Справа №585/3834/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/205/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

Іменем України

31 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 585/3834/21 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15.02.2022 щодо часткового задоволення клопотань про заміну покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання та про внесення змін до вироку суду,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з 14.10.2008 до 04.12.2009 та з 05.01.2016 до 04.06.2021 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі згідно ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015), оскільки вважає ухвалу незаконною та такою, що не відповідає вимогам КПК, КК і практиці Європейського суду з прав людини. Зазначає, що районний суд повинен був зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з 14.10.2008 до 04.12.2009 період перебування у слідчому ізоляторі та прибуття до виправної колонії за правилами ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015).

24.12.2021 до Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 , в якому він просив замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на строк 15 років, зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі згідно ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015) з дня затримання та скасувати вирок Апеляційного суду м. Києва від 02.07.2008. Клопотання обґрунтував тим, що на момент звернення до суду відбув більше 13 років довічного позбавлення волі. За час відбування покарання освоїв професію по пошиттю взуття, навчився працювати на комп`ютері, закінчив християнські школи, приймає участь у церковних богослужіннях, негативно ставиться до скоєного злочину, прагне повернутися до життя в суспільстві, працювати, одружитися та створити родину. В подальшому уточнив клопотання та просив замінити невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким у виді певного строку позбавлення волі, зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК з моменту затримання до прийняття рішення по даній справі та внести зміни до вироку Апеляційного суду м. Києва від 02.07.2008, виключивши з нього словосполучення «небезпечний для суспільства».

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15.02.2022 клопотання засудженого задоволено частково та зараховано в строк відбуття покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 02.07.2008 строк попереднього ув`язнення з 09.01.2008 до 14.10.2008 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині клопотання відмовлено. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що чинне законодавство не передбачає процедури та не надає судам повноважень вирішувати питання звільнення осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, а також суд першої інстанції розглядаючи клопотання в порядку виконання вироку не наділений правом вносити, змінювати чи виключати з мотивувальної частини вироку суду будь-які обґрунтування.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу засудженого, просив скасувати ухвалу суду, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволенні клопотання, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку про зарахування ОСОБА_8 в строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення з 09.01.2008 до 14.10.2008 включно та про відсутність передбачених законом підстав для заміни призначеного засудженому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді 15 років позбавлення волі та внесення змін до вироку відносно нього.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_8 за вчинення злочину було затримано 09.01.2008. Вироком Апеляційного суду міста Києва від 08.05.2008, який набрав законної сили 14.10.2008, визначено, що строк відбування покарання ОСОБА_8 слід рахувати з 09.01.2008, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку, що засудженому ОСОБА_8 необхідно цей строк зарахувати з розрахунку, що один такий день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі, з чим в суді першої інстанції погоджувався сам засуджений. Однак в апеляційній скарзі заявив свої первісні вимоги щодо необхідності зарахування строку попереднього ув`язнення з 14.10.2008 до 04.12.2009 та з 05.01.2016 до 04.06.2021. В цій частині вимоги засудженого щодо зарахування строку попереднього ув`язнення є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки після набрання вироком законної сили він був позбавлений статусу особи, що відбуває попереднє ув`язнення.

Що стосується вимог про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покаранні у виді позбавлення волі на строк 15 років, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 82 КК, особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням, а ч. 4 цієї норми закону встановлені конкретні строки, після фактичного відбуття яких (в залежності від ступеня тяжкості) можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. Кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

В той же час, положення ст. 82 КК вказують на строковий вимір покарання, а тому до покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується, оскільки воно не має строкового виміру, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 5-16кс11 від 12.09.2011, згідно якої покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно від нього не можна відрахувати дві третини при призначенні покарання за злочин, у разі якщо його санкцією встановлено покарання у виді довічного позбавлення волі, як це передбачено ч. 3 ст. 68 КК, що також вказує на те, що в розумінні ст. 82 КК покарання у виді позбавлення волі як строковий вид покарання та довічне позбавлення волі є окремими видами покарань, яке не має строкового виміру, і до якого положення Загальної частини КК, які містять кількісні критерії, не застосовуються. До осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не може бути застосоване і умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК, положення якої також не розповсюджуються на цей вид покарання.

Посилання засудженого ОСОБА_8 на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України» (Petukhov v. Ukraine), заява № 41216/13) у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі носять абстрактний характер і не ґрунтується на засадах національного законодавства, тому колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Зокрема, у своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Тобто, рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі. При цьому колегія суддів враховує, що національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь-якого іншого способу вирішення порушеного засудженим ОСОБА_8 питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК), а тому не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги, що узгоджується також і з відповідним рішенням Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС).

Зокрема, ВП ВС у справі № 1-42/2004 констатувала, що: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення її ст. 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції. ВП ВС визнала, що в національному законодавстві України існує суттєва прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції, тому варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно ЗУ № 3477-IV.

Оскільки на момент розгляду ВП ВС необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України № 2» законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, то вона позбавлена можливості розглянути питання про перегляд призначеного покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі, як про це просить заявник. Будь-яких порушень права заявника на справедливий суд (ст. 6 Конвенції) з боку національних судів ЄСПЛ не встановлено, то ВП ВС дійшла висновку, що повторний розгляд справи не може бути адекватним способом поновлення прав заявника, порушення яких визнано рішенням ЄСПЛ, оскільки такі порушення не є наслідком судових рішень, ухвалених на національному рівні, про скасування яких звернувся заявник та його захисники.

Цілком погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції, що розглядаючи клопотання в порядку ст. 537-539 КПК, суд не наділений правом вносити зміни чи виключати з мотивувальної частини вироку суду будь-які обґрунтування, у зв`язку з цим клопотання ОСОБА_8 в цій частині задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування ухвали суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі засудженим, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15.02.2022 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4