03 червня 2024 року Єдиний унікальний № 501/5168/23 Провадження № 1-кп/501/2/24
ВИРОК

Іменем України

3 червня 2024 року м. Чорноморськ

Іллічівського міського суду Одеської області

у складі: головуючого ОСОБА_1 , секретаря судових засідань ОСОБА_2

номер справи 501/5168/23 провадження 1-кп/501/2/24

розглянувши у відкритому судовому засіданні Іллічівського міського суду Одеської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесені до ЄРДР № 0000912 від 07 грудня 2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівськ (Чорноморськ) Одеської області, громадянина України, який має середню освіту, не одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

?20 травня 2011 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 304 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі з випробуванням на 1 рік 6 місяців відповідно до ст. 75 Кримінального кодексу України;

?06 грудня 2011 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304 Кримінального кодексу України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, 08 вересня 2014 року звільнився по УДО на 1 рік 12 днів, відповідно до ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2014 року,

?19 червня 2023 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 297 Кримінального кодексу України до 14 років позбавлення волі, звільнений 07 липня 2023 року за відбуттям строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 Кримінального кодексу України,

участь у справі приймали: прокурор ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Сторони, кожен окремо, не заперечували щодо розгляду справи під час воєнного стану.

Стислий зміст обвинувачення у кримінальному провадженні, визнане судом доведеним.

В ніч з 08 липня 2023 року на 09 липня 2023 року , більш точний час в ході судового розгляду встановити не надалося можливим, раніше знайомі між собою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , перебували за місцем проживання ОСОБА_6 у приміщенні однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , у якій спільно відпочивали та розпивали спиртні напої.

Знаходячись у кімнаті квартири ОСОБА_6 сидів разом із ОСОБА_7 на ліжку, а ОСОБА_3 навпроти них на підлозі.

В цей час між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виникла суперечка на ґрунті раптово-виниклих неприязних відносин, в ході якої у ОСОБА_6 виник злочинний намір на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 .

В ході зазначеної суперечки, ОСОБА_6 сидячи на ліжку разом із ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, розуміючи суспільну небезпечність своїх дій, усвідомлюючи можливість настання суспільно- небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, маючи намір позбавити життя ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, взяв мотузку, яка перебувала біля ліжка у спальній кімнаті, намотав її на свої руки, та обхопивши ногами ОСОБА_7 , яка сиділа спиною до останнього , накинув мотузку на її шию та став здавлювати, застосовуючи фізичну силу, шляхом удавлення та задушення з метою вбивства.

Після чого, переконавшись у тому, що ОСОБА_7 не подає жодних ознак життя, ОСОБА_6 послабив та відпустив з її шиї мотузку, отримавши бажаний результат від своїх злочинних дій, тобто настання смерті ОСОБА_7 .

Смерть ОСОБА_7 настала від механічної асфіксії внаслідок удавлення петлею та враховуючи характер і локалізацію странгуляційної борозни на шкірі шиї трупа ОСОБА_7 , перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням її смерті.

В цей час, за всіма діями ОСОБА_6 ; спостерігав ОСОБА_3 , проте жодних активних фізичних дій не вжив для попередження настання її смерті.

Далі, залишаючись в приміщенні квартири свого мешкання ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії зняв з трупа ОСОБА_7 носильний одяг та спідню білизну, здійснив статевий акт з трупом. Тобто вчинив наругу над тілом ОСОБА_7 шляхом здійснення акту некрофілії - скоєння статевого акту з небіжчицею.

Після глумління над трупом ОСОБА_7 . ОСОБА_6 сховав його під ліжком в приміщенні спальної кімнати за місцем мешкання.

Далі, з метою приховування і знищення слідів скоєного умисного злочину ОСОБА_6 взяв носильний одяг, який разом із сумкою потерпілої та її особистими речами, поклав до полімерного пакету сірого кольору «Сусіди», який в подальшому разом із ОСОБА_8 відніс і викинув до сміттєвих баків неподалік супермаркету «Таврія-В», що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Після цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розійшлися, кожен за місцем свого проживання.

10 липня 2023 року у вечірній час доби, більш точний час в ході судового розгляду встановити не надалося можливим, ОСОБА_3 прийшов до ОСОБА_6 за місцем його проживання, у якому продовжував знаходитися оголений труп ОСОБА_7 , який перебував в приміщенні спальної кімнати квартири під ліжком, де вони почали спільно вживати спиртні напої.

Через деякий час, на прохання ОСОБА_6 з метою приховування і знищення слідів скоєного ОСОБА_6 . особливо тяжкого умисного злочину, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 маючи умисел на заздалегідь не обіцяне приховування злочину, діючи умисно, заздалегідь не обіцяно, знайшовши у вищевказаному приміщенні кімнати ковдру дістали з-під ліжка труп ОСОБА_7 , загорнули його в ковдру після чого витягнули на балкон.

Далі, намагаючись приховати вчинений ОСОБА_6 злочин, домовившись про свої подальші дії направлені на приховування трупа ОСОБА_7 , ОСОБА_3 залишився з трупом на балконі, щоб викинути труп з третього поверху балкону вниз до порожнього сміттєвого баку, який мав підкотити ОСОБА_6 .

