Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/274/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286-1 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2024 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 січня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000979 від 06 квітня 2023 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого менеджером ПП «Агрохім», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-03 вересня 2007 року Апеляційним судом Кіровоградської області за п.6 ч.2 ст.115 та ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік з позбавленням права керування транспортним засобами на строк 3 роки.

Ухвалено про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 4 541,00 грн.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначеного покарання, вказуючи на те, що не оспорює факт ДТП та винуватість ОСОБА_7 у спричинені потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, однак вважає, що довідка лікаря нарколога про перебування ОСОБА_7 у стані наркотичного сп`яніння, без висновку експерта є неналежним доказом.

Крім того захисник стверджує, що оскільки освідування ОСОБА_7 проводилось до внесення відомостей до ЄРДР, тобто не в рамках даного кримінального провадження, то висновок лікаря нарколога, у розумінні ст. 84 КПК України є недопустимим доказом.

При таких обставинах, захисник вважає, що для правильної кваліфікації, повноти та об`єктивності досудового розслідування, слідчому при наявності відповідних зразків, які залишились після першого дослідження, необхідно було призначити та провести судову токсикологічну експертизу для визначення чи перебував ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, чи ні і, в залежності від результатів приймати відповідне рішення про кваліфікацію дій ОСОБА_7 .

Недоліки слідства та відсутність прямих доказів, потребували детальної перевірки, належної та об`єктивної оцінки незалежним судом, не виконання цих приписів і призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого вироку.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження при слідуючих обставинах.

Так, ОСОБА_7 , 06.04.2023 року близько 08 год. 20 хв., точного часу органом досудового розслідування не встановлено, порушуючи вимоги п.п. 2.1 (а), 2.9 (а). Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) (п. 2.1 Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; п. 2.9. Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння...; перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, не маючи посвідчення водія, керував автомобілем ВАЗ 210130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , при цьому достовірно знаючи про технічні несправності у вигляді встановлення шин різних моделей, розмірів з різними малюнками протектора на задню вісь, що суперечить вимогам п.31.4.5. «г» ПДР України, та рульове керування має невідповідність у вигляді надмірного сумарного люфту, що суперечить вимогам п.31.4.2 «а», що тим самим забороняється експлуатація транспортного засобу, рухаючись по вул. Холодноярська зі сторони пров. Азовського в напрямку пров. Титова м. Кропивницького, ігноруючи вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б, д) ПДР України (п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров 'ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов 'язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну...., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху) проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, порушуючи вимоги п.п. 13.1 ПДР України (п. 13.1 Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.), навпроти буд. 84 вул. Холодноярської допустив наїзд керованого ним автомобіля на велосипедиста ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в попутному напрямку з автомобілем під керуванням ОСОБА_7 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження згідно висновку судово-медичної експертизи № 438 від 18.05.2023 року у вигляді: закритої травми грудного відділу хребта: перелому остистих відростків тіл 7 та 8 грудних хребців з задовільним розташуванням фрагментів; гематоми в ділянці лівої гомілки, гематоми в лобній ділянці зліва, множинних саден лівого ліктьового суглобу, лівої кисті, обличчя; забійної рани лобно-тім`яної ділянки; множинних колото-різаних ран в ділянці голови та лівої верхньої кінцівки, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, строком понад 21 добу.

Заслухавши доповідача, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає за таких підстав.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , невідповідність висновків суду фактичним обставинам цієї справи та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів апеляційного вважає їх безпідставними, оскільки сторона захисту, під час апеляційного розгляду не довела наявність правових і фактичних підстав для цього.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Крім того, згідно положень ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України».

Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак, не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Згідно диспозиції ч.1 ст.286-1 КК України кримінальна відповідальність настає за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Так, даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку зазначив про те, що сукупність досліджених в судовому засіданні належних та допустимих доказів свідчать про те, що дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження - кваліфіковані правильно, а вина ОСОБА_7 у вчиненні даного кримінального правопорушення судом доведена.

На обґрунтування своїх висновків суд послався на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який сам розповів про те, що 28.03.2023 року вживав наркотичний засіб і знаходився під впливом наркотичних засобів, але почував себе нормально і міг керувати транспортним засобом, а також пояснення лікаря-нарколога ОСОБА_10 , який в судовому засіданні підтвердив свій висновок про те, що ОСОБА_7 06.04.2023 року перебував у стані наркотичного сп`яніння, який грунутується у тому числі на даних лабораторного дослідження.

