ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000278 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Хорохорин Луцького району Волинської області, громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, непрацюючий, зареєстрований АДРЕСА_1 , проживаючий АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) прожиткових мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 14.10.2023, близько 18:15 год., перебуваючи на території домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із цивільною дружиною ОСОБА_8 , завдав декілька ударів кулаком правої руки в ділянку обличчя, голови та тулуба останній.

Відповідно до висновку експерта за № 612 від 17.10.2023, внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_8 , отримала тілесні ушкодження у вигляді синців навколо лівого та правого ока, в лівій привушній ділянці, на спинці носа, на задніх поверхнях обох передпліч в нижній третині та в поперековій ділянці зліва. За ступенем тяжкості дані тілесних ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Апелянт вказує, що відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, при призначенні покарання судом встановлено обтяжуючу покарання обставину вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Однак при встановлених обставинах судом не застосовано до обвинуваченого обмежувальних заходів, передбачених ч.1 ст.91-1 КК України, що є порушенням норм матеріального права. Посилання місцевого суду як на підставу для відмови у застосуванні до ОСОБА_7 обмежуваних заходів на те, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, а не злочину, прокурор вважає необґрунтованим. Вказує, що відповідно до правових висновків викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 12.02.2020 у справі 453/225/19 злочином, пов`язаним з домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того чи вказано їх в інкримінованій статті КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Таким чином, у суду першої інстанції при постановленні вироку були наявні законні, достатні та обґрунтовані підстави для застосування положень ст.91-1 КК України щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Крім того, місцевим судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання ОСОБА_7 , адже згідно з санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання, зокрема, у виді штрафу до 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а не прожиткових, як вказано в оскаржуваному вироку.

На підставі викладеного, просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі п.5 ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до ОСОБА_7 обмежувальні заходи, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників на строк 3 місяці. В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала та просила вирок суду скасувати і ухвалити новий, обвинуваченого та потерпілу, які апеляційну скаргу заперечили і просили не застосовувати до ОСОБА_7 обмежувальні заходи, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості першого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими.

В силу приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Згідно п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до положень ч.1 ст.408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 прожиткових мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Як правильно зауважено прокурором, санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання, зокрема, у виді штрафу до 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Таким чином, місцевим судом при призначені обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, допущено порушення вимог ст.65 КК України, що свідчить про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність.

У зв`язку вказаним, вирок місцевого суду в частині призначеного обвинуваченому покарання слід змінити та визначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Що стосується апеляційних вимог прокурора в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 обмежувальних заходів апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; направлення для проходження програми для кривдників.

Аналізуючи вказану норму закону вбачається, що законодавець за правилами законодавчої техніки в цілях правової визначеності цілеспрямовано використав у цій нормі формулювання «суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів».

Таким чином, застосування обмежувальних заходів до кривдника за вчинення домашнього насильства є правом суду, а не обов`язком. Тому на практиці суд застосовує обмежувальні заходи тільки тоді, коли вважає, що для цього є підстави. Те саме стосується і направлення кривдника для проходження пробаційної програми.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що обвинувачений просив у ОСОБА_8 вибачення, обіцяв більше такого не робити, потерпіла його вибачила та просила не застосовувати до ОСОБА_7 обмежувальні заходи, так як він після перенесеного інсульту потребує, щоб з ним постійно хтось перебував. Вказує, що вони разом проживають вже 20 років і таке сталось вперше.

З огляду на вказане та на обставини справи, зокрема, те, що обвинувачений вину визнав повністю, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, вищенаведені пояснення потерпілої, вчинення ОСОБА_7 одного епізоду нанесення потерпілій легких тілесних ушкоджень, відсутність в останньої будь-яких претензій до обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись принципу розумності, належним чином оцінив підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення та правильно виснував про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 обмежувальних заходів, передбачених ч.1 ст.91-1 КК України.

У свою чергу, посилання прокурора на постану об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 12.02.2020 у справі 453/225/19, в якій зроблено висновок, що злочином, пов`язаним з домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того чи вказано їх в інкримінованій статті КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину, не впливає на правильність зробленого місцевим судом висновку щодо відсутності підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 обмежувальних заходів.

Таким чином, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Визначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді