В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.04.2024 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 461/1853/24, внесеному 18 лютого 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000718, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, з середньою освітою, не одруженого, утриманців не маючого, не депутата, не інваліда, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє вироком Галицького районного суду м. Львова від 26.12.2019 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України

де сторонами кримінального провадження є

зі сторони обвинувачення - прокурор ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту

обвинувачений ОСОБА_5 ,

захисник адвокат ОСОБА_6 ,

учасник провадження потерпіла особа ОСОБА_7 ,

за участю прокурора, обвинуваченого, захисника та потерпілої особи,

ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2024 року, приблизно о 23 годин 45 хвилин, ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), діючи з корисливих мотивів та з метою власного безпідставного збагачення, вважаючи, що його дії є непомітними для сторонніх осіб, усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер вчинюваних дій, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, повторно, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Указу Президента України № 64/2022, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, на території України з 05:30 год. 24.02.2022, який продовжено до 13.05.2024, перебуваючи в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 11», білого кольору, із SІМ-картою оператора «Київстар» абонентський номер НОМЕР_1 , що знаходився в силіконовому чохлі, білого кольору, вартістю 10 000 гривень, який належить ОСОБА_7 , завдавши останньому матеріальної шкоди на вказану суму.

Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому та надав пояснення аналогічні тим, що вказані в обвинувальному акті та пояснив, що в лютому 2024 року він йшов по АДРЕСА_2 , близько 23.00 години та побачив як потерпілий мужчина, залишив свої речі. Маючи умисел на заволодіння особистим майном потерпілого він взяв мобільний телефон марки Айфон 11 модели в чохлі білого кольору та пішов далі по своїм справам.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд, за згодою всіх учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано чи правильно учасники судового провадження розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд встановив, що своїми діями, які ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України і його дії кваліфіковані вірно.

При призначенні покарання обвинуваченому по даній справі суд суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст.50КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних кримінальним правопорушенням наслідків, спосіб вчинення кримінального правопорушення та його мотиви, поведінку обвинуваченого, який усвідомив протиправність своїх дій, щиро розкаявся, суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше судимий за злочини проти власності, вказане кримінальне правопорушення вчинив в період умовно-дострокового звільнення, неодружений, не працює, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання, якими, на думку суду, є щире каяття, обставиною, яка обтяжує покарання, суд вважає рецидив злочину.

Таким чином, беручи до уваги всі вказані обставини кримінального провадження в їх сукупності, суд дійшов переконання, що виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах ізоляції обвинуваченої від суспільства, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої їй статті КК України. Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст. 65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частина 1 ст. 71 КК України містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або частково приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений вчинив новий злочин після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання.

Таким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків.

Судом встановлено, що вироком Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ухвади Сарненського районного суду Рівненської області від 21.04.2023 ОСОБА_5 звільнено з Державної установи «Катеринівська виправна колонія (№ 46)» умовно-достроково на 1 рік 06 місяців 09 днів невідбутої частини покарання, призначеного вироком Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2019 року за ч. 2 ст. 186 КК України.

Вказане покарання ОСОБА_5 повністю не відбув і вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 КК України, у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, остаточне покарання ОСОБА_5 слід призначити відповідно до ст. 71 КК України, частково приєднавши до покарання, призначеного за даним вироком, невідбуту частину покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2019 року.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Долю речових доказів по справі, вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Обраний раніше запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід продовжити до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, і призначити йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Галицького районного суду міста Львова від 26.12.2019 у виді 1 місяця позбавлення волі, та призначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання - 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 рахувати з часу фактичного затримання, тобто з 17 лютого 2024 року.

Речові докази: мобільний телефон марки «APPLE» моделі «iPhone11», білого кольору, із сім картою, що знаходиться в силіконовому чохлі білого кольору, повернути за належністю власнику ОСОБА_9 ; два DVD-R диски залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_10