КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/7189/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року, -

за участю:

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року задоволено клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: кошти в сумі 100 000 грн.; 435 Євро та 200 доларів США, вилучених 20.09.2024 під час проведення обшуку в будинку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_8 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подали апеляційну скаргу в якій просять поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вилучене 20.09.2024 року майно (кошти) в ході обшуку домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а вилучене 20.09.2024 року майно (кошти, в сумі 100 000 грн.; 435 Євро та 200 доларів США), повернути його володільцю - ОСОБА_8 .

На обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги апелянти вказують на те, що тимчасове вилучення майна під час обшуку домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_8 , проведеного на підставі ухвали слідчого судді було здійснено 20.09.2024 о 9 год. 24 хв., а тому, клопотання про арешт майна, вилученого під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 повинно було бути поданим до суду не пізніше 48 годин після вилучення майна, в тому числі в порядку, передбаченому ст. 116 КПК України, тобто за допомогою поштового зв`язку.

Разом із тим, з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна прокурор звернувся до слідчого судді тільки 10 жовтня 2024 року, тобто після спливу граничного строку.

При цьому, прокурор жодним чином не обґрунтував причини пропуску строку на звернення із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.

Апелянти зауважують на тому, що в оскаржуваній ухвалі не наведено ні про порядок виконання цієї ухвали, ні про спосіб інформування заінтересованих осіб.

Також, з огляду на мотивувальну частину судового рішення, підлягають певному сумніву й висновки суду щодо обґрунтованості накладення арешту.

На переконання апелянтів, жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучене майно (готівкові кошти) були використані, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі їх сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а ні саме клопотання прокурора, а ні додані в його обґрунтування матеріали, не містять.

При цьому, наявність постанови про визнання вилученого майна речовим доказом, не є беззаперечним фактом відповідності майна критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.

Апелянти вказують на те, що всупереч вимогам Конституції України та КПК України, копія оскаржуваної ухвали ОСОБА_8 судом не надсилалась та прокурором або слідчим не надавались.

Недотримання слідчим суддею та прокурором вказаних вимог закону призводить до порушення процесуальних прав ОСОБА_8 (власника майна), як особи чиїх інтересів стосувалось та стосується судове рішення.

На обґрунтування вимог поданого клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянти зазначають, що при розгляді слідчим суддею клопотання про арешт тимчасово вилученого майна власник майна або його захисники присутніми не були, оскільки до суду не викликались, а відтак про його розгляд обізнані не були. При цьому, наявність оскаржуваної ухвали було виявлено ОСОБА_8 тільки 21.10.2024 при перегляді офіційного веб-порталу "Судова влада".

В судове засідання прокурор не з`явився, про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений завчасно та належним чином. Однак, 21.11.2024 на електронну пошту Київського апеляційного суду надіслав заяву про відкладення судового засідання, зазначивши, що згідно із даними, розміщеними на офіційному веб-сайті Київського апеляційного суду, станом на 10 год. 40 хв. 21..11.2024 матеріали розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно з Печерського районного суду м. Києва не надійшли, проте колегія суддів не приймає дане клопотання до уваги, у зв`язку з наступним.

Так, колегія суддів зауважує, що 21.11.2024 на адресу Київського апеляційного суду надійшли матеріали провадження, а тому враховує положення ч. 1 ст. 172 КПК України, якими передбачено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання. А також, ч. 4 ст. 405 КПК України, якою передбачено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Відтак, колегія суддів з урахуванням зазначеного, думки захисника, який вважав за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора, колегія суддів прийшла до висновку про можливість проведення судового розгляду без участі прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив задовольнити її, а ухвалу слідчого судді скасувати, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без повідомлення підозрюваного та його захисників, матеріали справи не містять відомостей про направлення копії ухвали підозрюваному, однак як зазначають апелянти, наявність оскаржуваної ухвали було виявлено ОСОБА_8 тільки 21.10.2024 при перегляді офіційного веб-порталу "Судова влада", іншої інформації матеріали справи не містять, у зв`язку з чим колегія суддів вбачає підстави для задоволення клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року.

