ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/418/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/142/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строків тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження №11-кп/817/142/24 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року задоволено клопотання прокурора, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до 14 квітня 2024 року .

В апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_8 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду посилаючись на те, що лише після отримання повного тексту судовго рішення та ознайомлення з ним змогла подати апеляційну скаргу, просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити застосваний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт в нічну пору доби.

Вважає що наведені у клопотанні ризики є необґрунтованими, оскільки не підтверджені доказами, а лише факт вчинення ОСОБА_7 інкриміновано йому правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, не вказує на недостатність обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Вказує на те, що місцепвий суд не врахував незадовільного стану здоров`я ОСОБА_7 та неможливість отримання ним належного лікування в умовах перебування під вартою.

Посилається на тривалий час перебування обвинуваченого під вартою- поднад 12 місяців, а також наявність у нього постійного місця проживання.

- обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, посилаючись на те, що вона винесена з порушенням вимог ст.370,372,376 КПК України, є необґрунтованою невмотивованою та неконституційною оскільки постановлена всупереч рішенню Конституційного суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 року, зокрема, її зміст є аналогічним попереднім ухвалам суду першої інстанції винесеним відносно нього. Вважає що колегія суддів не може брати участь у її перегляді в апеляційному порядку оскільки раніше переглядала ухвали слідчих суддів та суду про застосування запобіжного заходу щодо нього у вказаному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги з мотивів викладених у них, прокурора, який щодо задоволення апеляційних скарг заперечив, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних міркувань.

Як вбачається із вкладення до апеляційної скарги, адвокатом ОСОБА_8 апеляцію подано 20 лютого 2024 року, тобто в межах 5 - денного строку на апеляційне оскарження визначеного п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України, з огляду на колегія суддів приходить до висновку, що строк на апеляційне оскарження пропущений не був.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу в частині доводів апеляційних скарг сторони захисту колегія суддів виходить з наступного.

На розгляді Тернопільського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження №0001526, внесене до ЄРДР 02 жовтня 2022 року, про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185 України.

Ухвалою слідчого cудді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2022 року відносно ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого було продовжено.

Задовольняючи клопотання прокурора, місцевий суд на підтвердження не зменшення та продовження існування ризиків того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду виходив з тяжкості кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, а також того, що у випадку визнання винуватим йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років; на підтвердження можливості вчинення ним іншого кримінального правопорушення суд взяв до уваги те, що ОСОБА_7 будучи неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, не змінив своєї поведінки та обвинувачується у вчинені злочинів під час іспитового строку; також суддя врахував те, що обвинуваченому відомі місця проживання потерпілих у даному кримінальному провадженні, тому з метою уникнення відповідальності ОСОБА_7 може схиляти потерпілих до зміни наданих показань, що може негативно вплинути на судовий розгляд кримінального провадження, при цьому врахував обставини, визначені ст.178 КПК України, зокрема, дані про особу обвинуваченого, у якого відсутні міцні соціальні зв`язки, оскільки обвинувачений немає постійного джерела доходу, офіційно не працевлаштований, не одружений, раніше судимий. Тому враховуючи вищенаведене, а також у зв"язку з неможливістю завершення судового розгляду вказаного кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали слідчого судді про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу прийшов до вірного висновку про те, що інший більш м"який запобіжний захід не зможе запобігти настанню існуючих ризиків та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

При колегія суддів перевіряючи дововди захисника щодо недоведення прокурором продовження існування вказаних ризиків виходить з того, що ризики, які дають достатні підстави судді вважати, що обвинувачений може продовжувати здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій, а не їх фактичного вчинення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінально процесуальне законодавство не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченому кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченим та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судді про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень та дані про особу обвинуваченого, тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам його можливого переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконного впливу на потерпілих, вчинення іншого кримінального правопорушення, що унеможливить завершення досудового розслідування, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Доводи захисника про те, що тривале перебування ОСОБА_7 під вартою є невиправданим, колегія суддів вважає необґрунтованими, позаяк при позбавленні особи волі та продовженні такого заходу забезпечення кримінального провадження, суд врахував особливості конкретної справи, в сукупності з особою обвинуваченого, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Перевіряючи посилання захисника на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 та неможливість отримання належного лікування в умовах перебування під вартою колегія суддів виходить з наступного .

Відповідно до п. 2 гл. 2 розділу X Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 р. № 1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст. ст. 8, 107, 116 КВК України, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 р. № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 р. №1348/5/572.

Відповідно до п. 3 гл. 2 розділу X зазначеного Наказу, у слідчому ізоляторі здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Надання медичної допомоги особам, взятим під варту, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 р. №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах слідчого ізолятору (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку та керівництво слідчого ізолятору забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини слідчого ізолятору закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини слідчого ізолятору закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Отже, лікування обвинуваченого ОСОБА_7 , у разі наявності у нього захворювань, можливе не лише в умовах слідчого ізолятора а й у інших закладах охорони здоров"я України, у випадку необхідності.

Щодо доводів обвинуваченого про неможливість розгляду колегією суддів вказаної апеляційної скарги у зв"язку з тим що вона раніше переглядала ухвали місцевого суду та слідчих суддів у вказаному провадженні щодо нього, які є аналогічного змісту, колегія суддів вважає їх необгрунтованими з огляду на те, що кримінальне процесуальне законодавство не містить перешкод для вказаних ухвал в апеляційному порядку, в зв"язку з чим посилання ОСОБА_7 на вищезгадане рішення Коституційного суду є некоректним оскільки воно надає можливість перегляду в апеляційному порядку ухвал суду про застосування щодо особи запобіжного заходу.

З огляду на вищенаведене, підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , і відповідно скасування оскаржуваної ухвали про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою , колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, - Постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді