Дата документу 16.05.2024 Справа № 334/6125/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/116/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/6125/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 25 червня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ), проживає у АДРЕСА_2 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18.05.2018 року приблизно о 01 годині 50 хвилин, знаходячись в барі «Вірний», який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , маючи умисел направлений на завдання тяжких тілесних ушкоджень, утримуючи при собі невстановлений досудовим розслідуванням предмет для нанесення тілесних ушкоджень, який має колюче-ріжучі властивості, на підґрунті раптово виниклого словесного конфлікту із ОСОБА_7 , знаходячись попереду потерпілого, утримуючи в руці вищевказаний предмет, спричинив останньому проникаючі поранення лівої половини грудної клітки в проєкції 6-7 ребер по середньо-ключичній лінії з проникненням в черевну порожнину з ушкодженням обох долей печінки з розвитком гемоперитоніуму та проникаюче поранення правої половини грудної клітки в проекції 5-6 ребер по середньо-ключичній лінії з ушкодженням перикарду, діафрагми, середньої долі легені і гемоперикарду, гемотораксу з проникненням в черевну порожнину з ушкодженням в обох долей печінки з розвитком гемоперитоніуму та подальшим розвитком травматичного і геморагічного шоку 2 ступеню, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, та спричинив рану в області ліктьового суглобу, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, після чого ОСОБА_9 залишив місце скоєння кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування дії ОСОБА_9 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство.

Проте суд кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, оскільки обвинувачений не мав умислу на позбавлення життя потерпілого. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, цивільні позови, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційних скаргах представник потерпілих просив вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК на ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК та призначити йому покарання виходячи з фактичних обставин справи та санкції статті закону. Позовні вимоги потерпілих щодо відшкодування моральної шкоди задовольнити в повному обсязі, стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_10 88100 грн. та на користь потерпілого ОСОБА_7 528600 грн. Свої вимоги мотивував тим, що висновки суду щодо віктимної поведінки потерпілого ОСОБА_7 і про те, що саме потерпілий спровокував бійку не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються відеофайлом із відеозапису камер відеоспостереження. Зокрема з даного відеофайлу вбачається, що саме обвинувачений першим наніс удар по обличчю потерпілого, тим самим спровокувавши конфлікт і діяв з хуліганських мотивів. Обвинувачений не надавав показів щодо наявності або відсутності у нього умислу на вбивство потерпілого, проте суд на свій розсуд розширив покази обвинуваченого щодо його умислу при спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому. Суд надав невірну оцінку показам потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 щодо того, що умисел обвинуваченого був спрямований на завдання ножового поранення потерпілому. Суд, обґрунтовуючи свої висновки про перекваліфікацію дій обвинуваченого, виходив з того, що обвинувачений наніс потерпілому лише один удар ножем. Проте дана обставина не відповідає фактичним обставинам справи, в тому числі висновку судово-медичної експертизи, відповідно до яких потерпілому було спричинено не один удар ножем, а три удари і всі у грудну клітину, тобто у життєво важливі органи. Той факт, що один з ударів ножем досяг печінки потерпілого красномовно свідчить про силу удару з боку обвинуваченого. Крім того, із показів потерпілого та свідків встановлено, що удари ножем потерпілому обвинувачений наносив не хаотично, а цілеспрямовано. При цьому обвинувачений припинив свої дії не тому, що не бажав смерті потерпілого, а тому, що побачив як свідки очевидці перекрили йому вихід із приміщення бару. Крім того, суд оминув у вироку обставину щодо перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння. Між тим, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння під час скоєння злочину є не тільки обставиною, що обтяжує покарання, але й є обставиною, яка обґрунтовує його поведінку під час конфлікту, який ним був спровокований. Поведінка обвинуваченого до і після виникнення конфлікту з потерпілим, кількість, характер та локалізація тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення, знаряддя злочину, рішучість та динаміка дій обвинуваченого свідчать про намір обвинуваченого на скоєння вбивства потерпілого. Також суд незаконно та несправедливо відмовив в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 по відшкодуванню моральної шкоди. Адже ОСОБА_10 є рідною матір`ю потерпілого ОСОБА_7 , через вчинений злочин вона відчувала душевні страждання, які продовжує відчувати через невизначеність долі її сина, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень її син не може працювати за отриманою освітою. Крім того, незаконним є і рішення суду про часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди. При цьому судом не було враховано, що ініціатором конфлікту був саме обвинувачений, не враховано і умисну поведінку обвинуваченого на спричинення смерті потерпілому, тривалість лікування потерпілого та наслідки отриманих ним тілесних ушкоджень.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити, призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, не був ініціатором конфлікту, натомість потерпілий поводився агресивно, спровокував конфлікт. Обставини, які б обтяжували його покарання, відсутні. Крім того, він не перешкоджав кримінальному провадженню, не порушував умови запобіжних заходів, влаштувався на роботу, де характеризується позитивно, багаторазово пожалкував про скоєний злочин, щиро розкаявся у скоєному, відкладав гроші задля повного відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим.

