УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 552/7042/22

провадження № 51-2306ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 01 травня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Київського районного суду м. Полтави від 01 травня 2023 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни, який проживаєза адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК), визнано винуватим у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 4ст. 186 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Як убачається з вироку суду, 21 серпня 2022 року близько 15:30,ОСОБА_5 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту на розі вул. Роганської та

бул. Каркача у м. Харкові, помітив потерпілу ОСОБА_6 , яка тримала в руці жіночу сумку, після чого у нього винник злочинний намір направлений на відкрите заволодіння чужим майном, а саме вказаною сумкою. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_5 , з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи в умовах воєнного стану, підійшов зі спини до потерпілої ОСОБА_6 , яка в цей час проходила повз будинок на АДРЕСА_2 , та вирвав з її руки жіночу сумку, у якій знаходилися особисті речі останньої, а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy М 12», вартістю 5050 грн, грошові кошти у сумі 200 грн, а також гаманець, пенсійне посвідчення, картка Харків`янина, E-ticket, які не є матеріальною цінністю для потерпілої, після чого ОСОБА_5 з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 5250 грн.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 25 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Київського районного суду

м. Полтави від 01 травня 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення стосовно нього в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість та застосувати до нього положення статей 69, 75 КК. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суд, під час призначення засудженому покарання, не повною мірою зважив на його особу, який є особою молодого віку, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи у касаційній скарзі та копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Із копії вироку вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Твердження захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з такого.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень вказаних вимог закону суди попередніх інстанцій дотримались.

Так, місцевий суд, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_5 , який хоча і вважається не судимим в силу ст. 89 КК, але раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, у мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 186 КК, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства. При цьому місцевий суд

зазначив про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_5 положень статей 69, 75 КК.

За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не установив порушень, допущених місцевим судом, під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви з яких залишив апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Твердження про необхідність застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69, 75 КК були предметом оцінки апеляційного суду, який, визнаючи їх необґрунтованими, зважив на нижченаведене.

Відповідно до вимог ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Однак, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення вчиненого в умовах воєнного часу, наявність однієї пом`якшуючої покарання обставини, з урахуванням даних про особу ОСОБА_5 , колегія суддів апеляційного суду не знайшла підстав для застосування ст. 69 КК. При цьому колегія суддів зазначила, що для застосування положень вказаної статті, необхідно встановити декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також підлягає врахуванню і особа обвинуваченого. Водночас, судом встановлено, що ОСОБА_5 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, утриманців не має, завдані потерпілій збитки не відшкодовував та заходів для цього не вживав. При цьому, потерпіла ОСОБА_6 у своїй заяві до суду повністю підтримала обвинувачення.

За таких обставин,апеляційний суд не знайшов також підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання на підставі положень ст. 75 КК, зважаючи на те, що підстав для пом`якшення засудженому покарання немає, тому і вирішення питання про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, як про це ставилось питання у апеляційній скарзі, суперечить положенням ст.75 КК.

Призначене ОСОБА_5 покарання, як за своїм видом так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості та слугувати підставою для зміни або скасування вироку, оскільки, з урахуванням обставин наведених у вироку, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст. 50 КК.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо покарання і враховує, що, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах статті, за якою його засуджено, суди повною мірою взяли до уваги усі обставини і належним чином мотивували свої рішення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК, є законними та обґрунтованими.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від

01 травня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 січня

2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3