В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 травня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кам`янського Нікопольського району Дніпропетровської області, громадянки України, з середньою технічною освітою, незаміжньої, непрацевлаштованої, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , несудимої,

- обвинуваченої за ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачена вчинила таємне заволодіння чужим майном за таких обставин.

В вечірній час 18 листопада 2022 року, коли на території України діяв воєнний стан, проголошений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, строк дії якого продовжений на підставі указів Президента України, обвинувачена, керуючись умислом на крадіжку, в квартирі АДРЕСА_3 , де ОСОБА_4 опинилась з дозволу потерпілого ОСОБА_5 , таємно заволоділа належним потерпілому мобільним телефоном «Xiaomi Redmi GB» в корпусі чорно-синього кольору.

Описаними діями потерпілому спричинено майнову шкоду в сумі 2125 грн.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена повністю визнала винуватість у вчиненні таємного викрадення чужого майна і дала детальні показання про мотиви і фактичні обставини вчинення кримінально караного діяння.

Пояснила, що в день, до якого відноситься подія злочину, вона в товаристві чоловіка, з яким перебувала у фактичних шлюбних стосунках, гостила у потерпілого, який двома тижнями до цього дня запропонував їм пожити у нього у відсутність власного житла. В той день вони в товаристві господаря спілкувались за розпиттям спиртного, в процесі чого потерпілий вийшов з квартири на вулицю, а вона, побачивши телефон, вирішила закласти його в ломбард, щоб ще купити горілки. Здавав телефон в ломбард її співмешканець ОСОБА_6 , якому вона не повідомила про походження телефону, сказавши, що знайшла його. Отримані гроші були використані нею та ОСОБА_7 на власні потреби.

Пояснила, що повністю усвідомила протиправність і згубність вчиненого та щиро жалкує про скоєні дії.

Потерпілий ОСОБА_5 в суді підтвердив обставини, за яких він був протиправно позбавлений свого майна, розказавши, що на момент, до якого відносяться описані події, обвинувачена та її співмешканець проживали у нього на його запрошення, оскільки вони є безпритульними особами. В той день компанія випивала алкогольні напої, які принесли його квартиранти. В процесі розпиття він залишив житло та вийшов на вулицю прогулятися, не взявши з собою телефон. Після повернення виявив його зникнення та звернувся до співрозмовників з питанням, чи не причетні вони до його зникнення, на що вони стали запевняти його, що він пішов з телефоном. Отримавши пенсію, він купив телефон, в якому встановив той самий номер. За спливом тижня йому зателефонували співробітники ломбарду та назвавши його ОСОБА_8 , запитала, чи збирається він викупати телефон.

Зі згоди учасників кримінального провадження в силу ч. 3 ст. 349 КПК України інші докази щодо обставин, які ніким не оспорюються, при з`ясуванні обставин справи не досліджувалися. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники провадження ці обставини, чи добровільна їх позиція, а також роз`яснив наслідки дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і переконався в правильності усвідомлення ними цих наслідків.

Суд кваліфікує дії обвинуваченої:

-за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винної, обставин, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

З урахуванням наведених міркувань при призначенні покарання суд враховує, що обвинувачена вчинила злочин, який є тяжким в розумінні статті 12 КК України.

Разом з тим бере до уваги суд і спосіб вчинення вказаних дій, які не поєднані із псуванням запорів, пошкодженням майна для досягнення мети доступу до майна, застосуванням спеціально призначених для цієї мети предметів, а вчинені хоча і на території іншого володіння, проте шляхом вільного доступу до матеріальних цінностей.

Зазначена обставина знижує ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння, яке за формальними критеріями відноситься до категорії тяжких злочинів.

Враховує суд і щире каяття обвинуваченої, її позицію, що полягає у послідовному повному визнанні винуватості, що лягло на вівтар сприяння суду у правильному встановленні фактичних обставин справи.

Перелічені обставини суд визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого, і не вбачає обставин, що обтяжують його покарання.

Суд в силу ст. 65 КК України враховує і задовільні дані про особу обвинуваченої, яка набула постійне місце проживання в християнському центрі реабілітації, де виконує суспільно корисну роботу; позбавилась від згубної залежності від алкоголю, що становить небезпеку для оточення і на підґрунті якої було вчинено кримінально каране діяння; до кримінальної відповідальності притягується вперше; її молодий вік, що у сукупності свідчить на користь здатності переоцінити зміст своєї згубної поведінки та повернутися до справжніх духовних і соціальних цінностей та в цілому вказує на достатньо високий рівень її соціалізації.