На спростування доводів сторони захисту про відсутність у матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 керував автомобілем у стані наркотичного сп`яніння, суд з посиланням на судову практику Верховного Суду (справи №571/1436/15-к, № 400/1498/18) про те, що Інструкція «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» та інші нормативно - правові акти з цього питання були прийняті відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» і не регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення розглядаємого злочину, у стані алкогольного чи іншого сп`яніння, шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду, дійшов висновку, що результати огляду ОСОБА_7 на стан наркотичного спяніння, отримані в порядку передбаченого розділом II Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Крім того, спростовуючи версію захисника про порушення процедури отримання доказів, а саме проведення медичного освідування ОСОБА_7 на стан наркотичного сп`яніння до внесення відповідних відомостей про злочин до ЄРДР, а також недопустимість як доказу довідки лікаря нарколога без висновку експерта, яка отримана поза рамками кримінального провадження, суд з посиланням на правові позиції Верховного Суду (постанова від 24.02.2020 у справі № 473/2872/18, від 10.12.2020 у справі №715/1912/19, від 11.02.2020 у справі № 691/219/18, від 06.09.2022 у справі №506/392/16-к) зазначив про те, що процедура медичного огляду ОСОБА_7 на стан наркотичного сп`яніння не є слідчою дією у розумінні вимог статей 214, 223 КПК, а тому не має підстав недовіряти результатам дослідження та визнавати висновки лікаря нарколога недопустимим доказом.

На підтвердження своїх висновків, суд послався також на постанову Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 711/2189/21 (провадження № 51-1704км22) та висновки Верховного Суду, які викладені у постановах №672/1402/17, № 643/20474/15-к щодо достовірності акту, який підтверджує стан сп`яніння особи, а саме, що «вчинення кримінального правопорушення у стані сп`яніння може бути підтверджено висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, який долучений до матеріалів кримінального провадження.

Крім того, Верховний Суд у вищевказаних рішеннях висловив позицію, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння якимось певним видом доказів.

Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень ст. ст. 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, з огляду на що, відсутність відповідного висновку експерта в даному провадженні, не є процесуальною перешкодою до визначення ознак стану алкогольного сп`яніння як кваліфікуючої, у разі встановлення цієї обставини за результатами оцінки всієї сукупності доказів щодо встановлення такого стану.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник не оспорювали обставини ДТП, які викладені в обвинувальному акті, зокрема дату, час та місце пригоди, а також винуватість ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвело до заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, то суд першої інстанції в цій частині провів судове слідство в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням акту медичного огляду, висновку лікаря нарколога ОСОБА_10 та допитом вказаного лікаря в судовому засіданні.

Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України.

При цьому суд першої інстанції, спростовуючи твердження сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286-1 КК України, оскільки акт огляду та висновок лікаря-нарколога ОСОБА_10 від 06.04.2023 року є недопустимим доказом, визнав, що медичний висновок та акт огляду, у сукупності з поясненнями лікаря нарколога ОСОБА_10 та самого ОСОБА_7 про те, що він вживав наркотичні засоби 28.03.2023 року, узгоджуються між собою, не містять суперечностей, і підтверджують факт керування ОСОБА_7 автомобілем у стані наркотичного сп`яніння.

Приймаючи таке рішення, суд на думку колегії суддів дотримався визначеного кримінальним процесуальним законом стандарту доведення винуватості поза розумним сумнівом.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 , як і на правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 286-1 КК України.

Порушень порядку збирання (формування) й оцінки доказів в аспекті ст. 94 КПК судом допущено не було, вирок суду першої інстанції достатньо умотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК.

Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого засудженого визнано винним, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Під час розгляду цього кримінального провадження були предметом ретельної перевірки судом першої інстанції доводи сторони захисту, які по суті та змісту аналогічні тим, які зазначені у апеляційній скарзі.

У апеляційній скарзі факт ДТП та винуватість ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, передбачених п.1.5, 2.1, 2.3 б) і д) 13.1, 31.4.2 а) та 31.4.5. г) ПДР України захисником не оспорюється, в основному доводи апеляційної скарги стосуються незгоди з оцінкою доказів щодо наявності у діях ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки як керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння.

За результатом апеляційного розгляду, шляхом аналізу змісту вироку, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що наведені у вироку фактичні обставини кримінального провадження суд установив на підставі сукупності досліджених доказів, частина яких установлена, зокрема, з показань самого обвинуваченого ОСОБА_7 та лікаря нарколога ОСОБА_10 , у тому числі щодо систематичного вживання ОСОБА_7 наркотичних засобів.

