ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1302/24 Справа № 190/155/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

В С Т А Н О В И В :

Обставини, встановлені рішенням суду та короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від від 13 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 засуджений вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 24.10.2022 року за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України до 4-х років 2 місяців позбавленні волі, з 26.11.2020 року перебуває в місцях позбавлення волі, в ДУ «П`ятихатська виправна колонія (№122)» характеризується задовільно, має одне заохочення, стягнень не має, працевлаштований, дотримується норм, які визначають порядок та умови відбування покарання, з адміністрацією установи тактовний та ввічливий та дійшов висновку, що процес виправлення ОСОБА_7 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у вигляді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах, без ізоляції від суспільства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до нього положення ст. 81 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд дійшов помилкових висновків щодо відмови у задоволенні його клопотання та не надав належної уваги тому, що за час відбування покарання в ДУ П`ятихатька виправна колонія №122 він працевлаштований, роботу виконує якісно, зауважень не має, виконує всі вимоги адміністрації, до праці ставиться відповідально, режим утримання не порушує, має заохочення, вину у вчиненому визнає й щиро кається. Крім цього має сестру, яка його підтримує на шляху до виправлення, та на свободі планує працевлаштуватися. Вважає, що своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, а тому до нього можливо застосувати положення ст. 81 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вважав ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою у зв`язку з чим, просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Засуджений підтримав апеляційну скаргу та просив ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а тому, на думку апеляційного суду, рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим, виходячи з наступного.

Відмовляючи в застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що останній засуджений вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 24.10.2022 року за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст.186 КК України, із застосуванням ч.4 ст. 70 КК України до 4-х років 2 місяців позбавленні волів, з 6.11.2020 року перебуває в місцях позбавлення волі, з02.03.2023 року і по теперішній час засуджений ОСОБА_7 перебуває в ДУ «П`ятихатська виправна колонія (№122)», де характеризується задовільно, має одне заохочення, стягнень не має, працевлаштований, дотримується норм, які визначають порядок та умови відбування покарання, з адміністрацією установи тактовний та ввічливий, хоча засуджений і дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, однак зазначені обставини не підтверджують того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, так як лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань, поведінка засудженого ОСОБА_7 зазнає позитивних змін, а відтак умовно-дострокове звільнення в даному випадку є передчасним.

Сам по собі факт дотримання засудженим порядку і режиму утримання під час перебування в колонії, є його обов`язком і не може достатньо переконливо свідчити про те, що засуджений довів своє виправлення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд, оскільки, як видно з матеріалів справи засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання з 26.11.2020, за весь час відбуття покарання має лише одне заохочення, яке отримав лише 05.10.2023, стягнень не має.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги засудженого, який вважає, що своєю поведінкою та ставленням до праці заслуговує на застосування до нього умовно-дострокового звільнення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, судом першої інстанції було надано об`єктивну оцінку поведінці засудженого за весь період відбуття ним покарання, та правильно зроблено висновок про те, що на цей час ОСОБА_7 можливо і став на шлях виправлення, однак не довів його, оскільки відбуваючи покарання з листопада 2020 року почав отримувати заохочення лише в жовтні 2023, що вказує на відсутність системи у процесі його виправлення.

Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України, засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

Таким чином, доводи засудженого ОСОБА_7 про наявність заохочень та сумління ставлення до праці є неприйнятними, оскільки дотримання належної поведінки є його прямим обов`язком під час відбуття покарання та не свідчить про виконання мети призначеного покарання та безумовне виправлення засудженого.

В той же час, наявність стійких соціальних зв`язків, а саме сестри та його бажання працевлаштуватися не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності системи виправлення поведінки засудженого та виконання мети призначеного покарання, оскільки такі обставини існували, як на момент вчинення злочину так і на час відбуття засудженим покарання, однак не стали для ОСОБА_7 . вагомими факторами, які б змогли запобігти вчиненню злочину або забезпечити дотримання ним умов режиму утримання. При цьому, ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджений за вчинення, зокрема і злочинів проти власності, до покарання у виді позбавлення волі, від відбування яких звільнявся умовно-достроково проте належних висновків для себе не зробив та знову вчиняв аналогічні злочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як вбачаться із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму ВСУ від 26.04.2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким умовно дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.

Таким чином, обов`язковою умовою для застосування умовно-дострокового звільнення від подальшого відбуття покарання є встановлення судом факту, що особа довела своє виправлення. У даному випадку, колегія суддів вважає, що позитивні зміни у поведінці засудженого хоча і почали відбуватися, однак на цей час вказані обставини свідчать лише про те, що ОСОБА_7 тільки стає шлях виправлення, а не довів його, тому колегія суддів не вбачає законних підстав для застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення.

З огляду на викладене, апеляційна скарга засудженого має бути залишена без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4