Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/2171/23
Провадження № 1-кп/758/42/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.02.2024 м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000087 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Городня Чернігівської області, громадянина України, який не працює, є студентом Вищої школи суспільно-природничих наук імені Вінцента Поля в Люблені, неодружений, раніше не судимий, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 16.01.2023, приблизно о 17 годині 35 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Івана Виговського зі сторони Інтернаціональної площі в бік вулиці Північно-Сирецької у Подільському районі міста Києва. Рухаючись у вказаному напрямку, він наближався до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований приблизно напроти будівлі № 3 по вулиці Івана Виговського, позначеного дорожнім знаком 5.38.1/5.38.2 ПДР України і дорожньої розміткою 1.14.1 ПДР України. У цей час, дочекавшись, що у першій смузі зупинився автомобіль, на вказаний пішохідний перехід вийшов пішохід ОСОБА_7 , який звичайним темпом розпочав переходити дорогу по вищевказаному пішохідному переходу та рухався умовно справа наліво відносно руху автомобіля «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Використовуваний ОСОБА_7 нерегульований пішохідний перехід - це ділянка проїзної частини, призначена для забезпечення безпечного руху пішоходів через дорогу. На цих ділянках пішоходи мають перевагу перед автотранспортом і не повинні враховувати можливість порушення Правил дорожнього руху України водіями транспортних засобів та іншими учасниками руху.

Під час руху ОСОБА_4 порушив вимоги п. п. 1.5, 2.3(б), 18.4 Правил дорожнього руху України:

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3(б): для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 18.4: якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_4 виразились в тому, що він, керуючи технічно-справним автомобілем, рухався по вищевказаній проїзній частині, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 не урахував дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.38.1/5.38.2 ПДР України та дорожньої розмітки 1.14.1 ПДР України, а також у наявності автомобіля в першій смузі, який зупинився перед пішохідним переходом, які інформували його про наявність цього переходу, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_7 , який перебував на пішохідному переході. Внаслідок чого ОСОБА_4 на нерегульованому пішохідному переході скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 .

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав наступні тілесні ушкодження: забійно-рвані рани лівої надбрівної ділянки, перенісся; закриту травму кісток лицевого скелету у вигляді перелому вилицевої кістки, закриту травму носа у вигляді перелому лівої носової кістки; закриту травма грудної клітки у вигляді переломів 4,5 ребер зліва по середньо-аксилярній лінії, 10, 11 ребер зліва по задньо-аксилярній лінії; садна м`яких тканин обличчя, обох кистей та колінних суглобів; закритий перелом голівки лівої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків; рана верхньої третини ліво гомілки розмірами 2?2 м з ознаками венозної кровотечі, уламковий перелом верхньої третини діафізу великогомілкової кістки зі зміщенням уламків - відкритий перелом діафізу лівої великогомілкової кістки. Відкритий перелом діафізу лівої великогомілкової кістки відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Морфологічні властивості виявлених інших переломів (окрім перелому лівої носової кістки) - дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаних кісток, так і відновлення їх функції буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я як критерію визначення ступеню тяжкості. Закриті травми кісток лицевого скелету, грудної клітки та закритий тяжкості перелом голівки лівої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків за ступенем відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу. Відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок та початок відновлення порушеної функції шкіри по місцю утворення ран будь-якої етіології та переломів носових кісток у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк понад 6, але менш ніж 21 добу. Указані ушкодження відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок та початок відновлення порушеної функції шкіри по місцю утворення саден у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк до 6 діб. Указані ушкодження відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Порушення вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_4 порушив правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_7 тяжке тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, наведених вище, визнав повністю, суду пояснив, що 16.01.2023 близько 17.30-17.40 год їхав на автомобілі «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Івана Виговського у бік ТЦ «Ретровіль», зовнішнє освітлення було відсутнє, йшов дощ, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода на нерегульованому пішохідному переході, рухався зі швидкістю 40-50 км/год, він одразу зупинив автомобіль та викликав швидку. Шкода в загальному розмірі 87000 гривень потерпілому відшкодована у добровільному порядку шляхом переказу на картковий рахунок позивача за кошти його матері, оскільки він є студентом та перебуває на повному забезпеченні у матері. Позов потерпілого про відшкодування матеріальної і моральної шкоди визнав частково.

