справа № 462/3436/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5

представника потерпілих ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові судовий розгляд у кримінальному провадженні №0000119 з розгляду обвинувального акту про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Лосятин Кременецького району Тернопільської області, українки, громадянки України, із середньою спеціальною освітою, вдови, пенсіонерки, місце проживання якої зареєстроване та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

встановив:

ОСОБА_5 02.03.2024 року близько 17.00 год., перебуваючи на 7 поверсі загального коридору, що на АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту з потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , маючи умисел на заподіяння шкоди здоров?ю, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тримаючи у руках дитячу коляску синього кольору, умисно здійснила наїзд на нижні кінцівки потерпілих, внаслідок чого спричинила ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді двох синців на лівій гомілці, які відносяться до легкого тілесного ушкодження, та ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді садни на передній поверхні лівої гомілки, синець в ділянці лівого гомілково-ступеневого суглобу і по внутрішній поверхні лівої стопи, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорювались фактичні обставини кримінального провадження, з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності такої їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою, обмежившись лише допитом обвинуваченої.

Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому їй кримінальному проступку, передбаченому ч.1 ст.125 КК України, визнала повністю, не заперечила фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, зокрема щодо часу, місця та способу нанесення тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . При цьому, від давання показань відмовилася. Зазначила, що щиро розкаюється у вчиненому та просить суд її суворо не карати.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що вина ОСОБА_5 у заподіянні легкого тілесного ушкодження, доведена повністю і її дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.125 КК України.

При призначенні обвинуваченій виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений кримінальний проступок, та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення та обставин його вчинення.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Суд не вбачає в діях обвинуваченої такої обставини, яка пом`якшує покарання, що вказана в обвинувальному акті, як щире каяття, виходячи з наступного.

Кримінальний закон, а саме положення статті 66 КК України як одну з обставин, що пом`якшує покарання, визначає щире каяття.

Однак, Кримінальний кодекс України чітко не визначає у чому ж саме полягає таке каяття та яким чином воно має бути висловлено обвинуваченим або які дії останньому слід вчинити для застосування до нього такої пом`якшуючої обставини.

Разом з тим, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, виявленні жалю з приводу вчиненого, негативно оцінює кримінальне правопорушення, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформульованою у постанові від 10.02.2020 року у справі №643/13256/17.

Водночас суд не може формально відноситись до визначення щирості каяття, фактично ототожнювати його з визнанням вини, на чому наголошує Верховний Суд у постанові від 18.09.2019 року в справі №166/1065/18.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненні певного кримінального правопорушення, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків кримінального правопорушення для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, у матеріалах кримінального провадження відносно ОСОБА_5 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачена поряд із відсутністю цивільного позову, намагалася будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від наслідків скоєного кримінального проступку, компенсувати фізичний біль від ушкоджень і перенесені незручності.

В судовому засіданні потерпілі просили не враховувати таку пом`якшуючу обставину як щире каяття, адже ОСОБА_5 перед ними не вибачилась, не висловила їм жалю чи розкаяння у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин суд не вбачає в діях ОСОБА_5 щирого каяття, яке б поєднувало в собі співчуття або жаль з приводу вчинення кримінального проступку і почуття провини за її наслідки, оскільки в судовому засіданні обвинувачена хоча формально і вибачилася перед потерпілими, проте водночас висловлювала претензії до потерпілої ОСОБА_7 щодо її поведінки.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, вчиненим умисно, особу винної, яка раніше не судима (т.1, а.с.45), пенсіонерки,на обліку щодо узалежнень та в психоневрологічному диспансері не перебуває (т.1, а.с.47, 49), за місцем проживання характеризується позитивно (т.1, а.с.51).

Виходячи з наведеного, враховуючи конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення,думку потерпілих, які зазначили, що ОСОБА_5 навіть не вибачилася перед ними і вони не вірять в її щире каяття, оскільки їх, після подій 02.03.2024 року, продовжують ображати, принижувати і цькувати, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 слід обрати покарання, достатнє і необхідне для її виправлення та попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень, у виді штрафув межах санкції ч.1 ст.125 КК України.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати відсутні.

Підстав, передбачених ст.176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченої запобіжних заходів суд не вбачає.

Керуючись ст.100, 368-371, 373-375 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає850 грн.

Речовий доказ - диск «DVD-R» із надписом на лицевій стороні «Alerus», 4,7 GB, 120 min, жовтого кольору (т.1, а.с.77) - залишити в матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: ОСОБА_1