Справа № 202/7616/23
Провадження № 1-кп/202/187/2024
УХВАЛА

Іменем України

26 лютого 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

провівши в залі суду в м. Дніпрі судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_3 , яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000298 від 27 березня 2023 року, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

за участі сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В :

В ході судового розгляду кримінального провадження прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, при цьому зазначив про продовження існування ризиків, що передбачені ст. 177 КПК України

Обвинувачений ОСОБА_3 просив суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 зазначив, що клопотання прокурора невмотивовано і необґрунтовано, просив суд змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Мати обвинуваченого ОСОБА_6 заявила клопотання про передачу іі сина - обвинуваченого ОСОБА_3 на особисту поруку.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою, клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, клопотання про передачу на поруки обвинуваченого його матері ОСОБА_6 , суд, з`ясувавши думку сторін кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Суд ураховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до вимог ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується.

На даний час у кримінальному провадженні виникли та стали достатніми підстави для висновку про можливість зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , що тримається під вартою на більш м`який.

Обвинувачений ОСОБА_3 утримається під вартою із квітня 2023 року, тобто понад десяти місяців, страждає на ряд хронічних захворювань, які потребують постійного приймання ліків, консультацій лікарів та проходження медичного обстеження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини в кримінальних справах розумний строк, про який йдеться у п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту обвинувачення особи, тобто з часу, коли компетентні органи офіційно її повідомили, що вона вчинила злочин. Стосовно закінчення цього строку у кримінальних справах період, про який йдеться у п.1 ст. 6 Конвенції, охоплює все провадження, включаючи оскарження.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

Незважаючи на тяжкість санкції статті кримінального закону згідно обвинувачення, суд безпосередньо керується нормою прямої дії - ст. 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості.

Суд вважає, що подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою буде суперечити п. 1 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини та принципу правової держави, оскільки час, який особа знаходиться під вартою, вже не є співмірним з тяжкістю обвинувачення, яке на даний час не є доведеним. Такий висновок суду сприятиме гуманізації та підвищенню гарантій захисту прав особи, згідно з якими тримання особи під вартою має бути винятковим запобіжним заходом.

Суд зауважує, що тяжкість висунутого обвинувачення, ризик ухилення від суду, незаконного впливу на потерпілу і свідків були підставами для винесення ухвали про обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовженні такого запобіжного заходу. Надалі, продовжуючи строк тримання під вартою, суд наводив підстави у своїх рішеннях, посилався на належність раніше обраного запобіжного заходу. Проте, згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції після спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести інші підстави для подальшого тримання під вартою.

У справі, що знаходиться на розгляді таких підстав навести вже неможливо, існування обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого злочину та ризик можливого вчинення нового кримінального правопорушення, з урахуванням практики ЄСПЛ, перестає бути підставою для позбавлення свободи, тому ризики, передбачені ст. 177 КПК України, значно зменшились.

З урахуванням стадії судового розгляду допитані потерпіла, свідки, досліджені письмові докази по кримінальному провадженню, призначено судову товарознавчу експертизу, таким чином, враховуючи тривалість знаходження обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, наявність ряду хронічних захворювань, які потребують постійного медичного обстеження, його особу та вік, наявність постійного місця реєстрації та проживання, суд вважає недоцільним збереження застосованого запобіжного заходу та вважає за необхідне змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний період доби обвинуваченому ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, суд, приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 і задоволення клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_3 з тримання під вартою на домашній арешт.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_6 про передачу іі сина - обвинуваченого ОСОБА_3 на особисту поруку, то суд, вважає, що клопотання необґрунтоване, невмотивоване, а тому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.331, 350 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 - відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_6 , - відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 з тримання під вартою на домашній арешт задовольнити.

Змінити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, звільнивши його з - під варти із зали суду, заборонивши йому до 26 квітня 2024 року, у період часу з 22 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступної доби залишати місце свого проживання у квартирі АДРЕСА_1 , поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за першим викликом; не виїжджати за межі місця реєстрації та мешкання без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця мешкання; утримуватись від спілкування із потерпілою та свідками по кримінальному провадженню.

Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання начальнику ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровські області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуюча ОСОБА_1