Потерпілий ОСОБА_7 підтримав заявлений ним позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Пояснив, що 16.01.2023 близько 17:30 год перетинав вул. Івана Виговського у м. Києві по пішохідному переходу, на ньому була вдягнена світловідбивна стрічка та у руках був ліхтарик, тому у першій, третій та четвертій смузі руху перед пішохідним переходом транспортні засоби зупинилися, тільки у другій смузі водій не зупинився та скоїв на нього наїзд у лівий бік тіла. Коли потерпілий опритомнів, побачив, що нога поламана, стирчали кістки. До нього підійшла жінка та сказала, що вона парамедик, та надала йому першу допомогу. Від удару його відкинуло на зустрічну смугу руху. Карета швидкої допомоги доставила його до лікарні, де зробили МРТ/КТ, направили у реанімацію, на стаціонарному лікуванні був три тижні, потім поза межами лікарні три тижні, після цього лежав у психіатричній лікарні. Дотепер не відновився, відчуває біль, йому сняться жахи, боїться переходити дорогу навіть на зелене світло світлофору. Він є фізичною особою-підприємцем з 2021 року, на 2 групі оподаткування, загальний обіг за 2022 рік склав приблизно 2,5-3 млн грн, займався перепродажем елементів живлення та ліхтарів. 16.01.2023 йому завезли товар на склад, відстрочка платежу була на 2 місяці, а товар повернув у середині квітня. Стосовно відшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди в добровільному порядку потерпілий підтвердив, що суми на його картковий рахунок заходили, але не зазначено відправника. Наполягав на призначенні обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, яке запропоноване прокурором, з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.

Від представника цивільного відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи, що учасники судового провадження визнають недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України у такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Надавши юридичну оцінку діям обвинуваченого, суд вважає, що його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

За встановлених обставин суд вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю.

При обранні виду та міри покарання суд бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку в спеціалізованих медичних установах не перебуває, офіційно не працевлаштований, є студентом, неодружений, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є визнання провини та добровільне часткове відшкодування шкоди.

Щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Підстав вважати, що обвинувачений щиро розкаявся, у суду немає, оскільки обвинувачений про це не зазначав ані в своїх показах, ані в промові в дебатах, ані в останньому слові.

Як наголосив Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2021 року справі № 199/6365/19, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Проте поведінка обвинуваченого відносно потерпілого в судовому засіданні не переконує суд у наявності розкаяння та засудження своєї поведінки. Останній навіть не вибачився перед ОСОБА_7 , який зазнав серйозних фізичних ушкоджень, потребує подальшого відновлення здоров`я, зазнав болю та страждань через дії обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

У відповідності до вимог ст. 50 КК України при призначенні міри покарання обвинуваченому, суд вважає за необхідне призначити такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за скоєне, сприяв виправленню засудженого та запобігав вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Отже, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставин його вчинення, зважаючи на наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих вину обвинуваченого обставин, відомостей, що характеризують його особу, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, суд вважає, що покаранням необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання, визначене у межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді позбавлення волі, із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Згідно з ч. 6 ст. 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так у постанові Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 599/1247/22 за наслідками розгляду кримінального провадження за ч. 2 ст. 286 КК України зазначено, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії. Також зазначено, що не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого засудженим, його характеристика у загальносоціальному плані, факт часткового відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненим ним кримінальним правопорушення та наміри відшкодувати всі витрати на лікування потерпілої та завдану їй моральну шкоду. Судом констатовано неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.

З огляду на наведене, не вбачається підстав для звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 129, абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, про що у вироку зазначаються відповідні підстави.

