ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1652/19 Номер провадження 11-кп/814/607/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 червня 2018 року за №0000586, за апеляційною скаргою зі змінами захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 06 грудня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.296 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.296 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.296 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з моменту їх затримання в порядку виконання вироку.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 визнано винуватими та засуджено за те, що вони 10 червня 2018 року приблизно о 20 годині 30 хвилин у громадському місці - на паркувальному майданчику автомобілів на території ресторану-піцерії «DaVinci» по АДРЕСА_4 , діючи групою осіб, грубо порушуючи громадський порядок, з особливою зухвалістю, безпідставно, з мотивів явної неповаги до суспільства, зневажаючи загальноприйнятими нормами поведінки та моралі, били кулаками й ногами по поверхні належного ОСОБА_11 автомобіля «Hyundai Accent», НОМЕР_1 , не реагуючи на зауваження перехожих осіб, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 щодо припинення протиправних дій, а продовжували грубо порушувати громадський порядок, виражаючись нецензурною лайкою щодо них та вимагаючи, щоб на місце вчинення кримінального правопорушення прийшов чоловік ОСОБА_12 ОСОБА_11 . Також ОСОБА_8 , діставши з кишені шортів заздалегідь заготовлений балончик з речовиною сльозоточивої та дратівної дії, розпилив його вміст у обличчя ОСОБА_12 .

Продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , побачивши ОСОБА_11 , який їм кричав про припинення ними хуліганства, дістали з автомобіля ОСОБА_8 марки «Пежо» заздалегідь заготовлені для нанесення тілесних ушкоджень балончик, споряджений речовиною сльозоточивої та дратівної дії, гумовий кийок і металевий прут. У момент огляду ОСОБА_11 свого транспортного засобу на предмет пошкоджень ОСОБА_8 розпилив у обличчя ОСОБА_11 з балончика речовину сльозоточивої та дратівної дії, ОСОБА_9 із-за спини наніс ОСОБА_11 удар металевим прутом у голову, від чого останній присів. Затим ОСОБА_9 із металевим прутом побіг за свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а ОСОБА_8 з ОСОБА_10 нанесли ОСОБА_11 удари руками та ногами в голову й різні частини тіла. Коли ОСОБА_8 та ОСОБА_10 відволіклись ОСОБА_11 зміг піднятись і побіг у приміщення ресторану-піцерії ««DaVinci», на що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 побігли за ним і в приміщенні згаданої піцерії в присутності її працівників, на зауваження яких вони не реагували, далі нанесли ОСОБА_11 численні удари ногами та руками в голову й різні частини тіла, повалили його на підлогу та витягли з приміщення названого закладу на вулицю. Перед входом у піцерію вони продовжили свої хуліганські дії, не реагуючи на зауваження перехожих осіб припинити їх, висловлюючись щодо цих осіб нецензурною лайкою та продовжуючи нанесення ОСОБА_11 ударів у різні частини тіла. ОСОБА_8 , здійснював у цей час побиття ОСОБА_11 заздалегідь заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень гумовим кийком шляхом нанесення ударів у голову та спину, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 руками й ногами. З метою припинення хуліганства до них підійшла ОСОБА_12 , якій ОСОБА_9 навідмаш наніс удар рукою в обличчя, й далі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 продовжували наносити ОСОБА_11 тілесні ушкодження, а при спробі ОСОБА_11 піднятися та зайти в приміщення піцерії, ОСОБА_8 розпилив йому в обличчя вміст балончика, спорядженого речовиною сльозоточивої та дратівної дії. Унаслідок зазначених вище злочинних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 заподіяли ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, рубця (сліду від загоєної забійної рани) в потиличній ділянці голови зліва, ділянок рожевого кольору (слідів від загоєних саден) та гематом на спині, верхній і нижній повіці правого ока, підшкірної гематоми лівої тім`яної ділянки голови.

В апеляційній скарзі зі змінами захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 06 грудня 2022 року, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 із ч.4 ст.296 на ч.2 ст.125 КК України та призначити їм покарання в межах санкції ч.2 ст.125 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: надані прокурором докази отримані з істотним порушенням вимог КПК України, є суперечливими та не доводять винуватість ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, за наведених в обвинувальному акті обставин; показання потерпілого та свідків сторони обвинувачення викликають сумніви в своїй достовірності й не узгоджуються з фактичними обставинами кримінального провадження, при цьому, за відсутності наведення мотивів відхилення показань ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; обвинувачені й потерпілі між собою були знайомі, до інкримінованого злочинного посягання перебували в особистих неприязних стосунках, поштовхом до заподіяння тілесних ушкоджень стала поведінка самих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та зі змісту дій кожного обвинуваченого простежується бажання завдати шкоди власне здоров`ю потерпілих через особисту неприязнь до них, що свідчить про відсутність у діях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 складу хуліганства; інкриміновані обвинуваченим знаряддя й засоби кримінального правопорушення, що стали підставою для ставлення у вину останнім кваліфікуючої ознаки хуліганства, не виявлялись і не вилучались; обставини пред`явленого обвинувачення не узгоджуються з даними щодо осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і способу їх життя, які не судимі, позитивно характеризуються, кожен має місце проживання, сталі соціальні зв`язки, членів родини та в ОСОБА_9 перебуває на утриманні малолітня дитина; досудове розслідування здійснено однобічно й неповно, без проведення необхідних слідчих дій, встановлення обставин, які підлягають доказуванню, зокрема, з`ясування розміру майнової шкоди; зібрані стороною обвинувачення письмові докази з додатками, відеозаписи й висновки експертів є недопустимими та неналежними доказами, так як: в матеріалах справи відсутні дані з приводу прийняття заяви ОСОБА_11 про кримінальне правопорушення; першочергово відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а тому строк досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні закінчився 10 червня 2019 року й не був продовжений у встановленому законом порядку; на підставі проведених слідчих дій, зокрема, допитів потерпілих, і встановлених стороною обвинувачення обставин здійснювалось розслідування за ч.ч.1, 2 ст.125 КК України, а саме за фактом вчинення злочину проти здоров`я ОСОБА_11 , що вказує на отримання доказів у іншому кримінальному провадженні, розпочатому не за фактом вчинення хуліганства, та безпідставність подальшої кваліфікації дій обвинувачених за ч.4 ст.296 КК України; 06 листопада 2018 року зміну групи прокурорів здійснено без законних підстав неуповноваженою особою, оскільки прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора в конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування; до 15 червня 2019 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не знали про наявність кримінального провадження щодо них, 25 вересня 2019 року звертались за захистом порушених прав у порядку ст.303 КПК України, але слідчий суддя відмовився розглядати клопотання по суті; органом досудового розслідування з порушенням процесуального строку безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання захисника про призначення додаткової судово-медичної експертизи; довідка Горішньоплавнівської лікарні №1267 від 10 червня 2018 року й аркуші з фотознімками (т.1 а.п.142-152) не є доказами в кримінальному процесі, окрім того, до матеріалів справи долучено копію довідки, а не її оригінал, в той час як із самих фотознімків неможливо встановити зображену на них інформацію, обставини їх виготовлення та долучення в кримінальному провадженні; в протоколах тимчасового доступу до речей та документів, їх огляду від 17 серпня 2018 року відсутнє зазначення способу ідентифікації вилучених речей, що обумовлює недопустимість і похідних від нього доказів; відтворений у судовому засіданні відеозапис з камер відеоспостереження піцерії не є самостійним доказом, оскільки був лише переглянутий у засіданні, та за невідомих обставин опинився в розпорядженні сторони обвинувачення; слідчий експеримент за участю ОСОБА_12 проведено з нею як із особою, яка мала невизначений процесуальний статус, у зв`язку з чим висновок експерта №35 від 16 січня 2019 року, наданий на підставі обставин, отриманих у ході названої слідчої, також є недопустимим доказом; висновок експерта №774 від 27 вересня 2018 року не досліджувався органом слідства та судом, він відсутній у матеріалах справи; флеш-носій інформації, долучений прокурором на вимогу суду першої інстанції для проведення судової портретної експертизи, раніше не знаходився в кримінальному провадженні, не відкривався стороні захисту й наданий у засіданні з порушенням вимог КПК України. Водночас захисник посилається на те, що місцевий суд у тексті оскаржуваного вироку не навів, не визначив і не розкрив усіх елементів хуліганства, в якому обвинувачуються ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх представник адвокат ОСОБА_16 , були належним чином повідомлені про місце, дату, час розгляду провадження та до суду апеляційної інстанції не з`явились. Водночас потерпілі направили заяви, в яких просили здійснювати апеляційний розгляд за їх відсутності та залишити без задоволення апеляційну скаргу зі змінами сторони захисту, посилаючись на законність вироку суду першої інстанції.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинувачених та їх захисника, які підтримали апеляційну скаргу зі змінами за наведеними в ній доводами, в судових дебатах просили призначити ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, позицію прокурора про залишення апеляційної скарги зі змінами без задоволення та оскаржуваного вироку без зміни, перевірила й дослідила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги зі змінами та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а вирок місцевого суду зміні, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги зі змінами, які зводяться до того, що стороною обвинувачення не було доведено винуватість ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у вчиненні хуліганства за встановлених у вироку обставин, позбавлені підстав.

