Справа № 347/906/24
Провадження № 1-кс/347/296/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м.Косів

Слідчий суддя Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря с/з ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , скаржника ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Косівської окружної прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань

в с т а н о в и в :

Стислий виклад доводів скарги.

ОСОБА_4 звернувся в Косівський районний суд з скаргою на бездіяльність прокурора Косівської окружної прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_4 покликався на те, що 11.04.2024 року звернувся до прокурора Косівської окружної прокуратури із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 186 КК України. В своїй заяві ОСОБА_4 ствердив, що 28.03.2024 року близько 22 год він на власному тракторі марки Джимма 264, поїхав у місце обриву, де йому односельчани сказали, що там знаходиться зрубана черешня. Оскільки він немає чим опалювати житло, та готувати їжу, він мав намір забрати гілля з черешні, для чого взяв з собою електропилу. В цей час коли він перебував на тому місці, та витягував з обриву черешню, до нього підійшла слідча ОСОБА_6 та почала розпитувати що він тут робить. Однак слідча відійшовши сторону, порадившись зі своїми колегами ствердила, що ОСОБА_7 немає права знаходитися там, та почала погрожувати, що арештує його трактор. В подальшому слідча ОСОБА_6 почала конфісковувати в нього трактор та бензопилу, і зобов`язала прибути у відділок. ОСОБА_4 не погоджував на вилучення у нього майна. Однак слідча погрожуючи йому фізичною розправою відкрито заволоділа його майном, та вчинила грабіж. У зв`язку з такими протиправними діями, він звернувся із заявою на ім`я керівника Косівської окружної прокуратури, про внесення в ЄРДР відомостей про вчинення відносно нього кримінального правопорушення за ч.5 ст. 186 КК України, за фактом подій, що мали місце 28.03.202 4року.

Однак такі відомості протягом 24 годин внесені до ЄРДР не були, натомість прокурор Косівської окружної прокуратури направив їх за підслідністю до ТУ ДБР. Скаржник вважає таку бездіяльність прокурора неправомірною, та такою, що не відповідає вимогам ст. 214 КПК України. У зв`язку з цим, ОСОБА_4 просив його скаргу задовольнити, постановити ухвалу якою зобов`язати керівника Косівської окружної прокуратури ОСОБА_8 внести відомості в ЄРДР згідно його заяви від 11.04.2024 року. Також ОСОБА_4 просив винести окрему ухвалу на адресу керівника Генеральної прокуратури України з вимогою про притягнення до юридичної відповідальності керівника Косівської окружної прокуратури в Івано-Франківській області ОСОБА_8 .

Позиція учасників в судовому засіданні.

В судовому засідання ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 висловили доводи аналогічні письмовій скарзі. Також ствердили, що після початку досудового розслідування ніхто ОСОБА_4 в орган поліції для надання пояснень не викликав. Майно у скаржника вилучили неправомірно, фактично пограбували. Де його майно знаходиться зараз ОСОБА_4 незнає. Просили скаргу задовольнити в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_3 вимоги скарги заперечив. Ствердив, що дійсно скаржник звертався із заявою про вчинення злочину стосовно слідчої ОСОБА_6 . Прокурору відомо, що така заява була направлена за підслідністю до ТУ ДБР. На час розгляду вказаної заяви, результати перевірки такої прокурору невідомі.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали скарги, суд доходить наступних висновків.

Мотивована оцінка слідчого судді, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення скарги.

Так, слідчим суддею встановлено, що 13.04.2024 року засобами поштового зв`язку, ОСОБА_4 звернувся до керівника Косівської окружної прокуратури в Івано-Франківській області ОСОБА_8 з заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо нього передбаченого ч.5 ст. 186 КК України. В своїй заяві ОСОБА_4 , описав події, що мали місце 28.03.2024 року за його участю та участі слідчих Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області (зокрема слідчої ОСОБА_6 ).

Згідно листа прокурора №09.54-57-521 вих.-24 від 17.04.2024 року вказану заяву ОСОБА_4 на дії працівників Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області було надіслано керівнику п`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) територіального управління ДБР розташованого в м. Львові, та начальнику управління внутрішньої безпеки в Івано-Франківській області для проведення перевірки, виходячи з положень ч. 4 ст. 216 КПК України.

Дослідивши зміст заяви ОСОБА_4 про вчинення кримінального правопорушення, слідчий суддя слідчий суддя доходить висновку, що заява ОСОБА_4 не містить повідомлення про вчинення конкретних кримінальних правопорушень, і така заява є тактикою обраного способу захисту ОСОБА_4 та його захисником. Суд також звертає увагу, що і заява про вчинення кримінального правопорушення і скарга складені захисником ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 містить образливі висловлювання на адресу працівників Косівського РВП ГУНП.