У справі потерпілим заявлено цивільний позов до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, витрат на правову допомогу.

Потерпілий ОСОБА_7 просив стягнути:

-з ОСОБА_4 на його користь матеріальну шкоду у сумі 952 222 грн. 76 коп., моральну шкоду у сумі 4 325 600 грн.

- з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на його користь матеріальну шкоду у сумі 304 000 грн., моральну шкоду у сумі 16 000 грн.

- з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 80 000 грн. та 26 000 грн. витрат на експерта пропорційно до задоволених вимог.

Обґрунтовує позов тим, що на автомобіль «Chevrolet Aveо» з державним номерним знаком НОМЕР_1 станом на дату вчинення ДТП (16.01.2023 року) мається страховий поліс № 210975968 у ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ». Ліміт виплат з 1 липня 2022 р. страхових сум (максимального розміру виплат) за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів складає: до 160 000 гривень на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну потерпілих; до 320 000 гривень на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих. Таким чином, потерпілий вважає, що зі страхової компанії підлягає стягненню сума в розмірі 320 000 грн. 00 коп., яка складається з:

- 42 500 грн. 00 коп. - витрати на протезування позивача;

- 16 790 грн. 50 коп. - витрати на ліки та медичні товари;

- 135 000 грн. 00 коп. - витрати на доглядальницю;

- 2 214 грн. 00 коп. - витрати на таксі;

- 6 550 грн. 00 коп. - витрати на медичні послуги (КТ, МРТ та консультації лікарів);

- 16 000 грн. 00 коп. - моральна шкода (5 % від суми страхового відшкодування за п. 26-1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»;

- 100 945 грн. 50 коп. - витрати на лікування зубів.

Оскільки матеріальна та моральна шкода позивача є більшою, ніж ліміт страхової відповідальності відповідача ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ», то решту потерпілий просив стягнути з ОСОБА_4 , а саме:

- 60 124 грн. 50 коп. - витрати на лікування зубів (які не покриває страхове відшкодування);

- 267 996 грн. 70 коп. - реальні збитки (розмір штрафних санкцій, які позивач був вимушений сплатити за договором поставки № 1 від 05.01.2023 року у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язання через наїзд на нього автомобілем «Chevrolet Aveo» під керуванням ОСОБА_4 );

- 177 440 грн. 56 коп. - реальні збитки (розмір штрафних санкцій, які позивач був вимушений сплатити у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язання за договором постачання № 2 від 03.01.2023 року через наїзд на нього автомобілем «Chevrolet Aveo» під керуванням ОСОБА_4 ;

- 446 661 грн. 00 коп. - упущена вигода, яку позивач мав би отримати, у зв`язку з виконанням зобов`язання за договором поставки № 1 від 05.01.2023 року та договором постачання № 2 від 03.01.2023 року;

- 4 325 600 грн. 00 коп. - моральна шкода, яку наніс ОСОБА_4 своїми протиправними діями ОСОБА_7 та яка є більшою за страхове відшкодування, яке передбачене законом.

Загальна сума матеріальної шкоди, яку потерпілий просив стягнути з ОСОБА_4 , становить 952 222 грн. 76 коп., загальна сума моральної шкоди складає 4 325 600 грн. 00 коп.