Натомість, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України - хуліганства, а саме грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб, із застосуванням заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень предметів, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Такий висновок підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який підтвердив те, що 09 червня 2018 року він із друзями та сім`єю відпочивав біля озера, в ході чого грав у ігри з дитиною. ОСОБА_8 постійно проходив повз них і плював поруч з ними, у зв`язку з чим він зробив ОСОБА_8 зауваження, на що останній відповів, що може робити будь-що та взагалі наплювати йому на голову. 10 червня 2018 року приблизно о 20 годині йому в телефонному режимі дружина ОСОБА_12 повідомила, що їх автомобіль «Hyundai Accent», НОМЕР_1 (належний їм на праві приватної власності) б`ють троє обвинувачених, а тому він разом зі своїми знайомими ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , з якими в нього в цей час була зустріч, швидко попрямували до паркувального майданчика автомобілів на території ресторану-піцерії «DaVinci» по АДРЕСА_4 , де знаходився названий транспортний засіб, і викликали поліцію. На парковці приблизно о 20 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , висловлюючись нецензурною лайкою, били руками й ногами названий вище транспортний засіб у присутності великої кількості людей, а після того як ОСОБА_11 вигукнув, щоб вони зупинились, обвинувачені почали діставати предмети зі свого транспортного засобу «Пежо». У цей момент, коли він ( ОСОБА_11 ) глянув на свій транспортний засіб на предмет пошкоджень, ОСОБА_8 розпилив йому в обличчя з балончика речовину сльозоточивої та дратівної дії, а ОСОБА_9 із-за спини наніс йому удар металевим прутом у голову праворуч, від чого він упав на сідниці. Затим ОСОБА_9 із металевим прутом побіг за ОСОБА_14 , в якого рука була в загіпсованому стані через отриманий перелом, та ОСОБА_15 ОСОБА_8 з ОСОБА_10 нанесли йому ( ОСОБА_11 ) удари руками та ногами в голову й інші частини тіла, систематично застосовуючи вказаний вище спеціалізований балончик, а ОСОБА_8 також гумовий кийок. Він періодично відбігав, щоб прийти до тями, але обвинувачені наздоганяли його та продовжували бити. Урешті йому вдалося відбігти від останніх у приміщення піцерії «DaVinci», однак ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 побігли за ним і в приміщенні цього закладу завдали йому удари руками, ногами та гумовим кийком, витягли з приміщення й продовжили його побиття із періодичним застосуванням згаданого вище балончика. Персонал закладу метушився, його директор викликав поліцію та екстренну медичну допомогу. Обвинувачені на протязі тривалого часу (10-15 хвилин) наносили йому удари в усі частини тіла, заподіявши травму голови з розсіченнями й гематоми по всьому тілу зі слідами від ударів, унаслідок чого він був госпіталізований і проходив стаціонарне лікування.

Наведені вище показання узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_17 про те, що 09 червня 2018 року вона зі своїм чоловіком ОСОБА_11 та декількома сім`ями з дітьми відпочивали біля озера в м. Горішні Плавні, де також був ОСОБА_8 , який, декілька разів проходячи повз їх автомобіль та місце відпочинку, плював у їх сторону та висловлювався нецензурною лайкою. На вказане вище ОСОБА_11 зробив ОСОБА_8 зауваження, проте останній агресивно відповів ОСОБА_11 , що може робити будь-що, й потерпілий пошкодує за сказане. 10 червня 2018 року приблизно о 20 годині 15 хвилин почула, що спрацювала сигналізація належного їм із чоловіком автомобіля «Hyundai Accent», НОМЕР_1 , що знаходився на паркувальному майданчику на території піцерії «DaVinci», оскільки троє обвинувачених били руками й ногами цей транспортний засіб. На питання ж, що відбувається, ОСОБА_8 розпилив їй у обличчя з балончика речовину сльозоточивої та дратівної дії, від чого в неї стало не вистачати повітря й вона відчула фізичний біль. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , висловлюючись нецензурною лайкою, вимагали, щоб на місце кримінального правопорушення прийшов ОСОБА_11 , вказуючи, що вони приїхали його вбивати, не припиняли свої хуліганські дії, незважаючи на зауваження великої кількості перехожих осіб щодо припинення злочинних дій. Про наведені вище обставини вона в телефонному режимі повідомила поліцію, ОСОБА_11 і зайшла в будинок. Коли повернулась на місце кримінального правопорушення, то за ОСОБА_11 бігли троє обвинувачених з гумовим кийком і металевим прутом, після чого, наздогнавши ОСОБА_11 , били його руками й ногами. Затим ОСОБА_11 забіг у приміщення ресторану «Da Vinci», однак обвинувачені витягли його за футболку з приміщення, тримаючи за руки, ноги та продовжили нанесення йому ударів ногами та руками в різні частини тіла, застосовувати зазначений вище балончик. При спробі відтягнути від потерпілого ОСОБА_9 останній завдав їй удар рукою в обличчя, від чого вона потім декілька днів відчувала сильний фізичний біль. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , висловлюючись нецензурною лайкою та не реагуючи на її прохання припинити хуліганські дії, продовжували бити ОСОБА_11 Наносили удари руками й ногами всі троє обвинувачених, ОСОБА_9 здійснював це із застосуванням металевого прута, а ОСОБА_8 балончика з речовиною сльозоточивої, дратівної дії та металевого прута. При цьому, на зауваження чоловіка похилого віку, адресованого обвинуваченим, ОСОБА_9 вказав йому: «дід йди, бо я зараз тебе завалю». Унаслідок злочинних дій ОСОБА_11 стаціонарно лікувався в закладі охорони здоров`я.

13 листопада 2018 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у ході проведених із ними слідчих експериментів за допомогою статиста відтворили обставини вчиненого обвинуваченими хуліганства, зокрема, продемонстрували механізм та локалізацію нанесення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 численних ударів у різні частини тіла потерпілому руками, ногами, гумовим кийком і металевим прутом, що супроводжувалось також застосуванням балончика, спорядженого речовинами сльозоточивої та дратівної дії. Окрім того, ОСОБА_12 відтворила механізм нанесення ОСОБА_8 удару кулаком їй у обличчя, що підтверджується протоколами цієї слідчої дії з фототаблицями й технічними носіями інформації, на яких зафіксовано хід проведення слідчих експериментів (т.1 а.а. 162-184).

Доводи захисника про невизначений процесуальний статус ОСОБА_12 при здійсненні з нею слідчого експерименту є безпідставними, оскільки відповідно до названого вище протоколу з додатками ОСОБА_12 на час проведення цієї слідчої дії мала процесуальний статус свідка та вже в подальшому в ході досудового розслідування за встановлення достатніх підстав набула статусу потерпілої, що не суперечить вимогам КПК України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що процедурно проведення слідчого експерименту зі свідком від його здійснення з потерпілим відрізняється виключно обсягом попередження цих осіб про кримінальну відповідальність, а саме тим, що свідок попереджається про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, в той час як потерпілий - лише за ст.384 КК України.

Перед проведенням слідчого експерименту ОСОБА_12 була попереджена про кримінальну відповідальність, як за ст.384 КК України, так і за ст.385 КК України. Цю слідчу проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, в тому числі із забезпеченням необхідних процесуальних гарантій об`єктивності та неупередженості встановлення обставин провадження у вигляді участі 2 понятих, якими засвідчено протокол слідчого експерименту без будь-яких доповнень і зауважень, та відеофіксації ходу його проведення, а тому підстави для визнання протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_12 з додатками й похідних від нього доказів недопустимими колегія суддів не вбачає.

Згідно з даними висновку судово-медичних експертиз №№34, 35 від 16 січня 2019 року відтворені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обставини під час проведених із ними слідчих експериментів відповідають за часом та механізмом утворення тілесних ушкоджень у потерпілого, частково відповідають за локалізацією та кількістю цих тілесних ушкоджень об`єктивним судово-медичним даним (т.1 а.п.188-189).

При цьому, зазначена вище часткова відповідність (за локалізацією та кількістю) жодним чином не ставить під сумнів підтверджені й продемонстровані потерпілими обставини вчиненого щодо них обвинуваченими хуліганства, оскільки експерт ОСОБА_18 під час допиту в суді першої інстанції пояснила, що вона констатувала у висновку експерта про те, що відтворені ОСОБА_12 обставини частково відповідають локалізації виявлених у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень саме з тих підстав, що потерпіла при проведенні слідчого експерименту продемонструвала заподіяння ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 потерпілому ударів у тулуб без уточнення детальної конкретної локалізації (наприклад, поперекова ділянка чи інші), яка була предметом визначення експертизи.

У контексті наведеного вище суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_12 не є фахівцем у галузі судової медицини, на час злочину безумовно перебувала в стресовому стані, що вплинуло на повноту сприйняття нею інформації та, окрім того, не була присутня протягом усього часу побиття обвинуваченими ОСОБА_11 .

Також експерт зазначила, що в протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 було встановлено нанесення йому ударів по тілу й ногам, однак тілесних ушкоджень на нижніх кінцівках у ділянці живота й лівого плеча потерпілого за результатами експертизи виявлено не було. Експертне дослідження проводилось виключно на підставі первинної медичної документації ОСОБА_11 , оскільки огляд останнього в ході експертного дослідження мав місце через тривалий час після злочину (25 вересня 2018 року).

Аналізуючи викладені вище показання експерта, слід зазначити, що даними технічних носіїв інформації, на яких записано відеозаписи з камер відеоспостереження ресторану-піцерії «DaVinci» по АДРЕСА_4 , підтверджено те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 завдавали удари потерпілому майже по всьому тілу, в тому числі, в голову, тулуб, а також руки й ноги, якими ОСОБА_11 намагався закриватись від ударів обвинувачених, що підтверджує відтворені ним у ході слідчого експерименту обставини. Таким чином, наведена у висновку експерта часткова відповідність обумовлена незазначенням у медичній документації потерпілого всіх спричинених йому ударів з огляду на можливу відсутність їх зовнішнього відображення чи з інших причин названого незазначення відповідних відомостей (т.1 а.п.156-160, т.2 а.п.74).

Далі свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердили показання потерпілих у тому, що 10 червня 2018 року приблизно о 20 годині вони зустрілись із ОСОБА_11 , якому зателефонувала дружина й повідомила, що їх автомобіль пошкоджують обвинувачені. На парковці на території кафе «DaVinci» приблизно о 20 годині 20 хвилин ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 наносили удари по транспортному засобу «Hyundai Accent», НОМЕР_1 , висловлювались нецензурною лайкою, після чого ОСОБА_8 відразу розпилив у обличчя ОСОБА_11 вміст балончика з речовиною сльозоточивої та дратівної дії. ОСОБА_9 ударив металевим прутом потерпілого в голову та побіг з названим прутом за ними ( ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ), погрожуючи, що зламає їм руки й ноги, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у цей час продовжували побиття ОСОБА_11 . Коли ОСОБА_9 припинив їх переслідувати й вони обійшли навколо будинку, то помітили, що троє обвинувачених витягли потерпілого з кафе «DaVinci», в якому був персонал закладу, ногами й руками наносили ОСОБА_11 удари навіть під час його перебування в лежачому положенні, при цьому, ОСОБА_8 заподіював тілесні ушкодження, серед іншого, з використанням гумового кийка та балончика з речовиною сльозоточивої, дратівної дії. ОСОБА_12 намагалась зупинити хуліганські дії обвинувачених, на що ОСОБА_8 вдарив її в обличчя, чим заподіяв потерпілій синець. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не тільки не реагували на зауваження перехожих осіб, а й погрожували їм у відповідь. Унаслідок заподіяних обвинуваченими потерпілому тілесних ушкоджень йому спочатку було надано екстренну медичну допомогу, а згодом госпіталізовано його до лікарні.

Наведені вище показання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердила й свідок ОСОБА_13 (сусідка потерпілих), засвідчивши те, що 10 червня 2018 року на паркувальному майданчику на території піцерії «DaVinci» троє обвинувачених наносили удари по капоту й колесах автомобіля потерпілих, на її зауваження не відреагували й продовжили пошкодження згаданого транспортного засобу. Про це вона повідомила ОСОБА_12 , щодо якої на місці кримінального правопорушення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 нецензурно лаялись і ОСОБА_8 розпилив їй у обличчя з балончика речовину сльозоточивої та дратівної дії. Після появи потерпілого ОСОБА_8 розпилив також і йому в обличчя вміст балончика, спорядженого речовиною сльозоточивої та дратівної дії, а ОСОБА_9 із-за спини наніс ОСОБА_11 удар металевим прутом у голову, від чого останній присів. Далі ОСОБА_9 із металевим прутом побіг за свідками ОСОБА_14 , який був із загіпсованою рукою, та ОСОБА_15 , але потім майже відразу повернувся. Усі троє обвинувачених, жодним чином не реагуючи на численні зауваження перехожих осіб, тривалий час били ОСОБА_11 у різні частини тіла (в тому числі голову й спину), який стогнав від болю та йому було спричинено, зокрема, рану на голові, синці та гематоми на спині. Лікування потерпілого здійснювалось у стаціонарному режимі в медичному закладі.

Свідок же ОСОБА_19 (сусідка ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ) також підтвердила факт нанесення за наведених вище місця, дати й часу ударів по автомобілю потерпілих трьома обвинуваченими, які жодним чином не реагували на зауваження ОСОБА_12 і перехожих осіб. Після госпіталізації ОСОБА_11 від потерпілої стало відомо, що обвинувачені заподіяли також і їй тілесні ушкодження в обличчя.

