касаційної інстанції про зміну оскаржуваних рішень, а саме виключення з оскаржуваних вироку та ухвали посилання на застосування при призначенні ОСОБА_4 покарання правил ст. 71 КК. Сторона захисту, окрім того, вважала за можливе застосувати до ОСОБА_4 положення ст. 75 КК. В обґрунтування своєї позиції сторони зазначили, що суди попередніх інстанцій застосували положення ч. 1 ст. 71 КК неправильно, оскільки строк давності виконання покарання у виді штрафу сплив на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 КК.
Інші судді, які входять у склад колегії, вважають, що оскільки на час ухвалення оскаржуваного вироку закінчився строк давності виконання покарання у виді штрафу (за вироком від 13.12.2019), то призначення покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність
Із такою позицією своїх колег не погоджуюсь з огляду на таке.
Нормами ст. 80 КК передбачено, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано, зокрема у строк 2 роки в разі засудження до покарання, менш суворого, ніж обмеження волі. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання.
У частині ч. 4 ст. 80 КК також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.
Як установили суди обох інстанцій ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.
Зокрема вироком Дарницького районного суду м. Києва від 13.12.2019 ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн, який ним не було сплачено, і це стороною захисту не заперечується. Вирок набрав законної сили 13.01.2021.
Окрім того, за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 30.06.2021 ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК на строк 1 рік 6 місяців, та на підставі ч. 3 ст. 72 КК ухвалено виконувати самостійно вирок від 13.12.2019 у виді штрафу в розмірі 850 грн.
Також, відповідно до положень ч. 3 ст. 80 КК перебіг строку давності виконання вироку зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються.
Відомостей про сплату ОСОБА_4 штрафу матеріали провадження не містять, як і не містять судових рішень про звільнення ОСОБА_4 від його сплати чи/або заміну несплаченої суми штрафу іншим видом покарання, як це передбачено нормами ч. 5 ст. 53 КК.
Відтак вважаю, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність застосування положень ч. 1 ст. 71 та ч. 3 ст. 72 КК при визначенні ОСОБА_4 остаточного покарання.
За таких обставин касаційні скарги прокурора та захисника слід було залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Суддя ОСОБА_1