В подальшому, ОСОБА_6 вийшов на вулицю, знайшов та підкотив сміттєвий бак під балкон своєї квартири, з якого ОСОБА_3 викинув труп ОСОБА_7 , однак труп не попав в середину сміттєвого баку у зв`язку з тим, що впав на землю.

Злякавшись від побаченого та того факту, що за діями ОСОБА_6 та ОСОБА_3 можуть спостерігати сторонні особи, ОСОБА_3 вирішив залишити помешкання ОСОБА_6 і втекти з місця скоєного злочину.

Тобто, ОСОБА_3 , будучи обізнаним про вчинення ОСОБА_6 злочину, вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, який, відноситься до особливо тяжких злочинів, маючи реальну можливість повідомити правоохоронні органи про вчинення зазначеного злочину, усвідомлюючи протиправний характер своєї бездіяльності, діючи умисно заздалегідь не обіцяно, приховував вчинення особливо тяжкого злочину до моменту затримання ОСОБА_6 працівниками поліції 13 липня 2023 року , чим створив перешкоду у своєчасному його виявленні та розкритті, а також притягнення винної особи до кримінальної відповідальності.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за вищезазначеними обставинами, покаявся , не заперечував проти зібраних по справі доказів, просив їх не

досліджувати та розглядати справу, згідно положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Захисник ОСОБА_5 підтримала позицію обвинуваченого ОСОБА_3 , не заперечувала проти розгляду справи за положеннями ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України. Просила врахувати щире каяття обвинуваченого та призначити покарання в мінімальних межах статті Кримінального кодексу України з застосуванням положень ст. 75 Кримінального кодексу України.

Прокурор, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї провини не заперечував проти розгляду справи за правилами, передбаченими ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, а також просив призначити обвинуваченому покарання , враховуючи обставини справи у вигляді позбавлення волі.

Суд вважає, що показання обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування і в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п. 150 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п. 57 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Яременко проти України.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

Суд, переконавшись в тім, що обвинувачений розуміє фактичні обставини справи, в його добровільній та істинній позиції, а також те, що в подальшому він не в змозі буде оспорювати фактичні обставини справи в апеляційній інстанції, зібрані по справі докази не досліджував.

В зв`язку з викладеним суд визнає ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 Кримінального кодексу України заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину.

Мотивувальна частина та правові норми застосовані судом.

Згідно з приписами ст.8 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При ухваленні вироку відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення Європейського суду з прав людини вказує від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

Також ,має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі «Веренцов проти України» - п.86).

При визначенні заходу примусу - покарання обвинуваченому, яке буде необхідне та достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, суд з урахуванням принципів справедливості, співмірності, індивідуалізації, та сприянню досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, відповідно до положень ст. 12 Кримінального кодексу України, ч. 1 ст. 396 Кримінального кодексу України відноситься до нетяжкого злочину та призначає покарання достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує особисті дані обвинуваченого: ОСОБА_3 , який раніше неодноразово судимий, у тому числі за аналогічний злочин на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, характеризується за місцем свого проживання як особа щодо якої скарг не надходило, офіційно не працевлаштований.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому суд виходить із встановленої ст.50 Кримінального кодексу України мети не тільки кари, а також виправлення і запобігання вчинення нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості.

При цьому суд враховує, визначені ст.65 Кримінального кодексу України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання ,виправлення засудженого.

Обставина, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 в порядку ст. 66 Кримінального кодексу України - є активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення .

Посилання захисника на обставину яка помягшує покарання ОСОБА_9 - щире каяття, судом не може бути прийнята до уваги оскільки , щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою вчинення злочину , ще й дійсне, відверте визнання своєї провини у вчиненому , осуд своєї поведінки, намагання особи відшкодувати завдані злочином збитки , бажання виправити наслідки скоєного.

Таких обставин за розглядом справи суд не встановив. Перебуваючи в статусі свідка у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 за звинуваченням у в чиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 115, ч.3 ст. 297 Кримінального кодексу України неодноразово змінював покази щодо обставин справи та своєї участі, що свідчить про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуд своїх протиправних дій , тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 в порядку п.13 ст. 67 Кримінального кодексу України є рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Висновки суду,інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

На підставі викладеного, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, особу винного, його ставлення до вчиненого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості й індивідуалізації покарання, вважає, що для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень ОСОБА_3 необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі, так як його виправлення не можливе без ізоляції від суспільства але не в максимальному вигляді , передбаченому санкцією ч.1 ст. 396 Кримінального кодексу України

Майнова шкода кримінальним порушення завдано не було .Судові витрати та речові докази в кримінальному провадженні відсутні.

Враховуючи той факт, що обвинуваченому судом призначено покарання у виді позбавлення волі, яке підлягає реальному відбуттю, суд вважає за необхідне обрати стосовно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, з метою уникнення спроб обвинуваченого переховуватись від суду чи перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, взявши його під варту в залі суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 Кримінального процессуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 Кримінального кодексу України та призначити покарання у вигляді 2 (двох ) років позбавлення волі.

Застосувати до ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», взявши його під варту в залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з 3 червня 2024 року, з моменту його затримання.

Повний т екс вироку виготовлено 3 червня 2024 року.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором, виключно з підстав, передбачених ст. 394 Кримінально-процесуального кодексу України до Одеського апеляційного суду через Іллічівський міський суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя