справа № 361/5535/23
провадження № 1-кп/361/605/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2024 м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених : ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0001463 від 09.05.2023 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Київ, громадянки України, зареєстрованої за адресою : АДРЕСА_1 та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , освіта середня, заміжньої, має на утриманні трьох малолітніх дітей 2011, 2016 та 2024 року народження, офіційно працевлаштованої ПАК Агрокомбінат КАЛИТА оператором свонарських комплексів, на даний час знаходится у відпустці по догляду за дитиною, раніше не судимої,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Київ, громадянина України, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , освіта середня, одруженого, має на утриманні трьох малолітніх дітей 2011, 2016 та 2024 року народження, працюючого ТОВ "Інтерметалпласт" слюсарем-складальником металопластикових конструкцій, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

08.05.2023 близько 22 год. 50 хв. старший інспектор відділу реагування патрульної поліції капітан поліції ОСОБА_8 , разом із інспектором відділу реагування патрульної поліції лейтенантом поліції ОСОБА_6 , перебували на добовому чергуванні на службовому автомобілі марки «Mitsubishi» моделі «Оutlander» з д.н.з 0075 біля перехрестя вул. Миру та вул. Центральна в смт. Калита, Броварського району, Київської області. Будучи при цьому одягнутими в однострій поліцейських з символікою поліції, спеціальними засобами та зброєю, для виконання своїх службових обов`язків, які полягали у вживанні заходів з метою виявлення адміністративних правопорушень, здійснюючи контроль за дотриманням правил дорожнього руху його учасниками, керуючись при цьому ст.23 Законом України «Про Національну поліцію» та функціональними обов`язками затверджених начальником Броварського РУП ГУНП в Київській області вих. №3674/109/1300/01-23 від 27.02.2023.

В ході виконання своїх функціональних обов`язків, перебуваючи на зазначеній ділянці місцевості, а саме: біля перехрестя вул. Миру та вул. Центральна в смт. Калита, Броварського району, Київської області, близько 22 год. 50 хв. ними було зупинено транспортний засіб марки «Suzuki» моделі «wagon r» з д.н.з. НОМЕР_1 . В цей момент під час спілкування з водієм зазначеного транспортного засобу до працівників поліції підійшли ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння.

При спілкуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 поводили себе зухвало, нецензурно висловлювався на адресу працівників поліції у зв`язку з виконанням своїх службових обов`язків, ображали їх честь та гідність. На вимогу працівників поліції припинити протиправні дії не реагували в результаті чого створили конфліктну ситуацію із працівниками поліції, які відповідно до Закону України «Про державний захист працівників судів та правоохоронних органів», являються працівниками правоохоронного органу.

В подальшому, з метою припинення протиправних дій з боку ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відповідно до ст. 44, 45 Законом України «Про Національну поліцію», інспектором відділу реагування патрульної поліції рядовим поліції ОСОБА_6 застосовано заходи фізичного впливу відносно ОСОБА_5 , а саме прийом рукопашного бою з поваленням останнього в горизонтальне положення, лежачи на земельному покритті, та в ході застосування спеціального засобу у вигляді «кайданок», відносно останнього, ОСОБА_4 , маючи на меті заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинила відносно працівника поліції насильство, що виразилось у заподіянні ОСОБА_6 тілесного ушкодження, а саме нанесенні одного удару ногою в область обличчя останнього.

Далі, ОСОБА_5 перебуваючи в горизонтальному положенні на земельному покритті, маючи на меті заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинив відносно працівника поліції насильство, що виразилось у заподіянні ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, а саме нанесенні останньому одного удару носком правої ноги в область нижньої щелепи з лівої сторони.

В подальшому продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_5 перебуваючи в кайданках продовжував вчиняти активні дії та вчиняти насильство, відносно працівника поліції, що виразилось у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , а саме нанесені неодноразових ударів колінами в область тулуба останнього.

ОСОБА_4 в свою чергу продовжуючи свої протиправні дії, маючи на меті заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , почала наносити неодноразові удари лівою та правою рукою в область обличчя останнього.

В результаті злочинних дій, ОСОБА_6 спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді: підшкірні гематоми в лобній області з ліва та в області лівої гілки нижньої щелепи, в поперековій ділянці справа та з ліва, синці в лобній області та області правої верхньої кінцівки, садна на шиї, в потиличній області, в області правої верхньої кінцівки та лівої гомілки, що згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні обидва обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (кожен окремо) у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення винними себе визнали повністю, підтвердили факт його вчинення при викладених вище обставинах та пояснили, що вони обидва в той час перебували в стані алкогольного сп'яніння, підійшли до працівників поліції та спитали, чому вони спинили автомобіль (водія якого вони навіть не знали), працівник поліції попросив їх не заважати, а вони його слова сприйняли неадекватно, почали сперечатися, висловлювати в бік поліцейських нецензурною лайкою, а після того, як поліцейський застосував відносно ОСОБА_5 захід фізичного впливу ОСОБА_4 вдарила працівника поліції, потім вони обидва намагалися нанести працівнику поліції удари. Зазначили, що шкодують та щиро каються у вчиненому, під час надання показів суду, під час дебатів та останнього слова неодноразово вибачалися перед потерпілим. При цьому з заявленою в цивільному позові сумою не погоджуються, вважають її завищеною та непосильною для них, так як вони мають трьох малолітніх дітей, на даний час ОСОБА_4 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, працюючим в сім'ї наразі є лише ОСОБА_5 , він отримує близько 10000,00 грн. на місяць, які ідуть на утримання сім'ї. Просять суд їх суворо не карати, висновки для себе вони зробили, обіцяють не порушувати закон. З приводу відшкодування шкоди до потерпілого не зверталися, так як в такій ситуації вони опинилися вперше, тому не знали, чи не нашкодить це їм ще більше і чи не буде це сприйнято як хабар.

Покази обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам справи, учасниками процесу не оспорюються і тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченими змісту обставин вчинених правопорушень (злочинів), добровільності та істинності їх позиції.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомив, що він в той день перебував на патрулюванні, зупинили автомобіль за порушення ПДР, під час спілкування з водієм до них підійшли чоловік і жінка, які перебували в стані алкогольного сп'яніння, почали заважати виконувати працівникам поліції їх обов'язки, на зауваження відреагували неадекватно, почали наносити потерпілому та його напарнику тілесні ушкодження. Заявлений цивільний позов підтримав в повному обсязі та просить суд його задовольнити.

Докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, судом не досліджувались.

При цьому учасники судового розгляду не заперечують проти того, щоб визнати недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, оскільки обвинувачені свою вину визнали, факт умисного заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв'язку з виконанням цим своїх службових обов'язків - підтвердили. При цьому, судом з'ясовано, чи правильно учасники кримінального провадження розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз'яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

За таких обставин, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинувачених, потерпілого та дослідженням доказів, що характеризують особу обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно до ст.337 КПК України суд діє лише в межах висунутого обвинувачення.

Враховуючи покази потерпілого ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтверджують викладені в обвинувальному акті фактичні обставини, беручи до уваги, що ці обставини ніким не оспорюються, суд дійшов висновку, що вина обвинувачених в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв'язку з виконанням цим працівником службових обов'язків доведена в повному обсязі «поза розумним сумнівом», суд кваліфікує дії обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за викладеним фактом за ч. 2 ст. 342 КК України.

Покарання, як захід державного реагування на осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Суспільна небезпечність скоєного кримінального правопорушення зумовлена посяганням на авторитет правоохоронних органів, внаслідок цих дій може бути порушена нормальна діяльність правоохоронного органу, створюються перешкоди для виконання його працівниками своїх службових обов`язків, підривається їх авторитет, заподіюється шкода здоров`ю, майновим та іншим законним інтересам працівників правоохоронних органів.

В суді і ОСОБА_4 і ОСОБА_5 винними себе у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення визнали, надали правдиві покази, що свідчить про надання допомоги суду у встановленні обставин справи, щиро розкаялися, що на підставі ст. 66 КК України визнається пом`якшуючою покарання обставиною.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Водночас суд не погоджується з позицією прокурора щодо існування такої обставини, яка обтяжує вину обвинувачених, як вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, так як хоча в Україні і введено воєнний стан, який діяв на час скоєння даного кримінального правопорушення, однак, зважаючи на фактичні обставини справи, відсутній зв'язок між вчиненим кримінальним правопорушення та діючим в країні воєнним станом, тому суд в даному випадку не застосовує таку обтяжуючу обставину, як вчинення злочину з використання умов воєнного стану.

При призначенні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання суд враховує, що вчинене ними кримінальне правопорушення являється нетяжким злочином, враховує наявність як пом`якшуючої, так і обтяжуючої їх покарання обставин, те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності притягуються вперше, мають постійне місце проживання, трьох малолітніх дітей та мотивацію до позитивних змін.

Так, при дослідженні даних про особу обвинуваченої ОСОБА_4 судом встановлено, що вона: раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася; за місцем проживання на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання надана позитивна характеристика, за місцем роботи також надана позитивна характеристика; одружена, має трьох малолітніх дітей.

Судом також досліджувалися дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , при цьому встановлено, що він: раніше не судимий; за місцем проживання на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; офіційно працевлаштований; за місцем проживання та за місцем роботи характеризується позитивно; одружений, на утриманні має трьох малолітніх дітей.

Пизначаючи покарання суд також враховує молодий вік обвинувачених та їх критичне ставлення до скоєного, під час надання показів, дебатів та останнього слова зазначали, що дуже шкодують про вчинене та просили вибачення в потерпілого, тому підстав очікувати продовження ними вчинення правопорушень суд не встановив і, беручи до уваги позицію прокурора (який в дебатах зазначив, що вина обвинувачених ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, доведена повністю та просив призначити покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки та згідно положень ст. 75 КК України встановити їм дворічний іспитовий строк з покладенням визначених ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків), потерпілого (який підтримав позицію прокурора щодо запропонованого покарання та просить задовольнити позов в повному обсязі), суд дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі, однак, враховуючи наявність обтяжуючої покарання обставини - стан сп`яніння, не у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 345 КК України та вбачає можливість їх виправлення без відбування покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, що на думку суду, відповідає меті, передбаченій ст. 50 КК України.

Призначення обвинуваченим ОСОБА_4 і ОСОБА_5 саме такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинувачених та попередження нових кримінальних правопорушень, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Відповідно до ч. 2 ст. 127, ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.

При вирішенні питання про задоволення цивільного позову потерпілого щодо стягнення солідарно з обвинувачених моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн. суд враховує вимоги ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, у тому числі, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад справедливості, добросовісності, розумності та співмірності із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 суд вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації Судом факту порушення. Крім того, в даному рішенні Європейський суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Судом встановлено, що у зв`язку із заподіянням обвинуваченими потерпілому легких тілесних ушкоджень, останній перебував на амбулаторному лікування з 11.05.2023 по 01.06.2023, отже мав проблеми зі станом свого здоров`я та погане самопочуття, було змінено його звичний ритм життя, він був на деякий час позбавлений можливості нормального спілкування з рідними та близькими. З цього суд висновує, що потерпілий ОСОБА_6 дійсно зазнав душевних переживань у зв`язку із неможливістю забезпечення нормального способу свого життя протягом деякого часу.

Разом з цим, суд враховує майновий стан винних ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які проживають багатодітною сім`єю, мають трьох малолітніх дітей : ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 працює в АТ «Агрокомбінат «Калита», дохід за період з 01.01.2023 по 31.10.2023 її дохід склав 83752,26 грн., на даний час вона доглядає за новонародженою дитиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що позбавляє її можливості працювати та отримувати заробітну плату. ОСОБА_5 офіційно працевлаштований, за період з 01.07.2023 по 31.12.20232 отримав 76498,39 грн. сукупного доходу, щомісячно сума до виплати становить 10280,10 грн.

При визначені розміру грошового стягнення в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, враховуючи той факт, що винними діями ОСОБА_4 і ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_6 спричинено легкі тілесні ушкодження у зв`язку із виконанням ним своїх службових обов`язків, завдано фізичного болю, він змушений був лікуватися та терпіти в зв`язку з цим незручності, однак, виходячи з вимог розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн., з урахуванням вимог п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 зі змінами та доповненнями за № 1 від 27.02.2009 року, за положенням якої, на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром) покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню.

Процесуальні витрати відсутні.

Речові докази відсутні. Арешт на майно не накладався.

Клопотань про застосування запобіжного заходу до набрання вироку законної сили не надходило.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 65-67, 75-76, ч. 2 ст. 345 КК України, ст. 100, 127-129, 349, 373-376, 392-395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України і призначити їй покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України і призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до вимог ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Цивільний позов ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди в сумі 25000,00 (двадцять п'ять тисяч) гривень.

Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним в порядку статті 349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційних скарг до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1