Справа № 307/2056/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: обвинуваченої ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/8/21 за апеляційною скаргою прокурора Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2020 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженку та мешканку АДРЕСА_1 , громадянку України, із повною загальною середньою освітою, одружену, маючої на утриманні одну неповнолітню дитину, не працюючу, раніше не судиму,

- обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_5 від призначеного їй покарання, якщо вона протягом одного року не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї судом обов`язки.

Покладено на обвинувачену ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід щодо обвинуваченої ОСОБА_5 не обирався.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Речові докази: автомобіль марки «Mercedes-Benz», н/з НОМЕР_1 ухвалено повернути ОСОБА_5 , мопед «Suzuki», без н/з ухвалено повернути ОСОБА_9 .

Згідно з вироком, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

16.06.2020, близько 17-ї год., ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz», н/з НОМЕР_1 , у порушення вимог пунктів 1.5., 2.3., 12.4., 12.9 «б», 14.2. «б», 14.6 «а» та 1.10. Правил дорожнього руху, проїжджаючи по вулиці Грушевського у с. Нересниця, рухаючись по правій смузі руху у напрямку с. Ганичі, напроти будинку № 159, маючи можливість оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, розпочала маневр обгону в місці, де цей маневр заборонено (на перехресті доріг), при цьому не застосувала своєчасно гальмування, внаслідок чого допустила зіткнення з мопедом марки «Suzuki», без н/з, який рухався у попутному напрямку по проїжджій частині дороги, в результаті чого водій мопеду ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вказаними діями обвинувачена ОСОБА_5 вчинила злочин передбачений ч.2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжке тілесні ушкодження.

На вказаний вирок прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження і доведеність вини, а також правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 вказав, що судом застосовано до обвинуваченої міру покарання, яка не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченої та не є достатньою для її виправлення, оскільки суд не врахував та не вказав як обтяжуючу обставину вчинення кримінального правопорушення стосовно малолітньої особи. На його думку, суд першої інстанції на підставі ст.75 КК України не вправі був звільняти ОСОБА_5 від призначеного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, так як КК України такого звільнення не передбачає. Тому просить оскаржуваний вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати винуватою ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити їй покарання у вигляді 4 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки та на підставі ст.75 КК України звільнити її від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі встановивши іспитовий строк 2 роки та покласти обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, обвинувачену ОСОБА_5 , її захисника, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Судове провадження розглядається за відсутності потерпілого, неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що потерпілий належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від нього не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин його неявки.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

З врахуванням того, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини даного кримінального провадження, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється, вирок суду в цій частині, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду не підлягає.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку повною мірою дотримався вказаних вимог закону, повністю дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, а його висновки відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Оцінюючи доводи прокурора про неправильне застосування закону України по кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення через м`якість і необхідність призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк два роки, колегія суддів приходить до такого висновку.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та від 07.11.2018 у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» предбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У пункті 21 вищенаведеної Постанови зазначено, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 і статті 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання, зокрема, позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції у повній мірі виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, вчиненим з необережності, дані про особу обвинуваченої, яка за місцем проживання характеризується позитивно, одружена, має на утриманні одну неповнолітню дитину, не судима, обставини, що пом`якшують покарання, зокрема: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування потерпілому заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди, відсутність претензій з боку потерпілого, при відсутності обставин, що його обтяжують, і обґрунтовано прийшов до висновку про призначення ОСОБА_5 , покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами 1 рік.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов також і до правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, з іспитовим строком на один рік, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, та звільнив від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_5 має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно, на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина, наявність значного водійського стажу та відсутність даних про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, позицію потерпілого, який немає претензій ні морального ні матеріального характеру до обвинуваченого з огляду на повне відшкодування обвинуваченим заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.

Доводи апеляційної скарги прокурора проте, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_5 судом першої інстанції покарання не було враховано суспільну небезпеку та не надано оцінку наслідкам вчиненого, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки суд першої інстанції належним чином оцінив усі обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки та особу обвинуваченої.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що за характером вини кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до необережних злочинів, обвинувачена зробила для себе належні висновки, про що свідчить його процесуальна поведінка протягом усього часу розгляду кримінального провадження.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує те, що у кримінальному провадженні відсутні обставин, що обтяжують покарання обвинуваченій.

Що стосується призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то в цій частині, відповідно до вимог чинного законодавства України та правозастосовної практики, його застосовування чи не застосування має бути індивідуалізованим та є факультативним.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що не призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України та є обґрунтованим.

Також, колегія суддів приймає до уваги ствердну позицію законного представника потерпілого ОСОБА_9 про відсутність до обвинуваченої претензій у зв`язку з повним відшкодуванням шкоди та прохання суворо не карати ОСОБА_5 .

На думку колегії суддів, виходячи з конкретних обставин даної дорожньо-транспортної пригоди, відношення до своїх дій з боку обвинуваченої, позицію потерпілого зазначену вище, приймаючи до уваги юридичну конструкцію санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також те, що позбавлення обвинуваченого прав керування транспортними засобами поставить її сім`ю у скрутне матеріальне становище, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_5 призначено законне і справедливе покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Досліджені під час апеляційного розгляду зазначені обставини у їх сукупності підтверджують правильність висновків суду першої інстанції щодо звільнення від призначеного обвинуваченій додаткового покарання, та дають колегії суддів підстави для висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Аналогічні висновки зробив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду, виклавши їх в ухвалі 26.04.2023 (справа № 297/2114/21, провадження № 51-2450ск23), вказавши про відсутність підстав для призначення додаткового покарання з огляду на відсутність претензій до засудженого у зв`язку з відшкодуванням шкоди, прохання потерпілого суворо не карати обвинуваченого, а також з огляду на те, що транспортний засіб ним використовується для забезпечення потреб родини і таке покарання суд касаційної інстанції вважав необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу, яку подав прокурор Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2020 року відносно обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді