Справа №587/783/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/451/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

10 квітня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 587/783/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 12.05.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим за ч. 1 ст. 122 КК України,

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_13 ,

захисника адвоката ОСОБА_14 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_15 просить скасувати вирок суду та ухвалити виправдувальний вирок, оскільки надані суду докази є недостовірними та недопустимими через порушення порядку їх отримання. Крім того, розмір грошових сум, стягнутих з обвинуваченого в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визначений необгрунтовано.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 12.05.2023 ОСОБА_12 визнаний винуватим за ч. 1 ст. 122 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75, 76, 104 КК ОСОБА_12 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і його зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 50000 грн моральної шкоди, 2500 грн матеріальної шкоди та 7000 грн процесуальних витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги

Згідно вироку, 11.09.2020 ОСОБА_12 , перебуваючи на АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з ОСОБА_10 , умисно спричинив йому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_14 і законного представника ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурорів ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_11 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведеність вини ОСОБА_12 , то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_12 .

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній умисно спричинив потерпілому ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Потерпілий ОСОБА_10 надав показання, згідно яких 11.09.2020 він зустрівся з обвинуваченим в АДРЕСА_2 . Під час розмови ОСОБА_12 на грунті неприязних відносин вдарив його кулаком в область носу, потім наніс 2 бокових ударів в лівий висок, накрив його курткою, натягнувши на голову, нагнув і 2 рази вдарив коліном в область перенісся. Після цього обвинувачений стягнув куртку та вдарив його в живіт кулаком правої руки. Після цього він присів, закрився правою рукою, а ОСОБА_12 схопив його за пальці правої руки та вивернув.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона є матір`ю потерпілого ОСОБА_10 . Їй відомо, що її син з ОСОБА_12 домовились зустрітися 11.09.2020 біля їхнього будинку. Коли ОСОБА_12 прийшов, вона була присутня при розмові, однак на деякий час зайшла у двір, де почула крики сина і вийшла на вулицю. Вона побачила, що син сидить біля лавочки, закривши голову руками, а ОСОБА_12 викручує йому палці.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що він є батьком потерпілого ОСОБА_10 11.09.2020 він перебував удома та почув крик сина. Він вибіг з будинку, дружина вже була на вулиці. Він побачив сина, у якого були тілесні ушкодження у виді саден на обличчі, синців, візуально било видно пошкодження пальців. ОСОБА_12 , який перебував рядом, став сваритися з ним.

Свідок ОСОБА_18 пояснив суду, що 11.09.2020 вони з ОСОБА_12 проходили повз домоволодіння потерпілого, де побачили останнього. ОСОБА_12 залишився поговорити з ОСОБА_10 , а він пішов далі.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку й інші докази:

- висновок судово-медичної експертизи № 745 від 02.10.2020, згідно якого при огляді у ОСОБА_10 виявлені ушкодження: над переніссям, біля внутрішнього краю лівої брови садно неправильної округлої форми під коричневою корочкою, в тім`яно-скроневій ділянці зліва болюча припухлість м`яких тканин. Встановлено: забій спинки носа, забій м`яких тканин лівої тім`яної ділянки, розрив сухожилку розгинача 4-го пальця правої кисті, крайовий перелом головки середньої фаланги 4-го пальця правої кисті. Тілесне ушкодження у виді садна над переніссям кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Травма 4-го пальця правої кисті (розрив сухожилку та крайовий переломом) кваліфікується як середньої тяжкості тілесні ушкодження. Вказані тілесні ушкодження утворилися внаслідок дії тупих предметів. Локалізація тілесних ушкоджень в ділянці голови виключає можливість їх спричинення при падінні на тупу переважаючу поверхню. Спричинення перелому та пошкодження розгинача 4-го пальця правої кисті при падінні малоймовірно. Локалізація тілесних ушкоджень можу вказувати на не менш як дворазове прикладання травмуючої сили в ділянку голови (над переніссям та права тім`яна ділянка), не менш як одноразове в ділянку 4-го пальця правої кисті;

- показання експерта ОСОБА_19 , яка в повному обсязі підтримала складений нею висновок судово-медичної експертизи № 745 від 02.10.2020, пояснивши, що для проведення експертизи їй було надано медичну документацію, зазначену у висновку експертизи. Крім того, вона особисто оглядала потерпілого;

- протокол слідчого експерименту від 25.11.2020 за участю потерпілого ОСОБА_10 , згідно якого останній продемонстрував механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень обвинуваченим;

- висновок судово-медичного експерта № 26 від 02.12.2020, згідно якого механізм тілесних ушкоджень, які були виявлені у ОСОБА_10 , може співпадати з механізмом заподіяння тілесних ушкоджень, продемонстрованих ним під час проведення слідчого експерименту 25.11. 2020;

- протокол слідчого експерименту від 21.04.2021 за участю потерпілого ОСОБА_10 , згідно якого останній продемонстрував механізм та послідовність заподіяння йому тілесних ушкоджень обвинуваченим, який наніс йому кілька ударів кулаком та коліном в область перенісся, голови, а потім, схопивши його за середній, безіменний палець та мізинець та почав їх викручувати, внаслідок чого від відчув сильний біль та почув хруст;

- висновок судово-медичної експертизи № 300 від 23.04.2021, згідно якого при обстеженні ОСОБА_10 виявлені ушкодження: над переніссям, біля внутрішнього краю лівої брови садно неправильної округлої форми під коричневою корочкою, в тім`яно-скроневій ділянці зліва болюча припухлість м`яких тканин. Встановлено: забій спинки носа, забій м`яких тканин лівої тім`яної ділянки, розрив сухожилку розгинача 4-го пальця правої кисті, крайовий перелом головки середньої фаланги 4-го пальця правої кисті. Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів, на що вказує характер ушкоджень, та могли утворитися при нанесенні ударів кулаком по голові зліва, коліном в обличчя та при викручуванні четвертого пальця правої кисті, як було продемонстровано потерпілим під час проведення слідчого експерименту. Характер та локалізація ушкоджень в ділянці 4-го пальця правої кисті виключають можливість їх утворення при нанесенні удару правою рукою (кулаком) в ділянку голови;

- показання експерта ОСОБА_20 , який в повному обсязі підтримав складений ним висновок судово-медичної експертизи № 300 від 23.04.2021.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Наводячи докази на підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції, як того і передбачають положення ст. 374 КПК, надав належну оцінку запереченням сторони захисту на пред`явлене ОСОБА_12 обвинувачення, зокрема щодо недопустимості слідчого експерименту від 25.11.2020 за участю потерпілого ОСОБА_10 через відсутність постанови про включення слідчої ОСОБА_21 у групу слідчих.

Так, відповідно ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно ч. 1 цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами 2 і 3 цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчий експеримент від 25.11.2020 був проведений з потерпілим ОСОБА_10 , який ні в ході досудового розслідування, ні під час судового провадження, повноважень слідчого та отриманих у результаті цієї слідчої дії результатів не оспорював. Підслідність здійснення досудового слідства була визначена за СВ Сумського РВП ГУПН в Сумській області, де і працювала слідчий ОСОБА_21 . При цьому існують достатні підстави для висновку про те, вказаний доказ відповідає вимогам закону, зокрема ст. 104, 105 КПК, а сама слідча дія проведена за правилами, передбаченими ст. 240 КПК (відтворені дії, обстановка та обставини події тощо). Вказана слідча дія проведена за участю понятих. До всіх учасників слідчої дії були доведені їх права та обов`язки. Будь-яких зауважень чи клопотань щодо проведення слідчого експерименту від учасників цієї слідчої дії не надходило. Істотних порушень прав і свобод людини під час отримання цього доказу не встановлено.

Також варто зазначити, що слідчий це службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу Державного бюро розслідувань, органу Бюро економічної безпеки України, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої КПК, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень. Слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Слідчий уповноважений: починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених КПК, проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом тощо. Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого. Слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, визначає керівник органу досудового розслідування.

З наведеного слідує, що слідчий уповноважений проводити ту чи іншу слідчу дію тільки після його визначення керівником, а тому слідча ОСОБА_21 об`єктивно не могла самостійно ініціювати питання проведення слідчої дії якби вона не була включена в групу слідчих і не мала доступу до матеріалів кримінального провадження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що сама по собі відсутність постанови про включення слідчої ОСОБА_21 у групу слідчих, в цьому випадку, не призвела до тих істотних порушень вимог процесуального закону, що могли вплинути на конвенційні або конституційні права обвинуваченого ОСОБА_12 , або ж якимось чином обмежила в можливостях їх ефективного використання.

Встановлена невідповідність вимогам КПК не нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті проведення слідчого експерименту, не призвела до порушення прав людини і основоположних свобод, та не ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність, враховуючи те, що сторона захисту мала достатньо можливостей перевірити й заперечити у змагальній процедурі інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування.

Та обставина, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 є батьками потерпілого, не впливає на доведеність вини ОСОБА_12 , оскільки КПК не містить жодних обмежень щодо участі у справі як свідків близьких родичів сторін. Такі особи можуть бути свідками, не зважаючи на те, що вони об`єктивно можуть бути зацікавлені у результаті справи, але що обов`язково враховується судом під час оцінки доказів.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено будь-яких підстав вважати, що родинні зв`язки потерпілого та свідків якимось чином вплинули на достовірність їх показань.