До початку апеляційного розгляду від потерпілого ОСОБА_7 надійшла заява, відповідно до якої потерпілі не наполягають на задоволенні апеляційних скарг, поданих їх представником, а також не наполягають на призначенні обвинуваченому суворого покарання, пов`язаного з позбавленням волі. При цьому потерпілим в заяві зазначено про повне відшкодування обвинуваченим заподіяної потерпілим матеріальної та моральної шкоди.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що потерпіла ОСОБА_10 , яка є його матір`ю, належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду та вважав за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності потерпілої ОСОБА_10 . Також потерпілий зазначив, що потерпілі не наполягають на участі в апеляційному розгляді їх представника адвоката ОСОБА_11 . Договір про надання їм правової допомоги адвокатом ОСОБА_11 давно припинений. Теперішнє місце перебування адвоката ОСОБА_11 потерпілим невідоме, зв`язок з ним відсутній. Крім того, потерпілий ОСОБА_7 підтвердив факт повного відшкодування обвинуваченим завданої потерпілим шкоди та зазначив про відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого в цій частині. Також потерпілий не наполягав на задоволенні апеляційних скарг, поданих в інтересах потерпілих, а також не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання пов`язаного з позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг представника потерпілих; потерпілого, який не наполягав на задоволенні апеляційних скарг представника потерпілих та при цьому не заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника потерпілих не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню з таких підстав.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч.1 ст.94 КПК.

Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків, даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз, зміст та аналіз яких детально наведено в оскаржуваному вироку суду. Належність та допустимість цих доказів сторонами кримінального провадження не оспорюються.

При цьому суд при розгляді справи, встановивши і дослідивши всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, обґрунтовано не погодився із кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, наданою прокурором в обвинувальному акті, та кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК.

Приймаючи таке рішення, районний суд правильно врахував, що відповідальність за замах на вбивство настає лише при наявності прямого умислу у обвинуваченого.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх неодмінного настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. При дослідженні доказів необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Згідно з ч.2 ст.24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Крім того, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання). Таким чином, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. У випадках, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо допускає настання будь-яких наслідків, у тому числі й смерті, вона також не може бути притягнута до відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

На переконання колегії суддів встановлені фактичні обставини події злочину під час судового розгляду в суді першої інстанції спростовують версію обвинувачення щодо вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК та підтверджують фактичні обставини заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому не з метою умисного вбивства.

Зокрема судом першої інстанції на підставі аналізу показів допитаних осіб та досліджених письмових доказів було встановлено, що обвинувачений не був ініціатором конфлікту між ним та потерпілим. Потерпілий ОСОБА_7 тричі підходив до барної стійки у барі, де відпочивав обвинувачений з друзями, сварився, розмахував руками. Проте обвинувачений в цей момент будь-яких погроз вбивством потерпілому не висловлював, жодних дій, спрямованих на завдання тілесних ушкоджень, не вчиняв. Сам потерпілий не заперечував тієї обставини, що між ним і обвинуваченим мала місце словесна перепалка під час якої він намагався вдарити обвинуваченого. Після заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, які не призвели до смерті потерпілого, обвинувачений покинув місце злочину. Між тим, у разі наявності у обвинуваченого прямого умислу на вбивство потерпілого, він, усвідомлюючи, що потерпілий після нанесених йому ударів, залишився живим, мав реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, проте цього не зробив, а повернувся до барної стійки та через вікно покинув приміщення кафе.

