УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року

м. Київ

справа № 559/2413/22

провадження № 51-1324 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дубно Рівненської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 липня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 20000 грн, витрати за надання правової допомоги в розмірі 6700 грн та витрати за надання послуг перекладача в розмірі 10000 грн.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_5 20 серпня 2022 року о 13:55, перебуваючи за адресою: Рівненська область, м. Дубно, вул. Шевченка, поблизу будинку № 25, почув як у дворі вказаного будинку між потерпілим громадянином Італійської республіки ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його сусідами виник побутовий конфлікт, спричинений неприязними відносинами. В цей час ОСОБА_5 підійшов до потерпілого, розуміючи, що він є особою похилого віку, взяв у праву руку предмет, схожий на дерев`яну палицю, та умисно наніс ним потерпілому чотири удари, з яких по одному в потиличну ділянку голови, праве передпліччя за руку, ліву руку, праву частину сідниці, чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 липня 2023 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Не погоджується з наданою судами оцінкою доказам у частині вирішення цивільного позову.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що суди однобічно оцінили докази, зокрема, відеозапис, долучений до протоколу огляду, на якому зафіксовано, що обвинувачений намагався припинити протиправну поведінку потерпілого, у зв`язку з чим прийняли не обґрунтоване рішення про призначення покарання ОСОБА_5 у виді громадських робіт. Вважає, що призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті, буде достатнім для його виправлення. Вказує, що відсутність щирого каяття з боку ОСОБА_5 не є підставою для призначення йому більш тяжкого покарання у максимальному розмірі.

Крім того, захисник посилається на те, що позов потерпілого є не обґрунтований та не підлягав задоволенню. Зазначає, що розмір моральної шкоди не підтверджений потерпілим, є значно завищеним і не відповідає вимогам розумності та справедливості. Вказує, що посилання потерпілого на те, що погіршення слуху є наслідком отриманої травми, не підтверджується жодним доказом. Вважає, що обвинувачений не зобов`язаний відшкодовувати потерпілому понесені витрати, оскільки останньому послуги адвоката та перекладача мали бути надані за рахунок держави.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

З поданої касаційної скарги вбачається, що захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, фактично зазначає про свою незгоду з наданою судами, у цій частині, оцінкою доказам.

Доводи касаційної скарги захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд під час апеляційного розгляду дав належну оцінку.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що суди призначили ОСОБА_5 занадто суворе покарання у виді громадських робіт замість штрафу

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є кримінальним проступком. Суд також урахував відсутність обставин, які відповідно до ст.66 КК України, пом`якшують покарання, обставиною, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання, визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Також суд урахував дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що він раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, скарги на нього від сусідів до ТОВ «Житловик-Дубно» не надходили, проте неодноразово надходили скарги від сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до поліції.

Крім того, місцевий суд також урахував, що обвинувачений ОСОБА_5 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності та станом на момент вчинення кримінального правопорушення перебував під адміністративним наглядом згідно Закону України «Про адміністративний нагляд за особами звільненими з місць позбавлення волі». Крім цього, суд зазначив те, що згідно постанови Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 листопада 2021 року ОСОБА_5 , після звільнення за час проживання у м. Дубно, систематично вчиняв адміністративні правопорушення за що притягувався до адміністративної відповідальності. Разом з тим, з наданих поліцією матеріалів, судом встановлено, що ОСОБА_5 звертався із заявою на адресу сусіда ОСОБА_6 , з яким має конфлікт.

Більш того, місцевий суд в оскаржуваному судовому рішенні зазначив, що ще однією обставиною, яка характеризує ОСОБА_5 , є те, що під час розгляду цього провадження в суді, ОСОБА_5 ,відповідно до постанови Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 червня 2023 року, після засідання перебуваючи у стані з явними ознаками сп`яніння, з неадекватною поведінкою, у присутності представників влади, не реагуючи на зауваження, демонстративно розбив вікно квартири, у якій проживають ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, із дотриманням положень ст. 65 КК України, загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться у пунктах 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді громадських робіт, яке за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.

Водночас суди слушно зауважили, що визнання особою вини не означає щире каяття з її боку. При цьому місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_5 не говорив про розкаяння, не робив належних висновків, за свій вчинок пробачення не попросив і не доклав жодних зусиль, щоб виправити ситуацію, а навпаки, під час розгляду кримінального провадження ще й розбив вікно в квартирі, де живе потерпілий та констатував відсутність з його боку щирого каяття.