Від представника цивільного відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» надійшов відзив на позов, згідно з яким просив у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки страховою компанією відшкодовуються тільки обґрунтовані витрати, а потерпілим не доведено, що медичний заклад відмовив йому у наданні комплекту імплантів для протезування безкоштовно, не надано довідки з медичного закладу щодо коштів, витрачених на лікування потерпілого та оплачені ним самостійно. Щодо стягнення 135000 гривень, як витрат по догляду, заперечував, оскільки у період з 16.01.2023 по 03.03.2023 потерпілий перебував на стаціонарному лікуванні і медична допомога йому надавалася працівниками медзакладу, а у виписці № 2201672 зазначено, що з 03.03.2023 потерпілий може рухатися за допомогою милиці та не вказано, що не може самостійно себе обслуговувати та потребує стороннього догляду. Невідомо, в яких відносинах потерпілий перебуває з доглядальницею ОСОБА_5 , адже договір укладено 03.02.2023 і в договорі зазначено, що догляд надається за адресою доглядальниці (м. Київ, вул. Левка Лук`яненка, 4), але і позивач проживав за цією адресою ще до укладення договору. У матеріалах справи є надані позивачем докази користування ним послугами таксі, і в декількох доказах вказано, що ще до підписання договору, а саме - 01.02.2023 року о 20 год. 53 хв. він викликав таксі з адреси медичного закладу Олександрівська лікарня (Шовковична 39/1) до адреси ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ). У той час як потерпілий перебував у стаціонарі, у чеках указано, що 18.01.2023, 22.01.2023, 03.02.2023 та у подальшому лікарські засоби купувались за адресою АДРЕСА_4 . У договорі зазначено, що нібито ОСОБА_5 повинна надавати потерпілому першу медичну допомогу, проте у матеріалах справи відсутні докази того, що вона взагалі має право надавати медичні послуги. Враховуючи, що позивач був виписаний в стабільному, рухливому стані без загрози життю, послуги з надання невідкладної медичної допомоги не є необхідними, також у договорі вказано, що ОСОБА_5 повинна слідкувати за прийомом ліків позивачем, проте у медичній документації не вказано, що він не має можливості себе обслуговувати та слідкувати за прийомом ліків. Також невідомо, чи надавала ОСОБА_5 такі послуги на професійній основі, чому саме така ціна вказана у договорі, чим це обумовлено. У матеріалах справи відсутній медичний висновок, який би передбачав, що догляд позивачу потрібний протягом 4 місяців, якщо виписаний з стаціонару потерпілий був ще в березні 2023 року. Щодо стоматологічних витрат, комерційна пропозиція не є доказом фактично понесених витрат, відсутні докази, що підтверджують сплату коштів за лікування. Щодо послуг таксі, не надано доказів сплати вартості поїздок саме позивачем, в роздруківках не зазначено, що це саме позивач користувався послугами таксі, не підтверджено, що всі поїздки були здійснені саме з метою доставки позивача до лікарні. Вважає обґрунтованою лише суму згідно з медичними чеками, які відповідають медичній документації, у розмірі 18023,93 гривень, які підлягають відшкодуванню за умови надання страховику та суду відповідної довідки медичної установи, в якій він проходив лікування, із зазначенням того, що саме ці медичні вироби та лікарські засоби не були наявні та не могли бути надані позивачу безкоштовно та з зазначенням про придбання позивачем лікарських засобів за власний кошт. Щодо відшкодування моральної шкоди, то страховик відшкодовує таку шкоду у розмірі 5 відсотків, але потерпілим не надано належних і допустимих доказів на підтвердження розміру позовних вимог.

Також від представника страхової компанії надійшло клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки такий розмір є завищеним і неспівмірним порівняно зі складністю справи.

Захисником ОСОБА_4 - адвокатом ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву, який обґрунтовано тим, що позов обвинуваченим визнається частково, а саме: у сумі страхових виплат, передбачених страховим полісом № 10975968 у ТДВ «СК «Альфа-Гарант», який складає до 160 тисяч гривень на одного потерпілого відшкодування за шкоду, заподіяну майну потерпілих та до 320 000 гривень на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих. Також визнається позов в частині відшкодування матеріальних витрат потерпілого на суму 70 000 гривень, котрі були виплачені потерпілому обвинуваченим шляхом перерахування вказаної суми коштів трьома окремими платежами на особисту картку потерпілого ОСОБА_7 . У всьому іншому цивільний позов не визнається, зокрема, що стосується витрат на лікування, то у доданих до позовної заяви документах відсутні будь-які відомості стосовно призначень направляючого лікаря. Даний факт свідчить про те, що фактично потерпілий лікувався так, як він особисто вважав за потрібне. Водночас відповідно до Конституції України надання медичної допомоги в Україні є безоплатним. Що стосується послуг доглядальниці, то докази, що лікар вважає за потрібне або навіть рекомендує потерпілому отримання таких послуг, відсутні. Що стосується втраченої вигоди та сплачених потерпілим, як фізичною особою підприємцем, штрафних санкцій, обвинувачений не знав та міг знати про рід діяльності потерпілого і умислу на спричинення будь-якої шкоди підприємницькій діяльності потерпілого він не мав та не міг навіть мати. Що стосується моральної шкоди, то вказана експертом сума завищена в мільйони разів. Крім того, при визначенні суми відшкодування моральної шкоди суду потрібно враховувати позицію, викладену в поставові Пленуму Верховного суду України щодо правил визначення суми відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. (ст. 13 ЦПК)