Сукупність згаданих судом пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих обставин та наведені задовільні дані про обвинувачену дають суду підстави для призначення покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини статті обвинувачення, а також для звільнення від відбування покарання з випробуванням з встановленням мінімального іспитового строку.

Суд вважає, що вказані вид та розмір покарання, а також застосування інституту звільнення від його відбування не зашкодять реалізації загальних цілей покарання, якими, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Потерпілим заявлено цивільний позов, в якому він просить стягнути з цивільного відповідача у відшкодування майнової шкоди 2125 грн., моральної шкоди 5 000 грн.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розв`язаний шляхом отримання пояснень цивільного позивача та цивільного відповідача, дослідження наданих в обґрунтування позовних вимог доказів.

Майнова шкода, як пояснив позивач, складається з вартості мобільного телефона, який не був повернутий потерпілому, зазначеної у висновку товарознавчої експертизи.

Моральну шкоду позивач пояснює емоційними стражданнями, яких він зазнав у зв`язку з протиправним позбавленням його права власності на річ, що містила в собі багато важливої для нього інформації: номери телефонів усіх його близьких та знайомих, фотографії, відеосюжети. У відсутність вказаної інформації він на певний час, доки не придбав новий телефон, опинився за межами звичного для нього способу життя, коли він у відсутність стаціонарного телефону не міг ані зателефонувати, ані прийняти дзвінок.

Відповідачка повністю визнала позов в частині вимог про відшкодування майнової шкоди та не визнала вимог про відшкодування моральної шкоди, пояснивши таку позицію відсутністю грошових коштів.

Вислухавши сторони, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог про відшкодування матеріальної шкоди і вважає за можливе частково задовольнити вимоги про стягнення моральної шкоди, виходячи з такого.

Розв`язання цивільного позову в кримінальному провадженні внормовано статтею 128 КПК України, відповідно до якої особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У відповідності до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування майнової шкоди, спричиненої злочином, та стягнення безпідставно набутого майна» при розгляді цивільного позову у кримінальній справі суд може керуватися відповідними нормами цивільного та цивільного процесуального законодавства.

Керуючись наведеними у згаданій постанові роз`ясненнями, при розв`язанні позову суд виходить з такого.

Загальні підстави відшкодування майнової шкоди встановлені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка його спричинила, за умови, що дії останньої були протиправними, між ними та спричиненою шкодою є причинний зв`язок та наявна вина вказаної особи.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду внормовані статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розв`язуючи позов в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, суд знаходить їх ґрунтовними, оскільки може констатувати наявність передумов для покладення на обвинувачену вказаної відповідальності, таких, як: винуватість та протиправність її дій, настання шкоди, чий розмір підтверджений документально, та причинний зв`язок між діями обвинуваченої та настанням шкоди.

Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд, знаходить їх ґрунтовними, так як вони зумовлені емоційними переживаннями з приводу протиправного заволодіння майном потерпілого; з приводу обстановки заподіяння, за якої потерпілий виявився незахищеним від злочинного посягання навіть в умовах власного житла, вчиненого особою, якій він довіряв та безоплатно надав притулок і яка спотворила його віру в добропорядність та вдячність квартирантів; з приводу зміни звичного способу життя, яка (зміна) на певний час позбавила його ефективного спілкування з оточенням; з приводу втрати важливої особистої інформації, що зберігалась у викраденому телефоні.

При вирішенні питання про розмір шкоди, яку належить стягнути, суд виходить з положень ст. 23 ЦК України, згідно із якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування, суд враховує глибину наведених моральних страждань потерпілого.

Разом з тим при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує і майновий стан обвинуваченої, яка не має власного житла та доходів, чия життєдіяльність та задоволення усіх потреб організовані за рахунок благодійної допомоги, яку вона отримує в реабілітаційному центрі, і доходить висновку, що сума у 1500 грн. у відшкодування моральних страждань потерпілого, які належить стягнути на його користь з обвинуваченої, є домірною глибині її психологічних переживань і такою, що ґрунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості.

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.

Процесуальні видатки на проведення судової експертизи у відповідності до ст. 124 КПК України належить покласти на обвинувачену, стягнувши їх з неї у дохід держави.

У зв`язку з належною процесуальною поведінкою обвинуваченої та у відсутність відповідних клопотань учасників провадження суд не вбачає підстав для застосування до неї запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні злочину, що передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачена протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на неї в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь держави 755 грн. 08 коп. витрат з проведення судової експертизи.

Речовий доказ договір про надання фінансового кредиту та застави № ДОНО118001597 від 18.11.2022 року, який зберігається з матеріалами досудового розслідування, - зберігати з матеріалами досудового розслідування. Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 2125 грн. у відшкодування майнової шкоди, 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Решту вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1