Також суд першої інстанції спростував і доводи сторони захисту про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи № 300 від 23.04.2021, так як ця експертиза проведена на виконання постанови слідчого, і будь-яких підстав вважати, що медична документація, на підставі якої сформовано висновок експерта, отримана у не визначеному законом порядку збирання доказів матеріали провадження не містять. Відсутність в матеріалах кримінального провадження відомостей щодо надання експерту необхідних матеріалів для проведення експертизи не свідчить про те, що така документація не використовувалася для дослідження взагалі чи була отримана у не процесуальний спосіб.

Зміст висновку експерта цілком відповідає вимогам ст. 101, 102 КПК, і містить необхідні відомості щодо механізму, локалізації, ступеню тяжкості та давності утворення тілесних ушкоджень у потерпілого. Вказаний висновок складений атестованим судово-медичним експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову або ухилення від дачі висновку, тому підстави вважати висновок судово-медичної експертизи необ`єктивним або таким, що суперечать вимогам закону, відсутні.

Крім того, відповідно приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей, чого не встановлено і в цій справі.

Що стосується певних суперечностей у датах у вказаному висновку та постанові про її призначення, то судом встановлено, що 01.04.2021 слідчих експериментів не проводилось, а дата «01.04.2021 р. в період часу з 10.44 до 11.02» зазначена у висновку експертизи помилково, оскільки мова йдеться про протокол слідчого експерименту від 21.04.2021, який був досліджений судом. Зазначена помилка з`явилася в постанові про призначення судово-медичної експертизи від 21.04.2021, яка перейшла у висновок судово-медичного експерта ОСОБА_20 .

Експерт ОСОБА_20 у свою чергу в судовому засіданні повністю підтримав свій висновок, пояснивши, що на дослідження йому був наданий протокол слідчого експерименту з фототаблицею від 21.04.2021, який йому був пред`явлений у судовому засіданні. В своєму висновку він дослівно навів показання потерпілого, які він давав 21.04.2021 під час слідчого експерименту. Інші протоколи слідчого експерименту, окрім як від 21.04.2021, йому на дослідження не надавались.

Потерпілий ОСОБА_10 також пояснив, що 01.04.2021 слідчий експеримент з ним не проводився.

Порівняння змісту показань потерпілого ОСОБА_10 , зазначених у протоколі слідчого експерименту від 21.04.2021 та його показань, викладених у висновку, свідчить про те, що слідчий експеримент від «01.04.2021 р., проведений в період часу з 10.44 до 11.02», на який посилається захисник, і слідчий експеримент від 21.04.2021, який проведений з 14:10 до 14:23, є однією і теж самою слідчою дією слідчим експериментом, проведеним 21.04.2021 з 14:10 до 14:23.

Деякі технічні виправлення в датах документів (протоколі слідчого експерименту від 21.04.2021 та постанові про призначення судово-медичної експертизи від 21.04.2021) не є такими недоліками, допущеними при складанні цих документів, які з огляду на положення ст. 87 КПК свідчать про недопустимість цих доказів чи їх спотворення.

Твердження сторони захисту про те, що відповідно Реєстру матеріалів досудового розслідування та довідки прокуратури Сумської області 08.11.2021 слідча ОСОБА_16 була включена у групу слідчих тільки 23.04.2021 спростовуються постановою заступника начальника відділення СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області від 21.04.2021 про призначення групи слідчих, в числі яких значиться і ОСОБА_16 . При цьому варто зазначити, що вказана постанова є первинним документом, яким був визначений склад групи слідчих, у той час як інші документи є похідними, складеними на підставі цієї постанови, в процесі чого могли виникнути технічні помилки, тому при визначенні дати призначення групи слідчих слід керуватися саме постановою керівника органу досудового розслідування від 21.04.2021.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення заявленого потерпілим цивільного позову, оскільки положеннями ст. 1177 ЦК визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно закону, а згідно ст. 1166 цього Кодексу, майнова шкоди, завдана фізичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла.

Внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілий зазнав матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на лікування, придбання медикаментів, обстеження тощо на загальну суму 2500 грн, що підтверджується копіями відповідних документів, які підлягають стягненню з обвинуваченого.

Крім того, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 1, 3 ст. 23 ЦК)

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені позовів про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи характер, глибину та обсяг фізичних і моральних страждань, порушення звичайного способу та ритму життя потерпілого, суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення заявленої вимоги та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн, що на переконання колегії суддів в повній мірі відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, висновок досудової доповіді органу з питань пробації, позицію потерпілого, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76, 104 КК.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_12 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Що стосується клопотання представника потерпілого про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого понесених судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції, то ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд апеляційної інстанції лише переглядає оскаржені в апеляційному порядку судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а також у межах апеляційної скарги, тому питання щодо стягнення витрат понесених потерпілим з правничою допомогою адвоката в апеляційному суді повинно вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 12.05.2023 відносно ОСОБА_22 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4