Відповідно до статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо заявлених потерпілим вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з положеннями частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Указані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 635/6868/16-ц.

При розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.

Тобто і відшкодування упущеної вигоди, і відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме - протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.

Указані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

На підтвердження наявності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, останнім надано до суду висновок експерта № 10138 від 07 червня 2023 року, згідно з яким ситуація спричинення тяжких тілесних ушкоджень є психотравмувальною для ОСОБА_7 , за умов ситуації, яка досліджується, ОСОБА_7 спричинені страждання (моральна шкода). Можливий грошовий еквівалент компенсації ОСОБА_7 за завдані страждання (моральну шкоду) становить 648 мінімальних заробітних плат на час ухвалення рішення судом.

По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.

Подібний висновок вкладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Ті, обставини, які суд першої інстанції встановив, вплинули на обґрунтування ним розміру присудженого позивачу відшкодування.

У даному конкретному випадку для визначення розміру моральної шкоди суд враховує: перенесені позивачем фізичний біль від завданих тілесних ушкоджень; його моральні страждання, зумовлені втратою працездатності через отримані травми; тривале лікування; втрату усталеного способу життя; переживання через поведінку винного у цих його стражданнях.

Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого.

Щодо надання оцінки висновку експерта, при проведенні якої використовувалась методика ОСОБА_11 (реєстраційний код 14.1.75), суд зазначає наступне.

Так, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц, Верховний Суд зазначив, що 29 січня 2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика ОСОБА_11 про визначення розміру відшкодування моральної шкоди була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз та внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури.

Крім того, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15-ц.

При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Разом з цим суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № П/811/4240/14.

Згідно зі ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що висновок експерта № 10138 від 07 червня 2023 року за результатами психологічного дослідження ОСОБА_7 не можна взяти до уваги, оскільки під час проведення даного дослідження експертом для визначення розміру завданої моральної шкоди було застосовано методику ОСОБА_11 , однак указана методика 29.01.2016 рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства юстиції України.

З огляду на відхилення судом указаного висновку експерта, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів вартості проведення експертизи в розмірі 26000 гривень.

Згідно зі ст. 26-1 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд бере до уваги обставини справи, істотність вимушених у житті позивача змін, характер, тривалість і обсяг заподіяних йому моральних страждань та з урахуванням вимог розумності і справедливості, вважає справедливою сумою компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 300 000 грн., яка підлягає розподіленню між страховиком (з розрахунку 5 % від суми страхового відшкодування згідно зі ст. 26-1 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») та обвинуваченим, з якого підлягає стягненню залишок суми.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди.

За статтею 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.

