Провадження №: 1-кп/336/783/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Запоріжжя Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Семенівка, Чернігівської області, українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні доньку ОСОБА_6 , 2009 року народження, який має середню освіту, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, ВЧ НОМЕР_1 , на посаді стрільця-помічника гранатометника 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 3 механізованого батальйону у військовому званні «солдат», зареєстрованому та проживаючого до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В Шевченківському районному суді м.Запоріжжя перебуває вище вказане кримінальне провадження з обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України.

В судовому засіданні прокурор клопотав про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Захисник заперечила щодо задоволення клопотання, суду зазначила, що у ОСОБА_4 наявні хвороби, він погано себе почуває, у нього була контузія, йому необхідне повноцінне медичне лікування, яке СІЗО надати не може. Окрім того, заявлені ризики є необґрунтованими, а тому підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає. Також підкреслила, що обвинувачений тримається під вартою з 05.02.2024. За цей час стороною обвинувачення жодного разу в судове засідання не було доставлено свідків, оскільки місце знаходження їх не відомо. Просила повністю відмовити у задоволенні клопотання.

Асмаковський просив суд відмовити у задоволенні клопотання підтримавши позицію захисника.

Заслухавши учасників кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права».

Зважаючи на практику Європейського суду, суд враховує, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, рішення ЄСПЛ від 06.04.2000 року у справі «Лабіта проти Італії». Крім цього, судом взято до уваги позицію Європейського суду з прав людини, яка висвітлена в рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», в якому зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.ст. 177, 178 КПК України підставою застосування/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

При цьому слідчий суддя, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість можливого покарання, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого тощо. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки. Тобто застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри (обвинувачення) щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.

ЄСПЛ робить висновок, що застосовуючи до особи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (п. 31 рішення ЄСПЛ у справі «Амбрушкевич проти Республіка Польща (заява № 38797 від 03.11.2003р.).

Розглядаючи дане клопотання, суд враховує вимоги п. п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії», заява № 26772/95 від 10.04.1994 р. та у справі «Харченко проти України», заява № 40107/02 від 10.02.2011 р.).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини при розгляді клопотання про обрання/продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (пункт 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»): тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу» (пункт 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України», заява № 38717/04 від 14.10.2004 р.).

Право на свободу є одним із основоположних прав людини, яке має виняткову роль як засіб забезпечення інших прав і свобод людини. Це право гарантується статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 29 Конституції України.

Проголошуючи «право на свободу», стаття 5 Конвенції передбачає фізичну свободу людини; її мета полягає в забезпеченні того, щоб жодна особа не могла бути свавільно позбавлена волі.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

ЄСПЛ відповідно до усталеної практики зазначив, що особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду - суворим винятком.

Так, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Курт проти Туреччини» (заява від 11.05.1994 р.) тримання під вартою не можна виправдати тільки тяжкістю злочину та у справі «Мамедова проти росії» (заява № 7064/05 від 06.01.2005 р.), де вказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що підозрюваний/обвинувачений переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходу розслідування є недостатнім.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Під час розгляду суддею клопотання, прокурором не було доведено наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, на які вказує у клопотанні прокурор щодо необхідності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , а також обставин, передбаченими п.3 ч.1 ст. 194 КПК України, а саме: щодо недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначеним в клопотанні, з урахуванням кримінального процесуального законодавства України, Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, зокрема, з урахуванням того, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обмежує право особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 цієї Конвенції, і, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу з врахуванням правової позиції, викладеної у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України».

Суддя вважає, що посилання прокурора на те, що ОСОБА_4 буде переховуватися від явки до суду та може вчинити інше кримінальне правопорушення, є не доведеним та припущенням прокурора, оскільки жодні належні обґрунтовані та переконливі доводи на підтвердження цього надано не було. Окрім того, ОСОБА_4 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Щодо посилання прокурором на ризик впливу на свідків, то суд не погоджується з вказаним ризиком та відкидає його, оскільки судові засідання до розгляду призначалися неодноразово і свідки жодного разу в судові засідання не з`явилися. Прокурор неодноразово клопотав про доставку свідків для допиту у судове засідання, разом з цим жоден свідок не був доставлений і допитаний в судовому засіданні. Окрім того, як зазначив прокурор в судовому засідання, місце знаходження свідків на даний час встановити не є можливим, оскільки один свідок залишив військову службу, інші свідки, які також є військовослужбовцями, перевелись до іншої частини.

Натомість, суддя приймає до уваги, що ОСОБА_4 має зареєстроване та постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відсутність наявності негативної характеристики за місцем проживання, має на утриманні доньку ОСОБА_6 2009 року народження, який посередньо характеризується за місцем несення служби, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, дійшов висновку про доцільність застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж той, про який клопоче прокурор, а саме особисте зобов`язання.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- прибувати до суду на його виклик у встановлений термін;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований/проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкування зі свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Враховуючи, що суд не вбачає підстав для продовження ОСОБА_4 строку тримання під вартою, його негайно слід звільнити з-під варти.

Окрім того, суд роз`яснює, що в разі невиконання обов`язків до ОСОБА_4 може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Строк дії ухвали суду про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання починається з моменту його обрання, тобто з дня постановлення ухвали, та діє до 25 січня 2025.

Керуючись статтями 176-178, 179 КПК України, суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без задоволення.

Застосувати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- прибувати до суду на його виклик у встановлений термін;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкування зі свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Звільнити негайно ОСОБА_4 з-під варти в залі суду.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду у п`ятиденний строк з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складений 02.12.2024.

Суддя: ОСОБА_1