Справа № 466/5972/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/431/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючої судді ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2024 року щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

з участю:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

встановила:

цією ухвалою задоволено клопотання прокурора.

Обрано обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід - тримання під вартою строком 60 днів, починаючи з 03 квітня 2024 року до 01 червня 2024 року.

Строк дії ухвали закінчується о 24 год. 00 хв. 01 червня 2024 року.

Мотивуючи своє рішення суд, зокрема, вказав, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Запобіжний захід тримання під вартою з урахуванням характеру та тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , не виходить за межі розумного строку, обставини, які враховувалися судом при продовженні строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися, ризики, передбачені ст.177 КПК, не відпали, тому з метою запобігти незаконним спробам обвинуваченої переховуватися від суду, впливу на потерпілу та свідків у цьому кримінальному проваджені, наявна необхідність у збереженні запобіжного заходу - тримання під вартою без визначення розміру застави на підставі п.2 ч.4 ст.183 КПК України, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що спричинило загибель людини, тому клопотання прокурора підлягає задоволенню.

На дану ухвалу адвокат ОСОБА_6 захисник обвинуваченої ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 та в цій частині відмовити стороні обвинувачення у задоволенні заявленого клопотання.

В обґрунтування зазначає, що вказана ухвала є незаконною та необґрунтованою, зокрема, з огляду на те, що в прохальній частині клопотання прокурора зазначено саме «Продовжити запобіжний захід ОСОБА_7 ». Однак, суд І інстанції ухвалою від 03.04.2024 року приймає рішення задовольнити клопотання прокурора та обирає обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тим самим вийшовши за межі клопотання сторони обвинувачення. Тобто, суд І інстанції вийшов за межі клопотання сторони обвинувачення та за власного ініціативою обрав запобіжний захід ОСОБА_7 , тим самим допустив порушення вимог ч.4 ст.176 КПК України відповідно до якої запобіжні заходи застосовуються судом за клопотанням прокурора.

Наголошує, що з матеріалів справи вбачається, що клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 стороною обвинувачення не подавалося.

Підкреслює, що прокурором, окрім констатації факту у клопотанні про те, що ризики не зменшились, на підтвердження вказаних обставин не додано жодного доказу на підтвердження цих обставин. Суд ці обставини до уваги не взяв. Щодо нових ризиків мова узагалі не йде, оскільки про такі за більш ніж 4 роки стороною обвинувачення не згадувалось.

Звертає увагу, що обвинувачена перебуває під вартою 4 роки та 21 день, що становить більше половини від призначеного покарання судом І інстанції у попередньому складі, оскільки відповідно до вимог частини третьої ст. 439 КПК України при новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.

За час перебування під вартою обвинуваченої, не було виявлено ні спроб покинути установу, ні вчинення нових правопорушень, навпаки особа характеризується з позитивної сторони і виконує всі покладені на неї процесуальні обов`язки, також раніше не судима, має неповнолітніх дітей, тимчасове безробітний проте цей стан викликаний не його небажанням працювати, а перебуванням під вартою.

На думку апелянта, судом не взято до уваги доводи захисника, які не заперечувались прокурором, що ОСОБА_7 не була затримана в порядку ст.208 КПК України, а після вручення їй повідомлення про підозру покинула Шевченківський ВП та наступного ранку добровільно з`явилась у райвідділ на виклик слідчого, а не переховувалась від органів досудового розслідування.

Наголошує, що обвинувачена ОСОБА_7 жодного разу не визнала себе винуватою у скоєнні інкримінованого й кримнального правопорушення і навпаки, саме вона зацікавлена своєчасно з`являтись на усі виклики суду, щоб нарешті довести свою невинуватість та непричетність до вбивства ОСОБА_9 .

Захисник вважає, що посилання на те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, наявні лише тому, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення суперечить засадам та нормам Кримінального процесуального Кодексу та установленої практики Європейського суду з прав людини.

Що ж стосується ризику щодо впливу на свідків, то захисник зауважує, що суд першої інстанції, вирок якого було скасовано, допитав усіх свідків та потерпілу під присягою, а тому спотворення показів свідками під час наступних допитів тягне за собою притягнення їх до кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченої, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, який апеляційну скаргу захисника заперечив, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, обрання запобіжного заходу, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження, обрання можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про обрання запобіжного у вигляді тримання під вартою тримання під вартою ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Встановлено, що в провадженні Личаківського районного суду м.Львова перебуває кримінальне провадження №0000860 від 18.03.2020 за обвинувальним актом відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та обравши обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вірно врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Водночас, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що запобіжний захід тримання під вартою з урахуванням характеру та тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , не виходить за межі розумного строку, обставини, які враховувалися судом при продовженні строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися, ризики, передбачені ст.177 КПК, не відпали, тому з метою запобігти незаконним спробам обвинуваченої переховуватися від суду, впливу на потерпілу та свідків у цьому кримінальному проваджені, наявна необхідність у збереженні запобіжного заходу - тримання під вартою без визначення розміру застави на підставі п.2 ч.4 ст.183 КПК України, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що спричинило загибель людини.

На переконання колегії суддів, обраний судом запобіжний захід у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходить за межі розумності, є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційним судом не отримано відомостей щодо комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

На думку колегії суддів ризики, встановлені стороною обвинувачення та судом, існують та виправдовують тримання під вартою ОСОБА_7 .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На переконання колегії суддів, підстави для не застосування запобіжного заходу відсутні, не застосування такого не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

З матеріалів провадження вбачається, що при розгляді клопотання суддя врахував передбачені КПК України обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

постановила:

ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2024 року щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченої ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4