Правовідносини, що склалися між сторонами у зв`язку з виплатою страхового відшкодування врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до положень п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що у кінці січня 2023 року їй зателефонував потерпілий та запропонував здійснювати за ним догляд, оскільки попав в ДТП. Догляд передбачав: готування їжі, прибирання, прання, виконання доручень, придбання ліків, їжі, супровід у медичні заклади, купання, перев`язки, контроль за прийманням ліків. Свідок медичної освіти не має, лише відвідувала курси медичної допомоги. Вони проживали разом у неї по АДРЕСА_5 , ніхто з рідних до нього не приходив. З потерпілим уклали договір, оплата складала 1500 грн. на добу, гроші скидав їй на картку. Потерпілий не міг сам себе обслуговувати, у медичні заклади їздив на таксі. Вона доглядала за потерпілим у період з лютого по травень 2023 року, без врахування періоду, коли він лежав у березні в психіатричній лікарні (більше місяця), вона туди привозила йому речі, їжу, воду, ліки. Як ФОП свідок не зареєстрована, податки за отриману оплату від потерпілого не сплачувала. Усього отримала за послуги доглядальниці 100000 грн.

Вирішуючи вимоги в частині стягнення 135 000 гривень, що витрачені потерпілим на доглядальницю, суд виходить з наведеного положення закону стосовно відшкодування лише медичного піклування і з огляду на те, що ОСОБА_5 не є суб`єктом надавання медичного піклування, то вимога, заявлена саме до страхової компанії, у силу положень ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» задоволенню не підлягає. Враховуючи, що до ОСОБА_4 така вимога не висувалася, з урахуванням принципу диспозитивності, витрати на доглядальницю не підлягають стягненню зі страхової компанії.

Вирішуючи вимоги до страхової компанії щодо стягнення 42 500 грн. 00 коп. як витрати на протезування позивача; 16 790 грн. 50 коп. - витрати на ліки та медичні товари; 2 214 грн. 00 коп. - витрати на таксі; 6 550 грн. 00 коп. - витрати на медичні послуги (КТ, МРТ та консультації лікарів); 100 945 грн. 50 коп. - витрати на лікування зубів, суд виходить із доведеності понесених витрат відповідно до наданих чеків та квитанцій, а також відповідність лікарських препаратів призначенням згідно з медичною документацією, наданою потерпілим, з урахуванням заміни призначених препаратів їх аналогами.

Слід зазначити, що документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів (робіт, послуг), які завірені належним чином.

Так, матеріалами справи підтверджено наступні витрати: придбані лікарські препарати та медичні засоби на загальну суму 12264,55 гривень, витрати на медичні послуги (консультація ортопеда 370 гривень, рентген - 1700 гривень, знімок щелепи - 1150 гривень, опис рентгенолога - 330 гривень, діагностика кінцівки - 3000 гривень) у загальній сумі 6550 гривень, протезування (комплект імплантів) - 42500 гривень, адаптивні шорти - 480 гривень, милиці - 1098 гривень, що загалом становлять 62892,55 гривень та підлягають стягненню зі страховика. Інші витрати (придбання спортивного одягу, води) не відносяться до витрат, що можуть бути покладені на страховика. Поїздки на таксі у сумі 2214 гривень (том 1 а. с. 121-129) не підтверджені належними і допустимими доказами, не свідчать про мету поїздки та здійснення поїздки саме потерпілим, зокрема, що такі є обґрунтованими витратами, пов`язаними з доставкою потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, як це передбачено положеннями ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Комерційна пропозиція на тимчасове протезування на суму 25280 гривень та комерційна пропозиція на постійне протезування на суму 135790 гривень (том 1 а. с. 106) не свідчать про оплату послуг з протезування в указаних сумах, адже не є документами, що підтверджують дійсну оплату.

При вирішенні питання про стягнення зі страховика моральної шкоди, яка не може перевищувати 5 % від суми страхового відшкодування згідно з п. 26-1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд виходить із загальної суми страхового відшкодування, яка з огляду на доведеність належними і допустимими доказами складає 62892,55 гривень, а відповідно 5 % від суми страхового відшкодування складає 3144,63 гривень та підлягає стягненню зі страховика на користь потерпілого.

Таким чином, оскільки зі страховика підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 3144,63 гривень, то залишок від цієї суми підлягає стягненню безпосередньо з обвинуваченого (300 000 гривень - 3144,63 гривень = 296855,37 гривень).

Розглядаючи вимоги позивача у частині відшкодування ОСОБА_4 упущеної вигоди в сумі 446 661 грн. 00 коп., яку позивач мав би отримати у зв`язку з виконанням зобов`язання за договором поставки № 1 від 05.01.2023 року та договором постачання № 2 від 03.01.2023 року, суд виходить з наступного.

Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17 звернув увагу на те, що підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає такі фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювача збитків; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

У постанові від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 Верховний Суд наголосив, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у виді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками; вина та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. За відсутністю хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 зроблено висновки про те, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною за змістом правил статті 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме протиправної поведінки боржника, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, вини боржника. Окрім того, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків. Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Водночас обов`язковою передумовою задоволення вимог про відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: наявність збитків; причинний зв`язок між діями винної особи та заподіянням збитків; протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків; вина. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу; при цьому протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно, для ухвалення рішення про відшкодування упущеної вигоди протиправні дії винної особи мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов`язків, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила кредитора одержання прибутку. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

При цьому, доведення наявності упущеної вигоди покладається саме на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Звертаючись із заявою про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен здійснити точні розрахунки і підкріпити їх відповідними доказами, які безспірно підтверджували б їх розмір, однак цього позивачем зроблено не було.

Наведені позивачем розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами, що свідчили б про конкретний розмір доходу, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не вчинив відносно нього кримінальне правопорушення.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються лише на припущенні, що позивач мав би отримати вигоду у зв`язку з виконанням зобов`язання за договором поставки № 1 від 05.01.2023 року та договором постачання № 2 від 03.01.2023 року, а тому не створює реальних наслідків для відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Позивачем також не надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Ураховуючи те, що сума збитків (упущеної вигоди), яку просив стягнути позивач, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу; позивач не довів належними та достатніми доказами розмір упущеної вигоди та її реальність, а тому суд вважає, що підстав для стягнення упущеної вигоди немає.

Щодо вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 267 996 грн. 70 коп. реальних збитків (розмір штрафних санкцій, які позивач був вимушений сплатити за договором поставки № 1 від 05.01.2023 року у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язання через наїзд на нього автомобілем «Chevrolet Aveo» під керуванням ОСОБА_4 ) та 177 440 грн. 56 коп. реальних збитків (розмір штрафних санкцій, які позивач був вимушений сплатити у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язання за договором постачання № 2 від 03.01.2023 року, через наїзд на нього автомобілем «Chevrolet Aveo» під керуванням ОСОБА_4 ), суд зазначає таке.

Як вбачається зі ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

При цьому сплата штрафних санкцій відноситься до договірних правовідносин, а питання відшкодування шкоди відноситься до деліктів.

Проте сплачені позивачем штрафні санкції за договірними зобов`язаннями в силу вимог ст. 22 ЦК України не відносяться до збитків, а тому не підлягають стягненню в якості реальних збитків, заподіяних потерпілому.

Заявлена потерпілим до стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 сума в розмірі 60124,50 гривень на лікування зубів (яка згідно з позовними вимогами не покриває страхове відшкодування), не підлягає стягненню, оскільки комерційна пропозиція на тимчасове протезування на суму 25280 гривень та комерційна пропозиція на постійне протезування на суму 135790 гривень (том 1 а. с. 106) не свідчать про оплату послуг з протезування в указаних сумах, адже не є документами, що підтверджують дійсну оплату.

Отже, з обвинуваченого ОСОБА_4 на корить потерпілого ОСОБА_7 підлягає стягненню тільки моральна шкода в розмірі 296855,37 гривень.

Суд не зараховує до суми стягнення з обвинуваченого суму у розмірі 87000 гривень, яка потерпілому відшкодована у добровільному порядку шляхом переказу на картковий рахунок позивача за кошти матері обвинуваченого, оскільки не встановлено призначення платежу (на лікування чи інші потреби тощо).

Щодо вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 80000 грн, пропорційно до задоволених вимог суд зазначає таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Такі витрати складаються, у тому числі, із витрат на правову допомогу (п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» - заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» - відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір).