Аналізуючи викладені вище докази, колегія суддів уважає, що вони відповідають даним технічних носіїв інформації, на яких записано відеозаписи з камер відеоспостереження ресторану-піцерії «DaVinci» по АДРЕСА_4 і протоколу їх огляду від 17 серпня 2018 року, якими зафіксовано, що 10 червня 2018 року о 20 годині 29 хвилин біля цього закладу за ОСОБА_11 гнались троє обвинувачених в присутності перехожих осіб. О 20 годині 30 хвилин потерпілий забіг у приміщення піцерії, а за ним обвинувачені, де ОСОБА_8 наніс ОСОБА_11 удари кулаками в голову, спину, після чого всі троє обвинувачених повалили ОСОБА_11 на підлогу й завдали йому ударів руками та ногами у різні частини тіла (голову, тулуб, руки й ноги, якими потерпілий намагався закриватись від ударів) та витягнули ОСОБА_11 з приміщення ресторану, в якому в цей час занепокоєно метушився персонал унаслідок хуліганських дій ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . На сходах біля входу в піцерію всі троє обвинувачених, витягнувши ОСОБА_11 , який перебував у положенні лежачи, нанесли йому численні удари майже в усі частини тіла (голову, тулуб, ноги) руками й ногами. ОСОБА_8 заподіяв потерпілому тілесні ушкодження також неодноразово гумовим кийком, після чого розпилив у обличчя ОСОБА_11 . вміст балончика з речовиною сльозоточивої та дратівної дії, ОСОБА_9 стягнув футболку з потерпілого й навідмаш наніс рукою удар в обличчя ОСОБА_12 . Застосування обвинуваченими насильства щодо потерпілого на подвір`ї закладу відбувалось при знаходженні там сторонніх осіб - очевидців події (т.1 а.п.156-160, т.2 а.п.74).

У судовому засіданні першої інстанції потерпілі додатково підтвердили вчинення зафіксованого відеозаписом кримінального правопорушення саме ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , упізнавши їх за рисами обличчя та особливостями одягу. Такий висновок ґрунтується також на показаннях свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , які підтвердили вчинення обвинуваченими хуліганства за аналогічних обставин у зафіксований засобами об`єктивного контролю (відеофіксації) час, у тому числі вказавши на особливості зовнішнього вигляду обвинувачених, які є ідентичними тим, що зафіксовані даними відеофіксації. Тобто підтверджені цими особами обставини хронологічно й за детально описаними діями обвинувачених, їх зовнішнього вигляді відповідають картині події злочину, відображеній на відеозаписах, а тому, з огляду за зазначене в сукупності, наявність по справі висновків судових портретних експертиз від 24 вересня 2021 року, 20 вересня 2022 року, в яких зазначено, що зображення осіб на відеозаписах з камер спостереження непридатні для однозначної портретної ідентифікації (т.2 а.п.23-36, т.3 а.п.4-8), не спростовують факт того, що зображені на відеозаписах особи, якими вчинено хуліганство, були ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Також суд апеляційної інстанції відхиляє твердження апелянта про невизначення часу злочину, оскільки місцевим судом у мотивувальній частині вироку встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.296 КК України, обвинувачені вчинили 10 червня 2018 року приблизно о 20 годині 30 хвилин, і це знайшло своє підтвердження за результатами оцінки наведених вище доказів, які, в тому числі в названій частині підтверджують зміст один одного.

Посилання ж захисника про те, що відтворений у судовому засіданні технічний носій інформації з відеозаписами з камер відеоспостереження піцерії, не є доказом, колегія суддів визнає неспроможними з огляду на приписи ч.1, п.2 ч.1 ст.99 КПК України, якими унормовано, що до документів (які є процесуальним джерелом доказів) належать, у тому числі матеріали відеозапису. Згадані вище матеріали відеозапису стороною обвинувачення було отримано в порядку тимчасового доступу до речей і документів на підставі ухвали слідчого судді Комсомольського міського суду Полтавської області від 20 липня 2018 року, тобто за передбаченою відповідно до положень глави 15 КПК України процедурою (т.1 а.п.153).

Що стосується доводів сторони захисту з приводу незазначення в протоколі порядку упакування матеріалів відеозапису, то колегія суддів зауважує, що вони були безпосереднім об`єктом тимчасового доступу, а не додатком до протоколу в розумінні ч.3 ст.105 КПК України, до якого б висувались такі вимоги в ст.105 КПК України.

Протокол за результатами проведення тимчасового доступу до матеріалів відеозапису містить необхідні відомості про обставини здійснення цієї слідчої дії, засвідчений підписами двох понятих і володільця майна без будь-яких доповнень і зауважень, а достатніх і мотивованих підстав, які би ставили під сумнів допустимість отриманих за результатами вказаної слідчої дії даних не встановлено.

Так само позбавлені підстав твердження захисника, які зводяться до того, що долучений прокурором на вимогу суду першої інстанції флеш-носій інформації для проведення судової портретної експертизи раніше не знаходився в кримінальному провадженні, не відкривався стороні захисту й наданий у засіданні з порушенням положень ч.4 ст.99 КПК України.

У ч.3 ст.99 КПК України законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - ще і його відображення, якому надається таке ж значення як документу.

Відповідно до ч.1 ст.99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія.

За змістом ч.4 ст.99 КПК України дублікат документа (документ, виготовлений таким самим способом, як і його оригінал), а також копії інформації, у тому числі комп`ютерних даних, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах, їх невід`ємних частинах, виготовлені слідчим, прокурором із залученням спеціаліста, визнаються судом як оригінал документа.

Для виконання завдань кримінального провадження, з огляду на приписи Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», допустимість електронного документа як доказу не слід заперечувати винятково на підставі того, що він має електронну форму. На підставі ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа, тобто один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа розглядаються як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом і датою створення.

Як убачається з матеріалів справи, стороною обвинувачення з метою забезпечення проведення додаткової судової портретної експертизи, призначеної в подальшому на підставі ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчук від 05 серпня 2022 року, було надано в засіданні місцевого суду дублікат документа (матеріалів відеозапису з камер відеоспостереження ресторану-піцерії «DaVinci» по АДРЕСА_4 , який містив інформацію у вигляді відеофайлів, аналогічну тій, що зафіксована на оригінальному технічному носієві інформації. При цьому, необхідність надання названої вище копії документа була викликана неможливістю відтворення частини відеофіксації, і, таким чином, неможливістю отримання доступу до інформаційного наповнення певних файлів, записаних на оригінальному технічному носієві, про що експертом констатовано у висновку експерта від 24 вересня 2021 року (т.2 а.п.23-26).

Під час провадження судом першої інстанції в засіданні від 23 червня 2022 року за участю обвинувачених та їх захисника було відтворено долучений прокурором до матеріалів справи флеш-носій інформації з відеозаписами з камер спостереження піцерії, що підтверджує факт ознайомлення сторони захисту зі змістом згаданої відеофіксації. Окрім того, сторона захисту у випадку виниклої потреби мала безперешкодну можливість повторно ознайомитись з цими матеріалами відеозапису в матеріалах справи, достатньо часу, щоб підготуватися й скорегувати лінію захисту для обстоювання правової позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України, через це місцевим судом не було порушено балансу інтересів сторін процесу, які нарівно використовували надані їм процесуальні права.

