Справа № 488/3999/24
Провадження № 1-кс/488/527/24
У Х В А Л А

іменем України

06.09.2024 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю адвоката ОСОБА_3 , розглянувши в порядку ст.206 КПК України скаргу про звільнення незаконно утримуваної особи,

В С Т А Н О В И В:

06.09.2024 року до Корабельного районного суду м. Миколаєва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення останнього, який незаконно утримується в обласному збірному пункті призовників м.Миколаєва, за адресою: АДРЕСА_1 .

Розгляд скарги призначено на 06.09.2024 року о 15-00 год. та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити участь ОСОБА_4 в судовому засіданні.

Участь ОСОБА_4 в судовому засіданні забезпечена не була, а згідно наданих суду заперечень ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній нібито призваний до військової служби та вибув зі збірного пункту, слідує до військової частини, розташованої поза межами територіальної підсудності Корабельного районного суду м.Миколаєва, а тому вказують про непідсудність даної скарги Корабельному районному суду.

Втім, суду не надано будь-яких доказів щодо даних обставин (зокрема щодо вибуття ОСОБА_4 з розпорядження згаданого збірного пункту), а представник заявника вказує про безпосереднє спілкування з ОСОБА_4 сьогодні вранці, коли останній повідомляв про його перебування на території обласного збірного пункту призовників м.Миколаєва, за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому зв`язок з ОСОБА_4 є недоступним.

За вказаного слідчим суддею продовжено розгляд скарги по суті заявлених вимог. Як слідує зі змісту скарги, 05.09.2024 року приблизно об 11-00 годині на блокпосту при в`їзді в м. Миколаїв на трасі Кривий Ріг-Миколаїв особами у військовій формі був затриманий ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого- він був доставлений до обласного розподільчого збірного пункту АДРЕСА_1 ), де його на теперішній час незаконно утримують.

В ході розгляду скарги представник ОСОБА_4 просив скаргу задовольнити з мотивів, наведених у ній. Стосовно копії витягу з наказу від 05.09.2024 року №404, на яку представник ІНФОРМАЦІЯ_3 посилався як доказ призову скаржника на військову службу, то адвокат вказує, що останній не може замінювати самого наказу про призов, а зміст останнього містить лише вказівку однієї службової особи іншій. За вказаного наполягає на тому, що його довіритель не продовжує утримуватись проти його волі без будь-якої правової підстави.

В призначений час представник ІНФОРМАЦІЯ_3 до суду не прибув, участь ОСОБА_4 , як вже зазначено, до суду не забезпечена.

Зміст заперечень т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 зводиться до тверджень про відсутність підстав розгляду даної скарги в порядку ст.206 КПК, а також повідомлено про здійснення призову ОСОБА_4 на військову службу і направлення останнього до військової частини.

В той же час, згідно доданого до заперечення витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 05.09.2024 р., останнім віддано наказ заступнику начальника даного ІНФОРМАЦІЯ_5 начальнику мобілізаційного відділенні призвати та направити для проходження військової служби за мобілізацією до В/ч НОМЕР_1 з 05.09.2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Натомість дані про реалізацію даного наказу, зокрема видання безпосереднього наказу про призов вищевказаної особи на військову службу, слідчому судді не надано.

За такого, відсутні будь-які докази, які свідчать про законність підстав утримання данної особи у вищевказаному розподільному пункті мобілізації.

Стосовно посилання Миколаївського ОТЦК щодо неналежності порушеного у скарзі питання до вирішення в порядку ст. 206 КПК, то слідчий суддя вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 206 КПК України, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Фактичні обставини, наведені у скарзі та повідомлені представником скаржника в ході її розгляду, вказують на те, що особа, в інтересах якої подана скарга, утримується примусово в умовах, які аналогічні для осіб, відносно яких обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, зокрема: доставлений примусово до закладу закритого типу, позбавлений можливості вільного пересування, тобто залишення даного збірного пункту за власним бажанням, позбавлений можливості використання мобільного зв`язку, утримується у приміщенні з ґратами. Цей елемент примусу вказує на позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Foka v. Turkey, заява № 28940/95, параграфи 74-79, 24червня 2008 р.).

Більш того, за посиланням представника скаржника, правове положення його довірителя є гіршим, адже він позбавлений можливості отримання правової допомоги та особистого спілкування з адвокатом.

Поняття позбавлення волі за змістом частини 1 статті 5 містить як об`єктивний елемент поміщення людини у певний обмежений простір на значний період часу, так і додатковий суб`єктивний елемент, який полягає в тому, що людина не давала законної згоди на таке поміщення («Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), § 74; «Станев проти Болгарії [ВП]» ( Stanev v. Bulgaria [GC]), § 117).

До відповідних об`єктивних факторів, які мають братись до уваги, належать: можливість покинути зону обмеження, рівень нагляду та контролю за переміщенням особи, ступінь ізоляції і наявність соціальних контактів («Гуццарді проти Італії» Guzzardi v. Italy), § 95; «Х.М. проти Швейцарії» (H.M. v. НОМЕР_2 ) § 45; «Х.Л. проти Сполученого Королівства» (H.L. v.the United Kingdom) § 91; та «Шторк проти Німеччини» ( Storck v. Germany), § 73).

Питання про можливість застосування статті 5 виникали в різних обставинах, у тому числі: поміщення осіб у психіатричні або соціальні установи ....(«Де Вільде, Оомс і Версип проти Бельгії» (De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium); «Нільсен проти Данії» (Nielsen v. Denmark); «Х.М. проти Швейцарії» (H.M. v. Switzerland); « Х.Л. проти Сполученого Королівства» ( H.L. v. the United Kingdom); «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany); «А. та інші проти Болгарії» (A. and Others v. Bulgaria); «Станев проти Болгарії [ВП]» (Stanev v. Bulgaria [GC]));

Вислухавши доводи представника скаржника, дослідивши подану скаргу та додані до неї матеріали, доводи заперечення, наведені вище положення практики ЄСПЛ, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Положеннями ст.ст. 3, 8 Конституції України встановлено засади верховенства права.

Так, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Згідно зі ст 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі і в порядку встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожний, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікань встановлює законність затримання.

Статтею 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожний, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У відповідності до ч.3 ст.22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Згідно норм кримінального процесуального законодавства службові (посадові) особи ІНФОРМАЦІЯ_6 не є уповноваженими службовими особами, яким надано право на здійснення затримання особи та її подальше утримання.

Відповідно до положень ч.2 ст.206 КПК, які наведені вище, а також ч.5 цієї ж статті, слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Як встановлено в ході розгляду даної скарги, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 був затриманий та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_8 мобілізації, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, з наданих ІНФОРМАЦІЯ_2 документів, зокрема витягу з наказу №404 від 05.09.2024 р., не підтверджуються дані, зазначені у запереченні про вже здійснений призов ОСОБА_4 на військову службу. Як вже зазначено вище, останнім надано наказ іншій військовій службовій особі з прийняття відповідного рішення (видання певного наказу), проте згаданий наказ не може замінювати собою документа, який є безпосередньою підставою для зарахування особи на військову службу. А з огляду на вказані обставини, слідчий суддя знаходить слушними доводи представника скаржника, про те, що ОСОБА_4 продовжує утримуватись на території даного центру мобілізації.

Враховуючи викладене, керуючись ст.206 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.

Зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 негайно звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на території Миколаївського обласного об`єднаного центра мобілізації, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1