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні ст. 91 КПК України.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 у справі 607/4341/20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок ВП ВС, викладений у постанові від 19 лютого 2020 року, справа № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу , а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат.

Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (постанова ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18).

У цій справі судом враховується складність предмета спору (доказування), тривалість витраченого часу на опрацювання всіх матеріалів справи, кількість судових засідань, у яких брала участь адвокат, яка представляє інтереси потерпілого, затрачений час у ході розгляду справи у судовому засіданні з урахуванням розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України у зв`язку із повним визнанням обвинуваченим своєї провини, а також враховує інший витрачений адвокатом час для надання потерпілому правничої допомоги та доходить висновку, що вказана сума витрат у розмірі 80000,00 грн. є неспівмірною із складністю справи та з наданою потерпілому правничою допомогою, не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат і є непропорційним до складності справи для адвоката і виконаних ним робіт.

Окрім того, суд враховує клопотання відповідачів про зменшення витрат на правову допомогу, вартість якої не є співмірною із складністю справи.

На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правову допомогу потерпілий надав договір про надання правової допомоги, копії квитанцій, а також акт прийому-передачі.

При визначенні розміру відшкодування витрат на професійну правову допомогу суд повинен ураховувати складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг і витрачений адвокатом час на їх надання, а не лише дані, наведені в акті приймання-передачі наданих адвокатом послуг, про що зазначила колегія суддів Другої судової палати ККС ВС у постанові від 7 вересня 2023 року по справі № 202/8301/21.

Суд вважає, що заявлена сума процесуальних витрат на професійну правничу допомогу не відповідає ознакам співмірності, тому клопотання страхової компанії про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката підлягає задоволенню.

У матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 13 березня 2023 року, укладений між ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_8 , а також документи, які свідчать про оплату послуг адвоката, зокрема акт наданих послуг від 07 грудня 2023 року на загальну суму 80000 гривень (попередня консультація та формування правової позиції - 5000 гривень, підготовка позовної заяви та формування додатків до нього та подання до суду - 35000 гривень, представництво інтересів у суді першої інстанції - 40000 гривень), прибуткові касові ордери на загальну суму 80000 гривень.

З огляду на повне визнання обвинуваченим провини і проведення судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а складання позовної заяви не потребувало значних зусиль, з урахуванням обставин справи та безпідставністю низки позовних вимог, у задоволенні яких суд відмовляє, слід визнати, що розмір вартості наданих послуг, визначених в акті, є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг потерпілому, тому стягує суму у розмірі 30 000 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

Вирішуючи питання про покладення процесуальних витрат на цивільних відповідачів, суд бере до уваги позицію, викладену у постанові від 2 листопада 2023 року Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справі № 686/28824/21.

Так ККС ВС указав, що за вимогами ч. 1 ст. 124 КПК на підозрюваного, обвинуваченого покладається обов`язок відшкодування документально підтверджених процесуальних витрат, зокрема, і виплати, пов`язані з правовою допомогою представника потерпілого, а тому не підлягають відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України розподілу між страховою компанією і обвинуваченим, адже ці положення суперечать ч. 1 ст. 124 КПК України.

З огляду на наведене, такі витрати у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. ст. 100, 124 КПК України суд вирішує питання про долю речових доказів та процесуальні витрати.

Питання щодо запобіжного заходу судом не вирішується, оскільки на момент розгляду справи до обвинуваченого такий не застосовано.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Строк основного покарання відраховувати з моменту затримання на виконання вироку.

Цивільний позов ОСОБА_7 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_7 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 62892,55 гривень, моральної шкоди в сумі 3144,63 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 відшкодування моральної шкоди в сумі 296855,37 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 30000 гривень.

У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на проведення експертиз в сумі 7900 грн. 80 коп.

Речовий доказ - автомобіль «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , - залишити за належністю ОСОБА_12 .

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Суддя ОСОБА_1