Зазначені обставини дали суду підстави дійти до правильного висновку про те, що в даному випадку обвинувачений діяв з неконкретизованим умислом. Відтак відповідальність у цьому випадку повинна наставати лише за наслідки, які фактично були настали. При цьому підстав вважати, що під час нанесення потерпілому ударів обвинувачений бажав настання лише смерті потерпілого, суд не встановив, з чим погоджується і колегія суддів.

Таким чином, враховуючи встановлені у цій справі обставини події, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК та надав належне обґрунтування стосовно відсутності в обвинуваченого умислу на закінчений замах на вбивство потерпілого.

Самі по собі ті обставини, що обвинувачений наніс потерпілому удари у життєво важливий орган, а тілесні ушкодження у потерпілого утворилися від не менше ніж трьох травматичних впливів, на чому акцентував увагу представник потерпілих в апеляційних скаргах, за встановлених у даному провадженні обставин у їх сукупності не може автоматично свідчити про наявність в діях обвинуваченого умислу саме на умисне вбивство потерпілого.

Перебування чи неперебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння на кваліфікацію дій обвинуваченого не впливає та правильності висновків суду в цій частині не спростовує.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги представника потерпілих щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції про те, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий. При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до показів свідка ОСОБА_14 потерпілий, сидячи за столом, почав чіплятися, перекручувати чужі фрази, через що між ним та хлопцями, які сиділи за барною стійкою, виник конфлікт. Крім того, із показів допитаних свідків було встановлено, що до компанії, яка перебувала біля барної стійки і в якій відпочивав обвинувачений, першим підійшов саме потерпілий. Колегія суддів зазначає, що за обставинами даної справи обвинувачений наніс удар по обличчю потерпілого вже в ході розпочатого потерпілим конфлікту. Відтак колегія суддів не вбачає підстав вважати висновки суду в цій частині такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, як на тому наголошував представник потерпілих в апеляційних скаргах.

Не вбачаються обґрунтованими і доводи представника потерпілих у скаргах про те, що суд на власний розсуд розширив покази обвинуваченого щодо його умислу при заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень. Адже питання направленості умислу обвинуваченого судом було вирішено не на підставі показів самого лише обвинуваченого, який під час судового розгляду взагалі заперечував факт заподіяння ним будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому, а на підставі дослідження і співставлення сукупності наданих стороною обвинувачення доказів.

Не встановила колегія суддів і підстав вважати, що суд першої інстанції надав невірну оцінку показам потерпілого та свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , як про це стверджував представник потерпілих у скарзі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з огляду на те, що в апеляційній скарзі представником потерпілих не заявлялось клопотань про дослідження апеляційним судом доказів, то апеляційний суд виходячи з п.16 ч.1 ст.7, ст.23 КПК не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги представника потерпілих про те, що обвинувачений припинив свої дії лише через те, що очевидці злочину перекрили йому вихід із приміщення. Адже така обставина, в разі наявності у обвинуваченого умислу саме на вбивство потерпілого, не перешкоджала йому довести свої дії до кінця.

Посилання представника потерпілих у скаргах на інші обставини, як то на знаряддя злочину, динаміку дій обвинуваченого тощо за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи також не може вплинути на правильність висновків суду щодо вирішення питання про умисел обвинуваченого, а також не може позначитись на наданій судом першої інстанції кваліфікації дій обвинуваченого.

За таких обставин доводи апеляційних скарг представника потерпілого в частині незаконності висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Крім того, колегія суддів також враховує, що під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_7 не наполягав на задоволенні апеляційних скарг представника потерпілих та погодився із кваліфікацією дій обвинуваченого, наданою судом першої інстанції.

Не вбачаються обґрунтованими і доводи апеляційних скарг представника потерпілих щодо неправильного вирішення судом цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 в частині стягнення з обвинуваченого на її користь моральної шкоди.

За змістом ст.1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована лише особі, якій було завдано таке каліцтво або інше ушкодженням здоров`я. Батькам же ж постраждалої особи моральна шкода відшкодовується лише у разі смерті такої особи.

Отже, суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову в цій частині правильно виходив з того, що потерпіла ОСОБА_10 , яка є матір`ю потерпілого ОСОБА_7 , не має право на відшкодування моральної шкоди. Натомість суд стягнув з обвинуваченого моральну шкоду на користь потерпілого ОСОБА_7 , який зазнав ушкодження здоров`я.

Посилання представника потерпілих на те, що потерпіла ОСОБА_10 як мати потерпілого ОСОБА_7 відчувала душевні страждання через вчинений щодо її сина злочин, правильності висновків суду в цій частині не спростовує.

Що стосується доводів апеляційних скарг представника потерпілих щодо незаконності рішення суду про часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди, то вони також не можуть вважатися обґрунтованими.

Так, відповідно до ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.2 ч.2 ст.23 ЦК).

Усталеною судовою практикою визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану тощо. При цьому слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Водночас, згідно з положеннями ч.3 ст.23 ЦК саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди дотримався вказаних вимог закону.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого, в тому числі, і моральної шкоди в розмірі 528 600 грн.

При вирішенні цього цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував конкретні обставини кримінального провадження, зокрема і поведінку самого потерпілого, глибину та ступінь перенесених потерпілим моральних страждань у зв`язку із заподіянням йому тяжких тілесних ушкоджень та дійшов висновку, що з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості заподіяна моральна шкода підлягає стягненню в розмірі 100 000 грн. На переконання колегії суддів, підстав вважати визначений судом розмір моральної шкоди необґрунтовано заниженим немає.

Більш того, на час апеляційного розгляду обвинуваченим повністю відшкодована завдана його діями моральна та матеріальна шкода та потерпілі жодних претензій в цій частині до обвинуваченого не мають, про що потерпілий ОСОБА_7 заявив під час апеляційного розгляду.

З огляду на наведене підстав для зміни судового рішення в частині вирішення цивільних позовів потерпілих колегія суддів не встановила.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з такого.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст.65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, яке за законом віднесено до тяжких злочинів.

Разом з тим, обвинувачений раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, брав участь у наданні благодійної допомоги, про що захистом надано відповідні подяки на адресу обвинуваченого. На даний час обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненні встановленого вироком суду злочині, оскаржив вирок суду виключно в частині призначеного покарання, тим самим погодився із висновком суду про доведеність його вини. Під час апеляційного розгляду обвинувачений приніс вибачення потерпілому ОСОБА_7 та щиро розкаявся у скоєному злочину. Обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, у даній справі не встановлено.

Наведені обставини у їх сукупності дають колегії суддів право призначити обвинуваченому покарання у мінімально можливому розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.121 КК.

Крім того, на день апеляційного розгляду обвинувачений в повному обсязі відшкодував завдану потерпілим матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку з чим потерпілі не мають будь-яких претензій до обвинуваченого в цій частині.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_9 усвідомив свою вину, а також наслідки вчиненого ним злочину, повністю визнав свою вину та прагне усунути заподіяну шкоду.

Крім того, за шість років, що минули з моменту вчинення кримінального правопорушення, обвинувачений не вчинив жодного нового кримінального правопорушення, не притягався до будь-якого виду відповідальності, тобто вів законослухняний спосіб життя, дотримуючись у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки та моралі, що свідчить про готовність обвинуваченого до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Більш того, на час апеляційного розгляду потерпілі у справі не наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання пов`язаного з позбавленням волі.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, в тому числі і на позицію потерпілих, колегія суддів, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

На переконання колегії суддів, таке рішення буде відповідати інтересам усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, зокрема й потерпілих.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 25 червня 2021 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4