ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3226/24 Справа № 171/3142/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.09.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.1 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.09.2024 року продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 23 листопада 2024 року включно.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та застосувати щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні більш м`який запобіжний захід, не пов`язаним з тримання під вартою або внесенням застави, зокрема: у вигляді особистого зобов`язання або цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю за місцем своєї реєстрації, або дислокації військової частини НОМЕР_1 , а також покладення додаткових обов`язків на час проведення досудового розслідування, в т.ч. відсторонити ОСОБА_6 від займаної посади у військовій частині НОМЕР_1 на час судового розсліду справи.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що подане клопотання стороною обвинувачення майже повністю є аналогічним попереднім всім клопотанням про продовження тримання під вартою ОСОБА_6 , як на стадії досудового розслідування так і під час вже судового розгляду справи. Зазначає, що ризики про які зазначає прокурор у своєму клопотанні зменшилися вдвічі, крім того ризики змінилися вже після настання наслідків передбачених ст.290 КПК України. Вважає, що суд першої інстанції помилково погодився з припущенням прокурора про ризик втечі обвинуваченого ОСОБА_6 , не маючи доказів, прокурор не надав жодних підтверджень ризиків, передбачених ст.177 КПК України і тяжкість злочину сама по собі не є підставою для тримання під вартою. Зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував своє рішення і послався на незрозумілі підстави. Суд порушив принцип змагальності, оскільки замість дослідження доказів прокурора, самостійно збирав їх, що не передбачено законом. Вважає, що суд першої інстанції без відповідного обґрунтування та без посилання на норми діючого законодавства України, помилково вирішив, що оскільки обвинувачений ОСОБА_6 не має постійного місця проживання в м. Кривий Ріг, оскільки зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , то це є додаткової підставою для продовження його тримання під вартою. Вважає, що суд прийшов до хибних висновків про обґрунтовану підозру. Вказує, що захист неодноразово доводив, що у ОСОБА_6 є сім`я та постійна робота ,служба в ЗСУ, що свідчить про наявність соціальних зв`язків в Україні. Суд першої інстанції помилково вказав на їх відсутність або не надав обґрунтування, які зв`язки вважав би достатніми для запобігання ризикам за ст.177 КПК України. Вказує, що всі свідки сторони обвинувачення у справі допитані, експерти вже виконали свої функції, і їх допити є технічними. Суд першої інстанції необґрунтовано посилався на ризик впливу обвинуваченого на учасників процесу, не маючи доказів. Також твердження про ризик переховування обвинуваченого ґрунтуються на припущеннях і порушують ст.370 КПК України.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило. Також клопотань від інших учасників по справі, відповідно до ч.4 ст. 422-1 КПК України, про бажання брати участь у справі не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні. Суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою правомірності продовження тримання під вартою.

Вказавши, що на теперішній час ризики, які були підставою для застосування, а в подальшому продовження запобіжного заходу обвинуваченим, на даний час не зменшились та продовжують існувати.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного ст.ст. 3, 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Апеляційним судом з наданих судом першої інстанції матеріалів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він будучи військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 , перебуваючи на посаді водія зенітного взводу, у військовому званні «старший солдат», 28 вересня 2023 року близько 01 год. 10 хв., знаходячись поблизу будинку АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел на вбивство, усвідомлюючи при цьому суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті іншій людині, бажаючи їх настання, здійснив з автоматичної зброї АКС-74У серійний номер № НОМЕР_2 один постріл в лобну область голови ОСОБА_8 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: наскрізне вогнепальне кульове поранення голови з розтрощенням черепа.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень 28 вересня 2023 року близько 01 год. 10 хв., перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , потерпілий ОСОБА_8 помер на місці.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, які ст. 3 Конституції Україні визнані найвищою соціальною цінністю в Україні.

Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 р. № 7рп зазначив, що кримінальну відповідальність слід розглядати як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин. Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також Європейський суд з прав людини в рішенні «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Доводи апеляційної скарги про відсутність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 , є безпідставними. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що здійснення одного пострілу з близької відстані у лобну частину голови потерпілого внаслідок неприязливих відносин під час сварки, як це зазначено в обвинувальному акті, разом з наданими доказами по справі стороною обвинувачення дають достатні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у скоєнні вбивства. Питання ж про відповідність такої підозри фактичним обставинам справи, є предметом розгляду справи по суті і не є предметом апеляційного розгляду у відповідності до положень ст.422-1КПК України.

Доводи апелянта про не надання доказів прокурором на підтвердження ризику втечі обвинуваченим, є безпідставними, відсутність фактів втечі обвинуваченого жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому, прокурором доведені наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, наразі право слухняна поведінка обвинуваченого зумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Доводи апелянта, що всі свідки сторони обвинувачення у справі допитані, експерти вже виконали свої функції і їх допити є технічними, є безпідставними, оскільки судове слідство ще триває, остаточного рішення не ухвалено, та свідки можуть бути повторно допитані судом, тому у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який, може вжити протиправних заходів з метою впливу на свідків для їх зміни показань.

Апеляційний суд зазначає, що частина свідків зі сторони обвинувачення є військовослужбовцями тієї ж військової частини, у якій служить обвинувачений, крім того як зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, стороною захисту заявлено клопотання про допит інших свідків, які на даний час в судове засідання не з`явилися, а тому ризик впливу на них може мати місце.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково вказав на відсутність соціальних зв`язків або не надав обґрунтування, які зв`язки вважав би достатніми для запобігання ризикам за ст.177 КПК України, не заслуговують на увагу як такі, що не відповідають дійсності.

Слід звернути увагу, що у апеляційній скаргзв, як на підставу зміни запобіжного заходу з тримання під варти на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаним з тримання під вартою апелянт посилається на те, що у ОСОБА_6 є сім`я та постійна робота, служба в ЗСУ, що свідчить про наявність соціальних зв`язків в Україні, проте слід зазначити, що ці обставин існували і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченим моделі поведінки, а тому не здатні перешкодити обвинуваченому у разі звільнення з під варти, запобігти існуючим ризикам передбачених статтею 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципів змагальності, оскільки замість дослідження доказів прокурора, самостійно збирав їх, що не передбачено законом, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_6 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Тривалість судового розгляду та тривале утримування під вартою ОСОБА_6 в даному випадку не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу, а викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом доказів, що належить дослідити та необхідністю забезпечення явки інших учасників процесу, що ускладняється у зв`язку з активними бойовими діями в Україні, Указом Президента України №64/2022 введено в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року по теперішній час, що саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Ураховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, а також дані про особу ОСОБА_6 суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого і продовження раніше обраного щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.09.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.1 ст.115 КК України без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді