Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/522/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 185 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.06.2024, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:

- 15.08.2011 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ч.1 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 05.04.2012 року Кіровським районним судом м. Кіровоград за ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 8 місяців. Постановою Ленінським районним судом м. Полтави від 14.11.2013 року невідбуту частину покарання 1 рік 9 місяців 9 днів змінено на виправні роботи з відрахуванням 20%;

- 28.01.2015 року Кіровським районним судом м. Кіровоград за ч.2 ст. 185, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці, 14.08.2017 року звільнився по відбуттю строку покарання

- 2019 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.3 ст. 15, ч.3 ст.185, ч. 2 ст. 185, 71 КК Українидо позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці,

на підставі ч.6 ст.615 КПК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 2 місяці, тобто до 07.08.2024 року, включно.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України /ЄУН 404/3724/23, кримінальне провадження № 0000769 від 15.03.2023/.

В судовому засіданні районного суду прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.06.2024 на підставі п.2 ч.6 ст.615 КПК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під на 2 місяці, тобто до 07.08.2024 року, включно.

Судове рішення мотивовано тим, що розглянути клопотання визначеним складом суду не виявилось можливим, у зв`язку з вимкнення постачання еклектичної енергії, що унеможливлює провести заплановане раніше судове засідання.

Відповідно до ч.4 ст.331 КПК України, у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в умовах воєнного стану продовження строку тримання під вартою здійснюється у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу.

За приписами ч.6 ст.615 КПК України, у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою, після введення воєнного стану та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку, обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважається продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше ніж на два місяці.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою йому змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неналежним чином враховано те, що на даний час ризики відсутні.

Ризик переховування його від суду не підтверджується жодними доказами.

Ризик знищення ним документів втратив свою актуальність, оскільки докази вже зібрані стороною обвинувачення. Він ніколи не впливав на потерпілих, свідків чи інших учасників кримінального провадження.

При цьому, має постійне місце проживання та реєстрації. За місцем проживання мешкає з цивільною дружиною.

Також, хоч і не офіційно, однак працював, мав дохід для себе та його дружини.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримавапеляційну скаргу, просив її задовольнити та обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив ухвалу суду залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в умовах воєнного стану продовження строку тримання під вартою здійснюється у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу.

А у порядку ч. 6 ст. 615 КПК обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважається продовженим у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливістю розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 , що підтверджуються матеріалами кримінального провадження доданими до клопотання: протоколами огляду місця події, показаннями свідків, висновками експертів та іншими матеріалами справи.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно п. 110 рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» тривале тримання під вартою може бути виправдане в кожному окремому випадку за наявності конкретних ознак існуючої необхідності захисту інтересів суспільства, незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи, встановлений ст. 5 Конвенції.

Доводи захисника та обвинуваченого про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегією суддів, не можу бути враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Санкція статті закону за вчинення злочину у якому обвинувачується

ОСОБА_7 , передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.

При цьому необхідно зазначити про те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів проти власності, має судимість з 2011 року.

Вказана поведінка свідчить про те, що ОСОБА_7 не бажає ставати на шлях виправлення.

За вказаних обставин у разі обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, останній з високою імовірність може вчинити нові кримінальні правопорушення проти власності.

При цьому, необхідно зазначити про те, що імовірною причиною вчинення кримінальних правопорушень є відсутність грошових коштів в достатній кількості отриманих в законним шляхом.

Доводи апелянта про те, що він працював та заробляв собі та своїй цивільній дружині на життя, колегією суддів не можуть бути враховані та спростовуються інформацією наявною в матеріалах справи, а саме кількістю судимостей за вчинення аналогічних злочинів в тому числі і проти власності.

В даному випадку доводи апеляції про те, що він заробляв на життя жодним чином не вплинуло на поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 .

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі « Московенко проти України», «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Тобто, суддею районного суду належним чином враховано тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні. Врахував, що цілком можливу можливість переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, шляхом залишення постійного місця проживання.

При цьому, в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_7 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на потерпілого та свідків, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 знає свідків, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника та обвинуваченого про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Що узгоджується з ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно практикою Європейського суду з прав людини - повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість. (Ухвала про неприйнятність від 05.07.2018 року, справа « ОСОБА_9 проти України»).

Що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Доводи про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою не можуть бути враховані, оскільки по-перше відсутні докази належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а по-друге враховуючи санкцію статті закону, у виді довічного позбавлення волі, обвинувачений з високою імовірністю може вчинити спроби направлені на переховування від суду, а також вчинити нові кримінальні правопорушення.

Отже, ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (попередні судові рішенні) продовжують існувати на даний час та не вичерпались та продовжують існувати. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт.

А тому, ці обставини та наявні ризики повинні бути перевірені судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора по суті.

Приймаючи до уваги вищезазначені обставини справи, враховуючи тривале відключення електричної енергії, судом першої інстанції були враховані всі об`єктивні фактори, які вплинули на неможливість проведення підготовчого судового засідання та розгляду клопотання сторони обвинувачення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 у порядку визначеному, а тому враховуючи закінчення строку дії попередньої ухвали суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, керуючись вимогами ч. 5 п. 2 ч. 6 ст. 615 КПК України, суд першої інстанції, обґрунтовано прийшов до висновку, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду, щодо можливості застосування положень ст. 615 КПК України, у зв`язку необхідністю вважати продовженим раніше обраний запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, до вирішення відповідного питання у підготовчому судовому засіданні, але не більше ніж на два місяці.

З огляду на викладене, враховуючи що всі інші доводи сторони захисту та надані ними апеляційному суду додаткові докази на підтвердження своїх доводів, наразі апеляційний суд позбавлений можливості надати їм правову оцінку, оскільки вони не були предметом судового розгляду суду першої інстанції, щодо обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, про що заявляє прокурор у своєму клопотанні та які неодноразово були встановлені рішеннями слідчих суддів, а тому ці обставини додатково повинні бути перевірені судом першої інстанції під час розгляду по суті клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді під вартою.

За таких підстав, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, зокрема і шляхом виїзду до іншої країні, впливати на свідків та інших обвинувачених, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Також суд першої інстанції правильно застосував вимоги ст. 615 КПК України, оскільки розгляд клопотання у суді першої інстанції виявився не можливим через відсутність електричної енергії.

З огляду на викладене, враховуючи що всі доводи сторони захисту обставини та наявні ризики повинні бути перевірені судом першої інстанції додатково під час розгляду клопотання прокурора по суті, - колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.06.2024 необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.06.2024, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , на підставі ч.6 ст.615 КПК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 2 місяці, тобто до 07.08.2024 року, включно залишити без змін..

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4