На спростування доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286-1 КК України, оскільки медичне освідування ОСОБА_7 проводилось слідчим до внесення відомостей до ЄРДР, тобто не в рамках даного кримінального провадження, а довідка лікаря нарколога, без висновку експерта є неналежним доказом, то колегія суддів, як зазначено вище зазначає, що ці доводи також були перевірені судом першої інстанції з наведенням відповідних мотивів визнані необґрунтованими.

Так, відповідно до п. 8 Розділу 1 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Матеріалами справи підтверджується, що 06.04.2023 року приблизно о 10.20 год., тобто після ДТП ОСОБА_7 був доставлений до Кіровоградської обласної психіатричної лікарні для визначення стану наркотичного або іншого сп`яніння.

За результатами медичного огляду, у тому числі шляхом лабораторних досліджень біологічної речовини, процедура проведення якого зафіксована у акті № 274, лікар ОСОБА_10 дійшов до висновку про те, що ОСОБА_7 перебуває у стані наркотичного сп`яніння (т. 1 а.к.п.107, т.2 а.к.п 70).

Будучи допитаний в судовому засіданні ОСОБА_10 підтвердив правильність та достовірність свого висновку від 06.04.2023 року, пояснив у деталях процедуру огляду ОСОБА_7 та результати.

Таким чином, факт того, що 06.04.2023 року близько 08 год. 20 хв. ОСОБА_7 керував автомобілем «ВАЗ» по вул. Холодноярській, що в м. Кропивницькому у стані наркотичного сп`яніння підтверджується об`єктивними даними, при цьому сторона захисту оспорює процедуру збору доказів, а не достовірність цих даних.

Щодо процедури отриманні таких даних, то як правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному захисником ОСОБА_7 вироку, кваліфікуюча ознака, а в даному випадку стан наркотичного сп`яніння повинен встановлюватись, не лише висновком експерта, а в комплексі з іншими доказами, оцінка яких є прерогативою суду.

Дані, які містяться у акті медичного огляду ОСОБА_7 , висновку лікаря ОСОБА_10 та його показаннях, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, якими обґрунтовано вирок, підстав не довіряти їм немає.

Колегія суддів вважає, що вони абсолютно обґрунтовано покладені місцевим судом в основу вироку та по суті спростовують версію ОСОБА_7 та його захисника про відсутність доказів для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286-1 КК України.

Більш того, сам обвинувачений ОСОБА_7 не оспорює факт вживання наркотичних засобів ( марихуани)

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла однозначного висновку, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 , у сукупності з іншими доказами, а саме актом медичного огляду, висновком лікаря ОСОБА_10 та його показаннями в суді, своєчасність, ефективність та повнота проведених слідчих дій, а також результати розслідування, відображають повну картину фактичних обставин цієї справи, які з об`єктивністю свідчать про те, що ОСОБА_7 керував автомобілем у стані наркотичного сп`яніння, неправильно оцінив дорожню обстановку, допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що призвело до наїзду на велосипедиста.

При встановлених судом першої інстанції обставинах цієї справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що дії ОСОБА_7 обґрунтовано отримали юридичну кваліфікацію за ч.1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є неправильними і такими, що не відповідають фактичним обставинами цієї справи, оскільки не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, констатуються стороною захисту формально, по суті спростовується змістом оскаржуваного вироку та матеріалами кримінального провадження.

Разом з цим, згідно Закону України № 3342-IX від 23.08.2023 внесено доповнення до КК України до правил складання покарань та зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання та вказану норму закону про кримінальну відповідальність (ст. 72 ККУ) доповнено частиною сьомою, яка вказує, що домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

У даному кримінальному провадженні установлено, що ОСОБА_7 ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2023 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під цілодобовим домашнім арештом до 26 липня 2023 року (т.1 а.п.104-105), проте ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14.07.2023 до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби на строк 60 днів, а саме до 11.09.2023 (т.2 а.п.29-31).

У зв`язку з вищевикладеним, вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 січня 2024 року стосовно ОСОБА_7 на підставі ч.2 ст. 404 КПК України слід змінити, у зв`язку із застосуванням вимог ч.5 ст. 72 КК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

На підставі ч.2 ст. 404 КПК України, вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 січня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000979 від 06 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України - змінити.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України, зарахувати засудженому ОСОБА_7 у строк відбування покарання, термін перебування його під цілодобовим домашнім арештом, а саме з 31 травня 2023 року по 14 липня 2023 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

В решті вказаний вирок залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається, у той же строк з дня її вручення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4