КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів до 17 серпня 2024 року включно,-

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Миронівського районного суду Київської області знаходиться обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000600, внесеного до ЄРДР 19 березня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 185 ч. 2 ст. 262 ч. 2 ст. 194 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 185 ч. 2 ст. 262 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 185 ч. 2 ст. 262 КК України.

Під час підготовчого судового засіданні надійшло клопотання від прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 без визначення застави.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року вищевказане клопотання прокурора задоволено та продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 в умовах Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів до 17 серпня 2024 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року в частині задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у вказаному клопотанні та у разі, якщо суд дійде висновку про необхідність застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , застосувати щодо останнього запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, зокрема у виді застави у розмірі, визначеному п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, тобто в межах від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму працездатних осіб з покладенням обов`язків визначених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що твердження прокурора про відсутність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків не відповідає дійсності, оскільки до затримання останній проживав із ОСОБА_10 та її малолітніми дітьми. При цьому, сімейний стан не є визначальним фактором для міцних соціальних зв`язків, а тому трактувати такі стосунки як ризик переховування є необґрунтованим та абсурдним. Не менш важливим фактом, який унеможливлює, на думку захисту, переховування ОСОБА_7 від органу досудового розслідування, зокрема, за кордоном, є введений на всій України військовий стан, особливий режим пересування, а також обмеження на виїзд за межі України на період воєнного стану чоловікам віком від 18 до 60 років. Сама по собі тяжкість покарання за інкримінований кримінальними правопорушеннями не може свідчити про наявність ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду. Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то даний ризик зазначений суто формально, оскільки не вказується коло осіб, які можуть бути допитані як свідки, чи мають їхні показання значення для досудового розслідування. Органом досудового розслідування не встановлено будь-яких фактів впливу ОСОБА_7 , членами його родини чи будь-якими іншими особами за його вказівкою/проханням, на свідків у кримінальному провадженні. На переконання сторони захисту, прокурор не довів а суд першої інстанції не встановив та у своєму рішенні ніяк не обґрунтував, що подальше тримання обвинуваченого під вартою в даному випадку, виправдано наявністю справжніх інтересів суспільства, а застосування щодо ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання останнім процесуальних обов`язків. Крім того, не визначення судом першої інстанції застави, суперечить вимогам ч. 3 ст. 183 КК України, оскільки кримінальні правопорушення, за кваліфікуючою ознакою визначеною ст. 185, ст. 194, ст. 262 КК України, не відносяться до жодного із пунктів ч. 4 ст. 183 КК України, а тому це не є правом не застосовувати заставу при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а є виключно обов`язком слідчого судді.

Заслухавши доповідь судді, позицію сторони захисту, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, їх пояснення і відповіді на запитання суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_5 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 422-1 КПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, розглядаються не пізніш як через три дні після їх надходження до суду апеляційної інстанції.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 177, 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, не працевлаштований, не одружений, не має міцних соціальних зв`язків, раніше судимий, а тому, перебуваючи на свободі, останній може переховуватись від суду, задля уникнення кримінальної відповідальності, може впливати на потерпілого та свідків, перешкоджати іншим чином кримінальному провадження або вчинити інше кримінальне правопорушення та прийшов до висновку, що обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Оцінивши всі обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24.07.2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969; «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Посилання сторони захисту на дані про особу обвинуваченого, зокрема про наявність у ОСОБА_7 постійного місця проживання, цивільної дружини, відсутність судимості, на думку апеляційного суду, не зменшують встановлені ризики та не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Що ж стосується доводів сторони захисту про можливість обрання обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, то вони заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Крім того, у своїй практиці ЄСПЛ зазначив, що автоматична відмова у заставі в силу закону, без будь-якого судового контролю, несумісна з гарантіями статті 5 § 3 Конвенції (рішення у справі "Пірузян проти Вірменії", § 105; "S.B.C. проти Сполученого Королівства", § § 23-24). Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (рішення у справах "Тирон проти Румунії", § 37; "Смирнова проти Росії", § 59; "Пірузян проти Вірменії", § 94).

Оцінюючи потреби досудового розслідування по даному кримінальному провадженню у контексті засад верховенства права та недопущення дискримінаційного поводження з особою, беручи до уваги гарантії невідворотності кримінальної відповідальності за вчинення злочинів та презумпцію невинуватості і забезпечення доведеності вини, з огляду на обставини кримінального провадження та ступінь обґрунтованості підозри, апеляційний суд приходить до висновку, що у даному випадку безальтернативне тримання під вартою підозрюваного не відповідає засадам розумності і пропорційності застосування запобіжного заходу, а також не забезпечує справедливої рівноваги між публічним інтересом демократичного суспільства та необхідністю поважати право на свободу.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується, у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Застава як запобіжний захід у розумінні ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слугує меті забезпечення виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків. Тому її розмір визначається особистістю підозрюваного, його майновим становищем, стосунками з іншими особами.

Таким чином, враховуючи практику ЄСПЛ, потреби досудового розслідування по даному кримінальному провадженню у контексті засад верховенства права та недопущення дискримінаційного поводження з особою, наявний значний суспільний інтерес, колегія суддів вважає, що у даному випадку є потреба у визначенні обвинуваченому застави, як альтернативного запобіжного заходу, в розмірі 290 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає - 878 120 гривень, яка є пропорційною щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 враховуючи тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, а також майнового, сімейного стану останнього та наявності вищевказаних ризиків, а також вважає такий розмір застави достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків, та який буде належним запобіжником для встановлених ризиків, що належним чином забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний/обвинувачений може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На думку колегії суддів, визначений розмір застави, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загально-суспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні та не порушує права обвинуваченого ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, ухвала Миронівського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року підлягає зміні, а апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів до 17 серпня 2024 року включно - змінити.

Визначити розмір застави обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 290 прожиткових мінімумів для працездатної особи, що становить 878 120 гривень.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до суду із встановленою судом періодичністю;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування);

- утримуватися від спілкування з учасниками кримінального провадження;

- здати до органу досудового розслідування свій закордонний паспорт у разі його наявності.

В іншій частині ухвалу Миронівського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року - залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає .

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3