Частиною 1 ст. 303 КПК України визначений вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР є предметом оскарження в порядку ст. 303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 год. після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Що стосується думки ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 щодо імперативного обов`язку виконання слідчим, прокурором вимог частини 1 статті 214 КПК при отриманні заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення то суд зауважує наступне.

Як вірно зауважив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) у Листі від 12.01.2017 N 9-49/0/4-17) "Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування", питання правової оцінки заяви чи повідомлення на предмет обґрунтованості викладених у них відомостей, що свідчать саме про кримінальне правопорушення, є складним і неоднозначним, і воно характеризує стан судової практики розгляду аналізованої категорії скарг.

Так, "у слідчій і в судовій практиці щодо цього питання є щонайменше два підходи. Згідно з першим передбачається так зване автоматичне внесення відомостей про кримінальне правопорушення, якщо такі відомості викладені особою в заяві чи повідомленні про кримінальне правопорушення. Цей підхід не передбачає оцінки відповідної заяви чи повідомлення на предмет того, що викладені відомості дають підстави констатувати певні ознаки складу злочину. У свою чергу, другий підхід не передбачає автоматичного внесення відомостей, викладених у будь-яких заявах чи повідомленнях - вносяться лише визначені як такі, що, на думку суб`єкта, який їх вносить, дійсно можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення". ВССУ, наводячи приклад, що в окремих випадках слідчі судді перевіряють не лише факт реагування чи не реагування на заяву про кримінальне правопорушення, а й здійснюють аналіз причин, внаслідок яких належне реагування не було забезпечено, категорично не заперечував можливість такої судової практики.

Перший підхід, по суті є формальним, і полягає у тому, що будь-яка заява (повідомлення), що має назву (якщо це письмовий документ) чи якщо його так називає заявник (в усній формі) "заява (повідомлення) про вчинене кримінальне правопорушення" абсолютно незалежно від змісту такого повідомлення, мають спричиняти внесення уповноваженими особами (слідчим чи прокурором) відомостей з такої заяви (повідомлення) до ЄРДР та початок досудового розслідування.

Для Суду очевидно, що обрання такого формального підходу спричиняє ряд негативних наслідків як для держави та суспільства, так і для окремих людей, і може в окремих випадках зумовлювати внесення до ЄРДР явно недоречних відомостей (наприклад, у разі якщо така заява не містить взагалі жодних даних окрім назви; у разі якщо в ній йдеться про очевидно правомірну поведінку тих чи інших осіб; у разі, якщо в заяві не зазначається яке саме кримінальне правопорушення скоєно (навіть не йдеться про його родову приналежність); у разі, якщо йдеться про події які взагалі відбуваються поза волею людини тощо).

У зв`язку із цим Суд дотримується іншого підходу - змістовного. Такий підхід базується на нормах чинного законодавства виходячи з наступного.

Кримінальний Кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням (частина 1 статті 1 КК). Для здійснення цього завдання Кримінальний Кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (частина 2 статті 1 КК). Кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (частина 1 статті 11 КК).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК).

Стадія ініціювання кримінального провадження є важливою для виконання вказаних завдань і покликана, з одного боку, забезпечити рішуче оперативне реагування на кожне повідомлення про злочин, що є гарантією швидкого та повного його розкриття, притягнення винних до відповідальності, а з іншого - виключити незаконне і необґрунтоване залучення громадян в орбіту кримінального процесу, а також марне витрачання сил і засобів правоохоронних органів.

Чинним КПК закріплено спрощену процедуру початку досудового розслідування (без проведення дослідчої перевірки). Так, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 1 статті 214 КПК). Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 2 статті 214 КПК).

Проте така спрощена процедура не означає, що взагалі відсутні критерії для внесення чи невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Її спрощеність виражається у тому, що для перевірки наявності зазначених вище критеріїв не потрібно проводити попередню перевірку викладених у заяві відомостей, а необхідно лише перевірити зміст самої заяви.

Так, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, серед іншого, вносяться відомості про: (1) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; (2) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (пункти 4, 5 частини 5 статті 214 КПК).

Таким чином, для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні, відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо). Такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації реєстраторами Єдиного реєстру досудових розслідувань такого діяння саме як кримінального правопорушення (кваліфікації за статтею, частиною статті Кримінального кодексу України). Вказане узгоджується з позицією, викладеною у згаданому Узагальненні ВССУ N 9-49/0/4-17 від 12.01.2017, за якою КПК дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень. Вказана інформація необхідна для (1) визначення того, що ставиться питання про вчинення саме кримінального правопорушення, та (2) можливості спрямувати орган досудового розслідування на його розкриття, зібрання відповідних доказів.