Наведені вище докази узгоджуються зі змістом висновку судово-медичної експертизи №774 від 27 вересня 2018 року, відповідно до якого в ході хуліганства обвинувачені заподіяли ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, рубця (сліду від загоєної забійної рани) в потиличній ділянці голови зліва, ділянок рожевого кольору (слідів від загоєних саден) та гематом на спині, верхній і нижній повіці правого ока, підшкірної гематоми лівої тім`яної ділянки голови, які утворилися внаслідок неодноразової ударної дії тупих твердих предметів і класифікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.1 а.п.185-187).

Згідно з технічним носієм інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції (32:00-34:43 хвилини аудіо-, відеозапису №1, 00:00-01:25 хвилини аудіо-, відеозапису №2) 23 липня 2020 року в судовому засіданні місцевого суду вказаний вище висновок експертизи був долучений прокурором, безпосередньо досліджений судом першої інстанції із заслуховуванням думки, зокрема, сторони захисту щодо його змісту, та відповідно він наявний і в матеріалах справи, а саме на 185-187 аркушах тому №1, у зв`язку з чим доводи апелянта про протилежне є надуманими.

Необгрунтовані й посилання захисника на те, що органом досудового розслідування з порушенням процесуального строку безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання захисника про призначення додаткової судово-медичної експертизи.

Із системного аналізу законодавства та судової практики слідує, що додаткова експертиза призначається у випадку неповноти або неясності первинного висновку експерта.

Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним є висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер (п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах»).

У цьому кримінальному провадженні наявний висновок судово-медичної експертизи №774 від 27 вересня 2018 року, в якому наведена вичерпна й детальна інформація щодо виду, характеру, локалізації, способу й обставин отримання тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_11 . Підстав уважати неповним чи неясним зазначений вище висновок для належного встановлення всіх обставин справи, які підлягають доказуванню, колегією суддів не встановлено.

Що стосується клопотання захисника від 30 серпня 2019 року про призначення додаткової судово-медичної експертизи потерпілого для розмежування виявлених у нього тілесних ушкоджень, то воно було предметом розгляду слідчого, який, проаналізувавши диспозицію ч.4 ст.296 КК України, обґрунтовано не встановив наявність достатніх підстав для призначення цієї експертизи та відмовив у задоволенні клопотання захисника, прийнявши про це вмотивовану постанову від 04 вересня 2019 року, а доказами по справі, викладеними вище, спростовано доводи сторони захисту щодо можливого отримання ОСОБА_11 тілесних ушкоджень не від злочинних дій обвинувачених, що було єдиним мотивом для призначення додаткової експертизи. Також слід зазначити, що в суді першої інстанції здійснено допит експерта ОСОБА_18 , якій учасники провадження мали безперешкодну можливість ставити питання з приводу обставин установлення судово-медичних даних у ході дослідженні стану здоров`я ОСОБА_11 . При цьому, в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції сторона захисту не порушувала питання щодо призначення додаткової судово-медичної експертизи потерпілого (т.3 а.п.78-81).

Таким чином, непроведення ініційованої захисником під час досудового розслідування додаткової експертизи, достатніх підстав для призначення якої не було, не потягло за собою неповноту слідства, судового розгляду й не завадило встановленню істини в кримінальному провадженні.

У той же час, на доводи сторони захисту суд апеляційної інстанції зауважує, що процесуальні строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. Їх недотримання спричиняє різні правові наслідки. Закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися. Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків, коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження.

Оскільки розгляд клопотання є обов`язком слідчого чи прокурора, то пропущення ними строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Винесення слідчим постанови з дводенним пропуском строку для прийняття рішення за результатами розгляду клопотання захисника про призначення експертизи, поданого в порядку ст.220 КПК України (підлягає вирішенню протягом 3 днів після подання), хоча і є недотриманням приписів КПК України, однак саме по собі жодним чином не впливає на допустимість і достовірність доказів у провадженні.

Так само позбавлені підстав аргументи апеляційної скарги зі змінами про те, що фотознімки тілесних ушкоджень потерпілого не є доказом, так як у силу ч.2 ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є, зокрема, документи, а, виходячи з положень ч.ч.1, п.1 ч.2 ст.99 КПК України, документ - це матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою, зокрема, зображення відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч.1 ст.99 КПК України, належать матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані).

Тому фотознімки, на яких чітко зафіксовано на тілі ОСОБА_11 нанесені йому обвинуваченими тілесні ушкодження, зокрема, на голові, тулубі, руках, є доказом у кримінальному провадженні в силу ст.99 КПК України та мають конкретно визначене походження, оскільки були приєднані до матеріалів кримінального провадження за відповідною заявою потерпілого від 11 червня 2018 року та суд першої інстанції обґрунтовано дослідив їх, після чого надав у вироку їм відповідну оцінку (т.1 а.п.140, 142-152).

При цьому, долучені фотознімки не є єдиним або ключовим доказом, на підставі якого було встановлено факт нанесення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, вони не суперечать змісту висновку судово-медичної експертизи потерпілого №774 від 27 вересня 2018 року, показанням наведених вище потерпілих, свідків і даним відеозапису, а навпаки додатково відповідають інформації, що містять перераховані докази.

Між тим, колегія суддів уважає, що місцевий суд помилково послався на дані копії довідки Горішньоплавської лікарні №1267 від 10 червня 2018 року, оскільки її стороною обвинувачення було надано у вигляді світлокопії без належного завірення уповноваженою особою закладу охорони здоров`я, через це вказана довідка підлягає визнанню недопустимим доказом і виключенню з оскаржуваного вироку шляхом його зміни. Однак таке виключення не впливає на допустимість інших викладених вище доказів у кримінальному провадженні, сукупність яких доводить поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України (т.1 а.п.141).

Таким чином, показання потерпілих і продемонстровані ними в ході слідчих експериментів обставини є послідовними, стабільними, узгоджуються, як між собою, так і підтверджуються викладеною вище сукупністю доказів (за винятком копії довідки закладу охорони здоров`я, яку визнано недопустимим доказом), через це місцевий суд правильно поклав ці докази до доказової бази при ухваленні вироку.

Разом з тим, показання свідка ОСОБА_20 про те, що 09 червня 2018 року біля озера потерпілий, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, непристойно себе поводив, знімав шорти, блокував двері автомобіля, яким приїхали обвинувачені, суд першої інстанції обґрунтовано оцінив критично, як такі, що спрямовані на надання допомоги ОСОБА_8 уникнути кримінальної відповідальності з огляду на те, що свідок ОСОБА_20 є співмешканкою ОСОБА_8 , тобто зацікавленою особою в ухваленні судом рішення на користь ОСОБА_8 , а повідомлена нею інформація спростовується показаннями потерпілих, що підтверджуються іншими викладеними вище доказами в кримінальному провадженні, згідно з якими теж установлено, що саме обвинувачені 10 червня 2018 року були ініціаторами протиправних дій, натомість потерпілі будь-яких неправомірних діянь щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не вчиняли. Більше того, навіть за змістом показань свідка ОСОБА_20 описана нею ситуація вичерпала себе біля озера й не отримала будь-якого подальшого негативного розвитку, а тому в будь-якому випадку вони не спростовують винуватість ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні хуліганства.

За таких обставин, показання обвинувачених з приводу того, що вони не знаходились біля ресторану-піцеріі «DaVinci» по АДРЕСА_4 , не чіпали належний потерпілим автомобіль, громадський порядок не порушували, нецензурною лайкою не висловлювались, тілесних ушкоджень ОСОБА_11 не завдавали, а навпаки він сам допускав некоректну поведінку, є неспроможними, оскільки спростовуються, зокрема, зазначеними вище даними відеозаписів, які є засобами об`єктивного контролю, відповідними їм показаннями потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 та висновками судово-медичних експертиз.