Доводи захисника про те, що суди належним чином не оцінили відеозапис, долучений до протоколу огляду, на якому, зокрема, зафіксовано, що обвинувачений захищав сусідку та намагався припинити протиправну поведінку потерпілого також є безпідставними.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, місцевий суд, дослідивши відеозапис з камери спостереження, з`ясував, що жінка, яку ніби-то захищав ОСОБА_5 , першою накинулася на Тонті Джіорджіо з чисельною нецензурною лайкою і штовхнула його руками в живіт, бо він зачепив відро, після чого останній відштовхнув її на металеву сітку і пішов далі. На цьому сусідський конфлікт, що розпочався через не варту уваги дрібницю, міг бути вичерпаний, але цього не сталося, оскільки обвинувачений наніс потерпілому удари.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення засудженому менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного вирішення судами цивільного позову

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Разом з цим, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Таким чином, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Як убачається із судових рішень, потерпілим заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Разом з тим, з судових рішень убачається, що суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, врахував те, що потерпілим у цьому кримінальному провадженні є чоловік похилого віку, якого було побито досить молодим обвинуваченим на вулиці в оточенні чисельних сусідів і на їх очах. При цьому судами також враховано спосіб нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим, а саме палицею по потилиці, а також необхідність захищати порушені права і порушений життєвий уклад тривалий час у потерпілого.

Водночас, усупереч доводам захисника, суди, під час визначення розміру моральної шкоди, завданої потерпілому, не покладали в основу своїх рішень факт зниження слуху у потерпілого. Судами встановлено, що стороною позивача не надано об`єктивних медичних даних щодо слуху потерпілого до і після події та відповідний висновок судово-медичного експерта, які б підтверджували прямий безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між ударом і зниженням слуху у потерпілого. Крім того, показання свідків у цій частині суди також не урахували, оскільки дійшли висновку, що показання були надані зацікавленими особами і з їх слів.

Разом з тим, виходячи із принципів розумності та справедливості суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена потерпілим Тонті Джіорджіо сума моральної шкоди у розмірі 20000 грн носить характер компенсації та не призводить до збагачення потерпілого.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині, зазначив, що місцевий суд, з урахуванням вимог КПК України, ЦК України та практики Верховного Суду, визначив розмір грошового стягнення моральної шкоди потерпілому в розумних межах, що є достатнім та об`єктивним, для компенсації фізичних, моральних страждань та незручностей потерпілого, відповідає глибині його душевних страждань та характеру понесених ним втрат.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанції та вважає, що розмір моральної шкоди вказаними судами було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано завищеним підстав немає.

Доводи сторони захисту, про те, що суди безпідставно задовольнили позовні вимоги потерпілого на відшкодування витрат за надання правової допомоги та за надання послуг перекладача, оскільки останній мав право на призначення йому перекладача та адвоката за рахунок держави тому у нього була відсутня необхідність оплачувати їх послуги також не є слушними.

Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 56 КПК України, протягом кримінального провадження потерпілий має право давати пояснення, показання рідною або іншою мовою, якою він вільно володіє, безоплатно за рахунок держави користуватися послугами перекладача в разі, якщо він не володіє державною мовою чи мовою, якою ведеться кримінальне провадження.

Водночас, задовольняючи цивільний позов потерпілого в цій частині, суди слушно зауважили, що надане право отримати перекладача не означає обов`язку потерпілого звертатися до слідчого та просити знайти йому перекладача за рахунок держави. Людина вільна розпоряджатися своїми правами на власний розсуд і так як вона вважає за найкраще в ситуації, коли хоче захистити власне порушене право.

Крім того, суди вірно зазначили, що послуги захисника, яким може бути лише професійний адвокат, за рахунок держави надаються обвинуваченому, а не потерпілому КПК України не містить положень, які би зобов`язували орган досудового розслідування чи суд призначати потерпілому його представника.

Згідно пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до судових витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням перекладачів. За п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, яка визначає розподіл судових витрат між сторонами, ці витрати в разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як і за ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

При цьому, суди також урахували висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, судами встановлено, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, потерпілому ОСОБА_6 , який є громадянином Республіки Італія, протягом досудового і судового слідства надавалися послуги перекладача, що підтверджується договором про надання послуг усного перекладу № 17 від 21 вересня 2022 року та актом про надання послуг від 12 червня 2023 року, згідно якого вартість послуг перекладача становить 10000 грн. Крім того, потерпілому надавалася правова допомога, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 22 від 17 жовтня 2022року на ім`я адвоката ОСОБА_10 , як представника інтересів ОСОБА_9 , у кримінальному провадженні.

Таким чином, суди прийшли до висновку про задоволення в повному обсязі цивільного позову потерпілого в частині стягнення з обвинуваченого витрат за надання правової допомоги та за надання послуг перекладача, оскільки вказана сума була підтверджена ним відповідними документами.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована, вона відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміні судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3