Як убачається з матеріалів, наданих судом першої інстанції, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001154 від 18.06.2024 за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 2, 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України, за підозрою ОСОБА_8 і ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України, та за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. ч. 2, 3 ст. 358, ч. 2 ст. 364 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_10 , діючи у складі організованої групи з ОСОБА_8 та ОСОБА_11 та за попередньою змовою з ОСОБА_12 вчинив пособництво у зловживанні службовим становищем голови Білогородської сільської ради ОСОБА_10 у період з жовтня 2020 року по листопад 2021 року, який використовуючи своє службове становище голови Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, усупереч інтересам служби, у порушення вимог ст. ст. 20, 22, 55, 56, 57, 79, 83, 122, 180 та 207 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст. ст. 44, 57 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), ст. ст. 17, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відчужив на користь третьої особи - ОСОБА_13 земельну ділянку, яка належать до території зелених насаджень загального користування, території лісопарку, площею 0,20 га, вартість якої становила 748 938 (сімсот сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять вісім) грн., чим заподіяно тяжкі наслідки державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України» (код згідно з ).

Так, у жовтні 2020 року, більш точні час та дату досудовим розслідуванням не встановлено, в ОСОБА_10 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне вилучення із власності державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код згідно з , земельної ділянки загальною площею 0,20 га, розташованої в с. Білогородка, шляхом прийняття завідомо неправомірних рішень Білогородською сільською радою зі зловживанням службовим становищем головою сільської ради для одержання неправомірної вигоди іншій особі, на користь якої надалі безкоштовно передано вказану ділянку.

Разом із тим, усвідомлюючи, що вчинення запланованого злочину самостійно здійснити не зможе, ОСОБА_10 розробив план злочинної діяльності, підібрав та залучив співучасників вчинення злочину, розподілив між ними злочинні ролі та шляхом надання безпосередніх вказівок, інструктування, координації дій співучасників здійснював керування вчиненням злочину, а також брав безпосередню участь у його скоєнні, створивши таким чином стійке об`єднання для вчинення цього кримінального правопорушення.

У 2020 році (точну дату не встановлено, однак до 22.01.2021) за нез`ясованих обставин ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливих мотивів, залучив до складу організованої групи спеціаліста-землевпорядника виконавчого комітету Білогородської сільської ради ОСОБА_11 та депутата і голову постійно діючої земельної комісії цієї сільської ради ОСОБА_8 , які погодились увійти до складу організованої групи, виконувати покладені на них функції, підпорядковуватись її керівнику та брати участь у вчиненні злочинів відповідно до розробленого плану та відведених їм ролей.

Усі учасники організованої групи перебували тривалий час у тісних стосунках, централізовано і неухильно підпорядковувалися вимогам ОСОБА_10 , який був керівником органу місцевого самоврядування, організовував збори учасників організованої групи з метою координації та надання подальших вказівок щодо протиправних дій, спрямованих на вчинення злочинів.

З метою створення хибного уявлення про здійснення законної роботи Білогородської сільської ради в частині реалізації її прав та обов`язків на безоплатне виділення земельних ділянок Білогородської територіальної громади, а також для забезпечення можливості позитивного прийняття рішень на засіданнях земельних комісій та сесіях щодо виділення ОСОБА_13 земельної ділянки, згідно із заздалегідь розробленим ОСОБА_10 злочинним планом, відповідно до розподілу ролей учасників організованої групи між всіма її учасниками були визначені конкретні функції, зокрема:

Таким чином, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 зорганізувались у стійке об`єднання для скоєння кримінального правопорушення (злочину) до початку його вчинення.

У період із 22.01.2021 до 12.11.2021 відповідно до заздалегідь розробленого злочинного плану, спрямованиого на незаконне відчуження земельної ділянки, яка згідно з Генеральним планом віднесена до «території лісопарку», на користь підконтрольної фізичної особи, ОСОБА_10 у складі організованої групи із ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ініційовано, організовано та проведено 6 засідань земельних комісій та 6 сесій Білогородської сільської ради.

За результатами останніх засідань земельної комісії та сесії депутатів Білогородської сільської ради всупереч вимогам законодавства України у сфері земельних відносин прийняті незаконні рішення про відчуження земельної ділянки загальною площею 0,20 га, яка згідно з Генеральним планом віднесена до «території лісопарку», на користь підконтрольної фізичної особи - ОСОБА_13 .

Так, із метою прикриття своїх злочинних дій та надання їм вигляду законності ОСОБА_10 , діючи відповідно до раніше розробленого злочинного плану, вирішив створити ряд документів, до яких мала бути внесена завідомо недостовірна інформація про те, що земельна ділянка, яка підлягала виділенню ОСОБА_13 , віднесена не до «територій лісопапку», лісогосподарського призначення, а до категорії земель сільськогосподарського призначення.

З цією метою ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , достовірно знаючи про наявність Генерального плану, поєднаного з детальним планом території окремих частин АДРЕСА_2 , затвердженим рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинської сільської ради Київської області від 31.08.2018 № 391, згідно з яким зазначена земельна ділянка віднесена до «територій зелених насаджень загального користування, території лісопарку», зазначали у своїх висновках та доповідях на засіданнях земельної комісії та сесії депутатів сільської ради, у протоколах засідання земельної комісії, протоколах сесії та рішенні, що вказана земельна ділянка має сільськогосподарське призначення.

Для розроблення та складання проєкту землеустрою члени організованої групи за невстановлених обставин підшукали та залучили до вчинення злочину інженера-землевпорядника - фізичну особу-підприємця ОСОБА_12 .

Згідно з висновком експерта за результатом проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 05.07.2023 № 1638/23-41 земельна ділянка з кадастровим номером :01:013:0113 площею 0,2001 га, яка передана у власність ОСОБА_13 , сформована за рахунок: існуючої функціональної зони «територія зелених насаджень загального користування» та проектної функціональної зони «територія лісопарку», межі яких визначені Генеральним планом, поєднаним з детальним планом території окремих частин АДРЕСА_2 , затвердженим рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинської сільської ради Київської області від 31.08.2018 № 391.

Так, під час складання зазначеного висновку експертами встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:013:0113 площею 0,2001 га сформована за проєктом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_13 для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 (далі - проєкт).

У подальшому учасники організованої групи у складі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 згідно із заздалегідь розробленим планом, спрямованим на протиправне вилучення земельної ділянки Білогородської сільської територіальної громади всупереч вимогам земельного законодавства, у листопаді 2021 року (точну дату не встановлено, однак до 29.10.2021) за нез`ясованих обставин узгодили з ОСОБА_13 дату подання нею до Білогородської сільської ради заяви про затвердження проєкту землеустрою, розробленого інженером-землевпорядником ОСОБА_12 , щодо відведення їй земельної ділянки площею 0,20 га, яка розташована в с. Білогородка, для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_8 достовірно знали, що земельна ділянка, яка виділялася ОСОБА_13 , вкрита густо насадженими хвойними деревами, раніше належала ДАГО «Київліс», оскільки в силу своїх обов`язків службових осіб Білогородської сільської ради були ознайомлені з документами, які відображали фактичне призначення зазначеної земельної ділянки, а також достовірно знали, що жодних рішень щодо зміни цільового призначення цієї ділянки з лісогосподарського призначення на сільськогосподарське - не приймалося.

У подальшому на підставі прийнятого земельною комісією позитивного рішення про затвердження проєкту землеустрою та передачу ОСОБА_13 у власність земельної ділянки із кадастровим номером :01:013:0113 вказане питання включено до порядку денного 16-ї сесії VIІI скликання Білогородської сільської ради 12.11.2021.

Надалі 12.11.2021 у не встановлений досудовим розслідуванням час і в нез`ясованому місці за невстановлених обставин ОСОБА_10 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на незаконне відчуження згаданої земельної ділянки, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, у складі організованої групи, всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів, склав та підписав як Білогородський сільський голова рішення від 12.11.2021 № 610.2/42 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення ОСОБА_13 земельної ділянки площею 0,2001 га.