Доводи ж захисника про відсутність у діях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, є неспроможними.

Так, згідно зі ст.296 КК України хуліганством визнається грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст.296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

З об`єктивної сторони хуліганство полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Початок прояву такого діяння може бути різний: наприклад, особа може завчасно передбачити, що перебуватиме у громадському місці, й у зв`язку із цим готується, налаштовує себе на вчинення у той час відповідних протиправних дій, або ж рішення вчинити такі дії може виникнути спонтанно, раптово, ситуативно. Однак для кваліфікації хуліганства момент виникнення бажання його вчинити не є визначальним, оскільки не є конструктивною ознакою (складовою) такого посягання. Цей стан не виключає й того, що особа, яка не планувала або завчасно не готувалася і не мала наміру вчинити хуліганство, водночас може вчинити це діяння згодом за будь-яких обставин.

За зовнішнім виявом (набором фактів) хуліганство певним чином схоже на ряд інших діянь, зокрема, найбільше на ті з них, які посягають на здоров`я, честь та гідність людини, її майно.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство» визначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально-караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство названі дії кваліфікують у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством над потерпілим, знищенням або пошкодженням майна, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту, грубе порушення громадського порядку, яке особа тривалий час уперто не припиняла, тощо.

Обов`язкова ознака суб`єктивної сторони хуліганства - це мотив явної неповаги до суспільства. Мотив явної неповаги до суспільства характеризується усвідомленим спонуканням зневажливого ставлення до громадського порядку, неперсоніфікованого кола осіб, ігнорування існуючих у суспільстві елементарних правил поведінки, моральності, добропристойності. Таке ставлення проявляється у вчинках особи, стає відкрито вираженим, очевидним як для самого винного, так і для інших осіб. У процесі вчинення кримінального правопорушення, що розпочався за мотивом особистого характеру, останній може перейти в мотив явної неповаги до суспільства. Протиправне діяння вчиняється за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямоване на випадкові об`єкти.

Так, аналіз дій обвинуваченого в сукупності з викладеними вище безпосередньо дослідженими судом доказами безперечно підтверджує наявність у діях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, оскільки вони втрьох групою осіб в громадських людних місцях - на території парковки автомобілів біля ресторану та в приміщенні самого ресторану, в присутності великої кількості перехожих осіб і персоналу закладу пошкодили майно потерпілих (їх автомобіля), протягом тривалого часу наносили удари ОСОБА_11 (навіть коли останній лежав на підлозі) руками, ногами та з неодноразовим застосуванням балончика, спорядженого речовиною сльозоточивої і дратівної дії, гумового кийка, металевого прута, які були заздалегідь заготовлені для нанесення тілесних ушкоджень. Унаслідок злочинних дій обвинувачених також було спричинено тілесні ушкодження ОСОБА_12 , якій ОСОБА_9 наніс удар кулаком в обличчя, порушено спокій свідків ОСОБА_14 й ОСОБА_15 , за якими ОСОБА_9 гнався з металевим прутом. На зауваження сторонніх осіб вимушених очевидців цієї зухвалої поведінки, обвинувачені жодним чином не реагували, поводили себе очевидно нахабно, висловлювались нецензурною лайкою та надали цим зауваженням протилежного значення, вперто продовжуючи свої хуліганські дії тривалий час і навіть погрожуючи у відповідь перехожим особам.

Таким чином, вчинення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 наведених вище дій з посяганням на майно, права та здоров`я інших людей було безпричинним, не є нормальним у цивілізованому суспільстві та порушувало його нормальне функціонування. Як наслідок, дії ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , що полягали в зневажливому ставленні до громадського порядку, нехтуванні існуючими в суспільстві загальноприйнятими правилами поведінки, співжиття й моральності, заподіяли серйозну шкоду здоров`ю ОСОБА_11 (зокрема, у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних гематом на голові й тулубі), а також ОСОБА_12 , їх майну, порушили спокій і права великої кількості очевидців злочину, стали причиною зупинки нормальної роботи ресторану, в якому відбувалось побиття потерпілого, у зв`язку з чим персонал занепокоєно бігав, а директор викликав поліцію. Тобто злочинне посягання обвинуваченими умисно здійснювалось і на ряд випадкових об`єктів та суб`єктів, як зухвалий виклик соціальному оточенню.

Посилання захисника на події, що мали місце біля озера 09 червня 2019 року, є безпідставними, оскільки вони вичерпали себе в той день і не отримали будь-якого подальшого негативного розвитку. До того ж, агресивну поведінку на коректне зауваження ОСОБА_11 допускав саме ОСОБА_8 . Окрім того, попереднє знайомство в такий спосіб потерпілого з ОСОБА_8 не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинувачених, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинувачених та потерпілих безпосередньо перед і під час злочину.

Натомість, обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку та об`єктивні ознаки зухвалої протиправної поведінки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 свідчать про те, що вона була зумовлена не особистою неприязню до потерпілих, а бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, яка супроводжувалась особливою зухвалістю у вигляді приниження гідності потерпілих, поєднаного з насильством над ними та пошкодженням їх майна, порушенням нормальної роботи ресторану, прав і спокою пересічних громадян, при цьому, за очевидного мотиву явної неповаги до суспільства, як для самих обвинувачених, так і для інших осіб, при грубому порушенні ними громадського порядку. Тому дії ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 містять усі об`єктивні та суб`єктивні ознаки хуліганства з кваліфікуючими його ознаками, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та правильно кваліфіковані місцевим судом за цією нормою кримінального закону.

Доводи сторони захисту про невстановлення в цій справі конкретного розміру майнової шкоди не впливають на правильність правової оцінки діяння обвинувачених, оскільки розмір названої шкоди не є конструктивною ознакою диспозиції ч.4 ст.296 КК України, а сам факт пошкодження ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 майна в сукупності із тимчасовим припиненням нормальної діяльності громадського закладу, застосуванням насильства до потерпілих у ході хуліганства, яке вони вперто не припиняли, вже безумовно вказує на вчинення ними хуліганства за ознакою особливої зухвалості.

Що стосується кваліфікуючої ознаки хуліганства, закріпленої в ч.4 ст.296 КК України, то Пленум Верховного Суду України в п.п.11, 12 постанови «Про судову практику у справах про хуліганство» розтлумачив, що заздалегідь заготовленими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.

Використання при вчиненні хуліганства ножів, які не належать до холодної зброї, інших предметів господарсько-побутового призначення, спеціальних засобів (гумового кийка, газових пістолета, балончика, гранати, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії), пневматичної зброї, сигнальних, стартових, будівельних пістолетів, ракетниць, вибухових пакетів, імітаційно-піротехнічних та освітлюваних засобів, що не містять у собі вибухових речовин і сумішей, а також інших спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень знарядь злочину є підставою для кваліфікації дій винної особи за ч.4 ст.296 КК України коли вона заподіює ними тілесні ушкодження або за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

При вчиненні хуліганства групою осіб за ч.4 ст.296 КК України кваліфікуються дії тих його учасників, які особисто застосували зброю або інший предмет, спеціально пристосований чи заздалегідь заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень, а також тих осіб, які хоча самі й не застосовували зазначених знарядь, але дали згоду чи в інший спосіб сприяли їх застосуванню іншими виконавцями цього злочину.

