Дата документу 30.05.2024 Справа № 337/2062/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/677/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/2062/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 22.02.2023 року приблизно о 17 годині 20 хвилин, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , перебуваючи у приміщенні та біля входу до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з причин раптово виниклих неприязних відносин, наніс потерпілому ОСОБА_9 не менше 4 ударів кулаками рук в область обличчя, чим спричинив відкриту щелепно-лицеву травму, з переламами кісток лицевого черепу та розривами слизової оболонки та судин верхньої щелепи, яка ускладнилась розвитком масивної крововтрати. Вказана травма має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя, та у даному випадку перебуває у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_9 , яка настала 25.02.2023 року під час госпіталізації потерпілого до лікарні.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не врахував такі пом`якшуючі покарання обставини як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи. Крім того, потерпіла не наполягала на призначенні обвинуваченому найсуворішого покарання. Обвинувачений вибачився перед потерпілою під час досудового розслідування та судового розгляду. Також судом не взято до уваги поведінку самого потерпілого, який першим розпочав конфлікт, натягнувши капюшон на голову обвинуваченого. Більш того, судом проігноровано ту обставину, що потерпілий відмовився від своєчасної госпіталізації до медичного закладу та помер через три дні після події. Крім того, обвинувачений після вчинення злочину не переховувався, надавав усі необхідні пояснення. Обставини, які би обтяжували покарання обвинуваченого, відсутні.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходила з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше в силу ст.89 КК не судимий, є працездатною особою, проте офіційно не працює, не має сталих соціальних зв`язків, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а так само обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

Частина 1 ст.69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення».

Між тим у даній справі жодних обставин, які би пом`якшували покарання обвинуваченого та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановлено не було.

При цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із твердженнями сторони захисту про наявність у справі таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Адже саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання стало результатом тривалого роздуму і впертої внутрішньої боротьби, свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину. Щире каяття характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта. Стан щирого каяття характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок. При цьому особа визнає антигромадський характер вчинку й готова нести відповідальність.

Проте даних про таку оцінку своїх дій обвинуваченим матеріали кримінального провадження не містять. Про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого свідчить також і його позиція впродовж досудового розслідування та судового розгляду.

Крім того, під активним сприянням слідству слід вважати надання особою органу дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним та певною мірою ініціативним.

Проте матеріали кримінального провадження не містять даних про повідомлення обвинуваченим ОСОБА_8 . органам досудового розслідування таких обставин злочину, які б ще не були встановлені ними на підставі показів свідків та інших доказів.

Відтак поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 під час досудового розслідування та під час судового розгляду не свідчить про його активне сприяння розкриттю злочину та щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника про неврахування судом в якості пом`якшуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи.

Так, сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо і певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Крім того, стан сильного душевного хвилювання, має бути зумовлений поводженням, що принижує честь і гідність особи, яке виражене в особливо непристойній поведінці потерпілого, за змістом особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник через зауваження останнього з приводу поведінки обвинуваченого та висловлення прохання вибачитися перед барменом.

До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб, однак таких фактів упродовж здійснення провадження у цій справі встановлено не було.

Сам обвинувачений під час допиту зазначав, що потерпілий поклав руку йому на плече, а потім потягнув рукою за куртку та натягнув капюшон куртки на його голову. Проте такі дії потерпілого за жодних обставин не можуть бути розцінені як насильство, яке могло раптово викликати у обвинуваченого ОСОБА_8 стан сильного душевного хвилювання.

Отже сукупність об`єктивних обставин, установлених судом, характер дій потерпілого та обвинуваченого не дають підстав вважати, що ОСОБА_8 був у стані сильного душевного хвилювання. Відтак така пом`якшуюча покарання обставина як вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання відсутня.

За наведених обставин вимоги апеляційної скарги захисника про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК не ґрунтуються на вимогах кримінального закону, а тому не підлягають задоволенню.

Що стосується посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що потерпіла не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, то колегія суддів зазначає, що позиція потерпілої особи не є обов`язковою для суду, а враховується в сукупності з обставинами, передбаченими статтями 65 67 КК, і не має над ними пріоритету.

Та обставина, що потерпілий відмовився від своєчасної госпіталізації до медичного закладу та помер через три дні після події злочину, на доведеність винуватості ОСОБА_8 , а так само на розмір призначеного йому покарання не впливає. Адже відповідно до висновку експерта №1121 причиною смерті потерпілого стала відкрита щелепно-лицева травма, яка ускладнилась розвитком масивної крововтрати, яка і стала безпосередньою причиною смерті потерпілого. Заподіяння цієї травми потерпілому саме обвинуваченим поза розумним сумнівом доведена наявними у справі доказами.

Інші обставини, на які посилався захисник в апеляційній скарзі, не можуть істотно позначитися на вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання.

Відтак, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника. Призначене обвинуваченому покарання, яке до того ж визначено судом у мінімально можливому розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.121 КК, є пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, з огляду на те, що колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду не встановила підстав для застосування ст.69 КК і призначення обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі, то відповідно не підлягають задоволенню і вимоги захисника про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК. Адже таке звільнення можливе лише, з-поміж іншого, в разі призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також за наявності підстав вважати, що виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства, яких у даній справі не встановлено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4