Якщо ж зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що (1) обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу або (2) в силу його занадто абстрактного характеру неможливо встановити ні попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, ні предмет, межі та напрямок досудового розслідування, яке ініціюється заявником, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР. Такий висновок відповідає Рішенню Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 від 17.06.2020, згідно пункту 5 мотивувальної частини якого зазначено, що "встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту". Також і Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа N 761/20985/18, провадження N 51-8007км18) наголосив: "...якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин...".

Внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення права та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це є вже іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК.

Таким чином, закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення на основі критеріїв викладених раніше.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 818/1526/18, у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку щодо відсутності в заяві ОСОБА_4 достатніх об`єктивних даних, які б свідчили про те, що стосовно ОСОБА_4 було вчинено кримінальне правопорушення.

Більше того, слідчим суддею встановлено, що СВ Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області проводиться досудове розслідування, внесене до ЄРДР за № 0000104 від 29.03.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.246 КК України. Майно, яке нібито було неправомірно вилучене у ОСОБА_4 , як він стверджує було здійснено грабіж слідчою ОСОБА_6 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Косівського районного суду від 01.04.2024 року ОСОБА_1 накладено арешт на речові докази, а саме на: 3 (три) колоди деревини породи черешня розмірами: довжиною 4, 10 м діаметром 46x38 см, довжиною 2 м діаметром 27x39 см, довжиною 2,04 м, діаметром 64x60 см, а також електропилу марки Einhell GE LC36/35L та трактор марки JINМА 264 синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

При цьому при вирішенні питання про накладення арешту на майно, слідчим суддею перевірялась правомірність та співмірність накладення такого арешту.

Проте, що майно у ОСОБА_4 вилучається йому було відомо, оскільки таке майно було вилучено під час огляду місця події. ОСОБА_4 був ознайомлений і з протоколом огляду місця події, і про те, що в нього майно вилучається, що засвідчив своїм підписом. Під час розгляду клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту на майно, ОСОБА_4 було продемонстровано протокол огляду місця події, який проводився за його участю. При цьому ОСОБА_4 підтвердив, що того його підпис, і майно було вилучене під час огляду місця події.

Отже твердження скаржника про те, що працівники Косівського РВП ГУНП його пограбували, не відповідають дійсності. Заяву ОСОБА_4 , про вчинення злочину подану більш як через 12 днів після вилучення в нього майна, суд розцінює як тактику обраного захисту.

Слідчий суддя роз`яснює скаржнику, що неправомірні дії слідчого можуть бути оскаржені в порядку КПК України, шляхом оскарження дій, а не шляхом внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення, що призводить до розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення.

Слідчий суддя доходить переконання, що обставини зазначені скаржником не дають підстав стверджувати про наявність у діях слідчої ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 186 КК України.

Вказані висновки суду абсолютно точно узгоджуються з позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.09.2021 у справі № 556/450/18, відповідно до якої підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР.

Вирішальним чинником для внесення відомостей до ЄРДР за повідомленням є саме наявність у цьому повідомленні обставин, які свідчать про кримінальне правопорушення, а не вказана автором назва поданого документа. Ініціювати процедуру кримінального переслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, а також є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.

Згідно з ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Такі приписи процесуального закону узгоджуються із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Розглядаючи скаргу, слідчий суддя враховує практику Європейського суду з прав людини, висновки якого з цього приводу відображені, зокрема, в рішенні по справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), №15007/02, пп.74-75, рішення від 7 грудня 2006), відповідно до якого сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Одним із таких обмежень є неможливість ініціювання кримінального провадження шляхом внесення відомостей до ЄРДР без належних на те підстав.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року, суд висловив позицію, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 р., заява N 37437/97).

Щодо інших вимог та доводів скарги.

У своїй скарзі, ОСОБА_4 , та захисник ОСОБА_5 просили винести окрему ухвалу на адресу керівника Генеральної прокуратури України з вимогою про притягнення до юридичної відповідальності керівника Косівської окружної прокуратури в Івано-Франківській області ОСОБА_8 .

Однак слідчий суддя звертає увагу, що чинний кримінальний процесуальний закон не урегульовує питання постановлення такого виду судових рішень, як то окрема ухвала чи постанова, які би надавали можливість слідчому судді звертатися до державних органів, посадових чи службових осіб з метою належного реагування на встановлені у ході судового розгляду порушення закону, прав і основоположних свобод людини органом досудового розслідування.

А відтак така вимога скарги не ґрунтується на вимогах закону, та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 214, 303, 306, 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :

В задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Косівської окружної прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1