Із аналізу викладених вище доказів установлено, що обвинувачені заздалегідь заготовили на місце злочину балончик, споряджений речовиною сльозоточивої та дратівної дії, гумовий кийок і металевий прут, із застосуванням яких вони фактично відразу вчинили фізичне насильство щодо ОСОБА_11 . Таким чином, ці три предмети злочину були заздалегідь заготовлені обвинуваченими для мети нанесення з їх використанням тілесних ушкоджень потерпілому. Застосування ними знарядь злочину заподіяло шкоду здоров`ю ОСОБА_11 та становило реальну загрозу для його життя з огляду на нанесення йому, в тому числі за допомогою названих вище предметів, ударів у життєво-важливі органи. При цьому, ОСОБА_10 хоча сам безпосередньо й не застосовував знаряддя злочину, однак своїми конклюдентними діями сприяв їх застосуванню ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за умов, коли кожен із співучасників мав змогу бачити та усвідомлювати дії іншого співучасника, погоджувався із ними, підтримував і продовжував їх.

Та обставина, що в ході досудового розслідування не проводились слідчі дії щодо вилучення знарядь злочину, на що посилається захисник, не спростовує наявність кваліфікуючої ознаки, визначеної ч.4 ст.296 КК України, оскільки факт застосування обвинуваченими в ході хуліганства заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень предметів доведено іншими об`єктивними доказами у справі: названими вище даними відеофіксації, показаннями потерпілих та свідків. Водночас апелянтом не обґрунтовано та перевіркою матеріалів справи не встановлено можливості шляхом проведення слідчих дій по вилученню знарядь злочину з`ясування жодних нових обставин, аніж ті, що встановлені зібраними доказами в кримінальному провадженні, з урахування того, що відеозапис є засобом об`єктивного контролю й на ньому чітко зафіксовано побиття ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 потерпілого із застосуванням заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень предметів.

Необгрунтованими є і аргументи апелянта про непроведення слідчим у ході досудового розслідування всього необхідного обсягу тих чи інших слідчих дій позбавлені підстав.

Відповідно до вимог ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності й під час проведення досудового розслідування визначає той обсяг слідчих дій, необхідність проведення яких, на його переконання, буде достатнім для доведення винуватості осіб і притягнення їх до кримінальної відповідальності за інкримінований злочин.

Окрім того, за ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках - на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст.22 КПК України, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що місцевий суд з дотриманням приписів ст.ст.10, 22 КПК України створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав, за клопотанням учасників провадження здійснив усі передбачені КПК України заходи для всебічного встановлення істини по справі. Даних, які би вказували не неповноту судового розгляду, не встановлено.

На переконання колегії суддів, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані сторонами провадження докази, щодо пред`явленого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинувачення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України.

Усупереч доводам апелянта, в оскаржуваному вироку, а саме у формулюванні обвинувачення, визнаного першою судовою інстанцією доведеним, відповідно до вимог закону з достатньою деталізацією наведено всі елементи об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Окрім того, аргументи захисника щодо відсутності відомостей з приводу прийняття заяви ОСОБА_11 про кримінальне правопорушення є неспроможними, оскільки матеріали справи містять заяву про вчинення кримінального правопорушення в цьому кримінальному провадженні, складену, засвідчену й подану потерпілим ОСОБА_11 10 червня 2018 року (в день кримінального правопорушення) до Комсомольського ВП КВП ГУНП у Полтавській області, що підтверджується вхідним штампом органу поліції (т.1 а.п.139).

Суд апеляційної інстанцї не погоджується з твердженнями апелянта щодо спливу строку досудового розслідування до моменту повідомлення про підозру.

Частиною 2 ст.219 КПК України (в редакції на час здійснення досудового розслідування) регламентовано, що строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить:

дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості;

вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Виходячи з положень ст.12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1, 2 ст.125 КК України, на час проведення досудового розслідування належали до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Кримінальне ж правопорушення, передбачене ч.4 ст.296 КК України (в редакції, як на час досудового розслідування, так і судового провадження) є тяжким злочином.

З аналізу обставин та хронології вчинених дій і прийнятих процесуальних рішень по справі вбачається, що 11 червня 2018 року за №0000586 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за заявою ОСОБА_11 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (т.1 а.п.137-138).

17 жовтня 2018 року слідчим ОСОБА_21 прийнято постанову про перекваліфікацію кримінального правопорушення, за яким здійснювалось кримінальне провадження, а саме з ч.1 ст.125 КК України на ч.2 ст.125 КК України (т.1 а.п.12, 26-27, 29-32, 122-123).

За таких обставин, у будь-якому випадку останнім днем строку досудового розслідування за ознаками злочину невеликої тяжкості (як передбаченого ч.1 ст.125 КК України, так і ч.2 ст.125 КК України) до повідомлення про підозру було 11 червня 2019 року (дванадцять місяців із моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Затим 12 грудня 2018 року, тобто в межах строку досудового розслідування, прокурором ОСОБА_22 (якого було призначено прокурором у провадженні на підставі постанови заступника керівника Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_23 від 06 листопада 2018 року) змінено кваліфікацію кримінального правопорушення з ч.2 ст.125 на ч.4 ст.296 КК України, у зв`язку з чим строк досудового розслідування за ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, до моменту повідомлення про підозру становив до 11 грудня 2019 року (т.1 а.п.13, 26-27, 29-32, 122-123).

Наведені вище дати вчинення відповідних дій та прийняття процесуальних рішень (11 червня 2018 року, 17 жовтня 2018 року та 12 грудня 2018 року) констатуються і в апеляційній скарзі зі змінами, але в ній застосовано помилкове тлумачення порядку обрахунку строку досудового розслідування (т.3 а.п.51-52, 107).

Повідомлення ж про підозру здійснено: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 15 серпня 2019 року, ОСОБА_10 18 серпня 2019 року, а саме в межах строку досудового розслідування, що спростовує доводи захисника про протилежне (т.3 а.п.126-140).

Окрім неспроможними є доводи сторони захисту з приводу недопустимості доказів з посиланням на те, що першочергово досудове розслідування здійснювалось за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України.

Оскільки за зовнішнім виявом (набором фактів) хуліганство певним чином схоже на ряд інших діянь, зокрема, найбільше на ті з них, які посягають на здоров`я, честь та гідність людини, її майно, то вказана вище первинна кваліфікація на початкових етапах досудового розслідування не є порушенням кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність та не вважається неправильною через те, що здійснена на підставі тих фактичних даних, які були отримані й перебували у віданні органу досудового розслідування на той час.

Отримані ж у ході досудового розслідування та додатково з`ясовані обставини провадження обумовили наступну зміну кваліфікацію кримінального правопорушення на ч.4 ст.296 КК України і будь-яких обмежень щодо використання доказів, здобутих законним шляхом в одному й тому ж кримінальному провадженні КПК України не містить, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано поклав їх у основу свого рішення.

Окремо слід зазначити, що сторона обвинувачення, змінюючи правову оцінку кримінального правопорушення, діяла в спосіб, передбачений законом і не здійснювала штучного завищення кваліфікації за ч.4 ст.296 КК України, оскільки ця кваліфікація, як наслідок, знайшла своє підтвердження за результатами судового розгляду.

Більше того, кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.296 КК України, не належить до категорії кримінальних правопорушень, щодо яких кримінальне провадження здійснюється у формі приватного обвинувачення, а тому факт його здійснення не пов`язується з виключним волевиявленням потерпілого (ст.477 КПК України).

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до моменту пред`явлення їм підозри не знали про кримінальне провадження щодо них не свідчать про наявність істотних порушень вимог КПК України та обмеження прав обвинувачених.