Згідно з висновком експерта від 01.12.2023 № 22930/23-41 за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:013:0113 загальною площею 0,2001 га, яка розташована в межах села Білогородка, станом на 28.12.2020 визначена в розмірі 748 938 гривень.

Ураховуючи викладене, порушення вимог законодавства під час прийняття рішення від 12.11.2021 № 610.2/42 службовими особами Білогородської сільської ради призвело до незаконного безоплатного набуття ОСОБА_13 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:013:0113, а також на ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, що спричинило тяжкі наслідки державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України», код згідно з .

20.09.2024 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва проведено обшук в будинку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_8 під час якого виявлено та вилучено: кошти в сумі 100 000 грн.; 435 Євро та 200 доларів США.

20.09.2024 винесено постанову про визнання вказаних коштів речовим доказом.

Разом з цим, 20.09.2024 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Києва, українцю, громадянину України, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , депутату та секретарю Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, раніше не судимому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України.

21.09.2024 прокурор першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 засобами поштового зв`язку звернувся із клопотанням про арешт майна до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва.

На обґрунтування вимог поданого клопотання прокурор зазначив, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюються у вчиненні зазначеного злочину, який є тяжким, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до шести років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, а тому, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення на майно ОСОБА_8 необхідно накласти арешт.

Крім того, прокурор вказав, що зазначені готівкові кошти використані, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому також можуть бути забезпеченням відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

14.10.2024 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: кошти в сумі 100 000 грн.; 435 Євро та 200 доларів США, вилучених 20.09.2024 під час проведення обшуку в будинку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_8 .

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження №0001154 від 18.06.2024 за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 2, 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України, за підозрою ОСОБА_8 і ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України, та за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. ч. 2, 3 ст. 358, ч. 2 ст. 364 КК України, слідчий суддя, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали виходив з наявності, передбачених ст. 170 КПК України, підстав для накладення арешту на вище зазначене майно.

Відтак, слідчий суддя зазначив, що прокурором доведено, що вказане майно могло бути набуто кримінально протиправним шляхом та отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, та у випадку не накладення арешту на вказане майно, це може призвести до подальшого відчуження або до інших наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню.

А тому, слідчий суддя, за викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, прийшов до переконання, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно підлягало задоволенню з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, оскільки незастосування арешту може призвести до відчуження майна.

Разом з цим, слідчий суддя врахував й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини кримінального провадження №0001154 від 18.06.2024 за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 2, 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України, за підозрою ОСОБА_8 і ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України, та за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. ч. 2, 3 ст. 358, ч. 2 ст. 364 КК України, та відношення до нього вилученого майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянтів обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Так, постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_14 від 20.09.2024 кошти в сумі 100 000 грн.; 435 Євро та 200 доларів США, вилучені 20.09.2024 під час проведення обшуку в будинку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_8 , визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Твердження апелянтів, що клопотання про арешт майно подано прокурором з пропущеним строком на подачу такого клопотання, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, відповідно до наступного.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 171 КПК України у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Разом з цим, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26.08.2024 надано дозвіл слідчому слідчої групи ГСУ Національної поліції України ОСОБА_15 та слідчим слідчої групи у даному кримінальному провадженні на проведення обшуку в будинку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_8 , з метою відшукання та вилучення речей, предметів і документів, майна, яке здобуте у результаті вчинення кримінального правопорушення.

Проте, даною ухвалою слідчого судді не було надано дозволу на відшукання та вилучення безпосередньо грошових коштів, а тому вказані кошти є тимчасово вилученим майном, враховуючи положення ч. 7 ст. 236 КПК України, відповідно до яких вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

При цьому, відповідно до положень ч. 5 ст. 171 КПК України у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Відтак, із матеріалів провадження вбачається, що обшук за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено 20.09.2024, відповідно до протоколу обшуку /а.с. 79-82/, а згідно штампу на описі поштового відправлення, клопотання прокурора було подано 21.09.2024 /а.с. 83/, а тому, клопотання про арешт прокурором було подано в межах строку, визначеного ч. 5 ст. 171 КПК України, тобто протягом 48 годин після вилучення майна.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Поновити захисникам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4