Посилання ж захисника на відмову слідчого судді розглядати по суті подані в порядку ст.303 КПК України стороною захисту скарги позбавлені підстав, оскільки 27 вересня 2019 року слідчий суддя Комсомольського міського суду Полтавської області здійснив розгляд скарг захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на повідомлення останнім про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, за результатом чого встановив, як недотримання процесуальних строків для подачі цих скарг, так і відсутність обставин, які би свідчили про порушення порядку пред`явлення згаданої підозри чи її необґрунтованості, постановивши ухвали про відмову в задоволенні скарг захисника. 31 жовтня 2019 року Полтавським апеляційним судом наведені вище судові рішення слідчого судді залишено без зміни (т.1 а.п.26-27, 29-32). Перевіркою матеріалів провадження не встановлено істотних порушень приписів КПК України при повідомленні стороною обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України.

Аргументи захисника про те, що 06 листопада 2018 року зміну групи прокурорів здійснено без законних підстав неуповноваженою особою колегія суддів уважає необґрунтованими.

Згідно зі ст.3 КПК України (в редакції на час прийняття рішення) було визначено, що керівником органу прокуратури є Генеральний прокурор, керівник регіональної (наразі обласної) прокуратури, керівник місцевої (на сьогодні окружної) прокуратури та їх перші заступники й заступники, які діють у межах своїх повноважень.

Статтею 37 КПК України унормовано, що керівник відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування визначає прокурора чи групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених ч.3 ст.37, ч.ч.4 та 5 ст.36, ч.3 ст.313, ч.2 ст.341 КПК України.

Із зазначеної вище правової норми висновується, що вимоги про незмінність прокурора, який здійснює повноваження у кримінальному провадженні, та можливість його зміни у виключних випадках, визначених КПК України, стосуються випадків, коли керівником органу прокуратури визначено лише одного процесуального керівника в кримінальному провадженні. При цьому, жодних обмежень щодо зміни в групі прокурорів кримінальним процесуальним законодавством не встановлено.

При цьому, вчинення процесуальних дій щодо участі того чи іншого прокурора в конкретному кримінальному провадженні належить до виключної компетенції керівника органу прокуратури, який діє в межах своїх повноважень, і суд, розглядаючи справу не має повноважень надавати оцінку ефективності діям керівника прокуратури в цій частині.

У кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 червня 2018 року за №0000586, що є предметом апеляційного розгляду, із самого початку було визначено групу прокурорів (т.1 а.п.12, 77).

Затим 06 листопада 2018 року першим заступником керівника Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_23 прийнято рішення у формі постанови про зміну в групі прокурорів у цьому кримінальному провадженні шляхом призначення її в складі прокурорів Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області: ОСОБА_24 , ОСОБА_22 та ОСОБА_25 .

Отже, рішення від 06 листопада 2018 року про зміну групи прокурорів було прийняте уповноваженою на те особою (керівником органу прокуратури в розумінні положень ст.ст.3, 37 КПК України) та в межах його передбачених законом повноважень, що свідчить про відсутність стверджуваних захисником істотних порушень вимог КПК України в ході прийняття цього рішення.

Позбавлені підстав і твердження сторони захисту в судових дебатах у суді апеляційної інстанції про призначення обвинуваченим покарання, не пов`язаного з позблавленням волі.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.4 ст.296 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, його суспільну небезпеку, роль і ступінь участі кожного співучасника в злочинній діяльності, особи обвинувачених, які не судимі (т.1 а.п.201-202, 208-209, 216-217), за місцями проживання характеризуються задовільно (т.1 а.п.205, 211, 221), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебувають (т.1 а.п.206, 212, 219), не розкаялись у вчиненому злочині, дані досудової доповіді, в яких установлено середні ризики вчинення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 повторного кримінального правопорушення та їх небезпеки для суспільства (т.1 а.п.93-101), думку потерпілого ОСОБА_11 про призначення обвинуваченим максимально можливого суворого покарання, думку потерпілої ОСОБА_12 , яка у вирішення цього питання поклалась на розсуд суду, наявність обставини, яка пом`якшує покарання те, що обвинувачені раніше не притягувались до кримінальної відповідальності, та відсутність обставин, що його обтяжують.

При цьому, високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 злочину та даних про їх особи полягає в тому, що вони втрьох групою осіб, зокрема, з використанням трьох знарядь злочину, застосували до ОСОБА_11 насильство (навіть коли він лежав на підлозі), яке не тільки спричинило шкоду його здоров`ю, а й створювало реальну загрозу життю останнього внаслідок нанесення йому обвинуваченими численних ударів у життєво-важливі органи, заподіяли тілесне ушкодження ОСОБА_12 і пошкодили майно потерпілих у присутності перехожих осіб та персоналу ресторану. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не реагували на зауваження сторонніх осіб вимушених очевидців хуліганства, в тому числі похилого віку, а ще й погрожували їм.

Такі зневажливі дії обвинувачених свідчать не тільки про ігнорування ними усталених суспільних звичаїв, морально-етичних норм і бажання самоствердитись за рахунок приниження іншої людини, а й про гіперболізоване почуття безкарності, зневажливе ставлення до норм права, життя та здоров`я людини, що є найвищою соціальною цінністю, високу схильність ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 до протиправної поведінки.

Посткримінальна ж поведінка обвинувачених виявилась у тому, що вони під час досудового розслідування, провадження в судах першої та апеляційної інстанцій (з 11 червня 2018 року) не надали належний критичний осуд своїм злочинним діям, не вибачились перед потерпілими та не вжили жодних заходів для компенсування шкоди останнім, в тому числі у зв`язку з перенесеними потерпілою стороною стражданнями, не намагались допомогти їм оговтатись від пережитого чи полегшити душевний біль. У направлених до апеляційного суду заявах ОСОБА_11 та ОСОБА_12 висловили думку про законність оскаржуваного вироку, в тому числі й у частині обраного ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 заходу примусу.

Ураховуючи зазначені вище дані та обставини в їх сукупності, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинувачених можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом призначення їм покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, однак у мінімальному розмірі ( ОСОБА_10 ) та розмірі, наближеному до мінімальної межі ( ОСОБА_8 й ОСОБА_9 ). Наведена вище невелика різниця в розмірі призначеного останнім покарання обґрунтовано випливає з ролі й ступеню участі кожного обвинуваченого в кримінально-протиправній діяльності.

Колегія суддів ураховує долучені захисником до апеляційної скарги дані про те, що обвинувачені працевлаштовані ( ОСОБА_9 - майстром з ремонту технологічного устаткування ТОВ "Феррострой" із 23 грудня 2019 року, ОСОБА_8 - пожежним рятувальником у службі ПрАТ "Полтавський ГЗК" із травня 2018 року, ОСОБА_10 - начальником транспортного цеху ПрАТ "РГК" із 16 листопада 2022 року), де характеризуються позитивно (т.3 а.п.83-84, 86-87, 89), скарг на їх поведінку до КЖЕП не надходило (т.3 а.п.85, 88, 90), ОСОБА_9 має на утриманні неповнолітню дитину (т.3 а.п.82), однак ці відомості, зважаючи на викладені вище обставини, які враховуються при призначенні покарання, в їх сукупності, не свідчать про несправедливість обраного обвинуваченим заходу примусу внаслідок суворості та самі по собі не є мотивованою й достатньою підставою для його пом`якшення чи зміни способу його виконання.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.

Отже, апеляційну скаргу зі змінами слід задовольнити частково, а вирок місцевого суду - змінити шляхом виключення з нього посилання на копію медичної довідки як на доказ винуватості обвинувачених, залишивши його без зміни в іншій частині.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу зі змінами захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 06 грудня 2022 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 змінити.

Виключити з вироку посилання суду першої інстанції на копію довідки Горішньоплавської лікарні №1267 від 10 червня 2018 року як на доказ винуватості ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 взяти під варту в залі суду.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою - у той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4