Справа № 161/4924/24
Провадження № 1-кс/161/1524/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 14 березня 2024 року

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 про арешт майна, виявленого та вилученого під час проведення огляду місця події від 03.03.2024, -

В С Т А Н О В И В :

Слідчий СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором у кримінальному провадженні прокурором Луцької окружної прокуратури ОСОБА_4 , звернулася до суду з клопотанням про арешт майна, виявленого та вилученого 03.03.2024 під час проведення огляду місця події за адресою: м. Луцьк, вул. Домни Гордіюк, 8, яким керував ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: транспортний засіб марки «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, а також ключ запалювання, з позбавленням права користування, відчуження та розпорядження.

З матеріалів клопотання вбачається, що СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000811 від 03 березня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Окрім цього, зі змісту клопотання вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що 03.03.2024, близько 02 години 54 хвилин, працівниками УПП у Волинській області, поблизу буд. № 8 по вул. Домни Гордіюк у м. Луцьк, зупинено транспортний засіб марки «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який позбавлений права керування всіма видами транспортних засобів на строк десять років рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.01.2024 у справі №161/21569/23.

З метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення вказаного злочину, відшукання знаряддя вчинення злочину, а також з метою подальшого припинення протиправних дій ОСОБА_5 , 03.03.2024 в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Луцьк, вул. Домни Гордіюк, 8, виявлено та вилучено транспортний засіб марки «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, який поміщено на територію спеціального майданчика, що за адресою: Луцький район, с. Сокиричі, вул. Солдатська, 1, а також ключ запалювання.

03 березня 2024 року постановою слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 транспортний засіб марки «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, та ключ запалювання визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Оскільки вказаний транспортний засіб та ключ запалювання, на думку слідчого та прокурора, мають важливе значення у даному кримінальному провадженні, тому, з метою досягнення дієвості даного кримінального провадження, збереження речового доказу, а також проведення необхідних подальших слідчих (розшукових) дій із вилученим майном, звернулися до суду з клопотанням про арешт майна.

В судове засідання прокурор та слідчий не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання, водночас, подали до суду заяву про проведення судового засідання за їх відсутності.

Від власника майна ОСОБА_6 надійшла заява про проведення розгляду клопотання про арешт майна без його участі, щодо задоволення клопотання покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, судове засідання проводиться за їх відсутності, а також не здійснюється фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши додані докази, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Пунктом 7 ч. 2 ст. 131 КПК України визначено, що арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частина 1 ст. 170 КПК України передбачає, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2-6 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів (у цьому випадку, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу); 2) спеціальної конфіскації (у цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України); 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (у цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна); 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (у цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження).

З аналізу вищевказаних процесуальних норм вбачається, що сторона кримінального провадження повинна довести конкретну мету накладення арешту на майно.

Також доведеними повинні бути і ризики, передбачені ст. 170 КПК України.

Окрім цього, приписами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні дізнавача, слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки суб`єкт, який ініціює будь-яке обмеження права власності, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як вказано вище, арешт майна, відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами, згідно з ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

До матеріалів клопотання долучено постанову слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 від 03.03.2024 про визнання транспортного засобу марки «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, та ключа запалювання, речовим доказом у кримінальному провадженні №0000811 від 03.03.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Однак дана постанова є формальною, оскільки не містить чітких посилань та критеріїв, визначених ст. 98 КПК України, та будь-якого обґрунтування.

В свою чергу, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснюється за ознаками кримінального правопорушенням, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, яке передбачає відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

За таких обставин, на переконання слідчого судді, в даному випадку органом досудового розслідування не доведено, що автомобіль, яким керував ОСОБА_5 , на який слідчий просить накласти арешт, зберіг на собі сліди протиправної діяльності, або ж містить (може містити) відомості, які потребують дослідження в ході досудового розслідування, та які можуть бути використані як доказ для доведення будь-яких фактів чи обставин з приводу умисного невиконання судового рішення.

Водночас, на думку слідчого судді, сам факт визнання вилученого автомобіля речовим доказом, за відсутності належного обґрунтування досягнення конкретних завдань арешту майна, визначених ст. 170 КПК України, та необхідності й мети накладення арешту, не є безумовною підставою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадежння, як арешт майна.

Отже, органом досудового розслідування не доведено, що вказаний автомобіль має ознаки речового доказу у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (невиконання судового рішення), і можливість його використання в якості доказу, та, як наслідок, не доведено необхідності накладення арешту на транспортний засіб, належний на праві приватної власності ОСОБА_6 , тобто особі, яка не керувала автомобілем, а доводи слідчого, що вищевказане майно є доказами у даному кримінальному провадженні, тому, з метою забезпечення збереження речових доказів, на нього слід накласти арешт, на думку слідчого судді, є надуманими.

Також слідчим в клопотанні зазначено, що арешт слід накласти з метою проведення необхідних подальших слідчих (розшукових) дій, однак клопотання не містить відомостей про те, які саме дії будуть проведені (можуть бути проведені) із вилученим транспортним засобом.

Разом з цим, слід зазначити, що у кримінальному провадженні жодній особі про підозру не повідомлено, відомості щодо можливості спеціальної конфіскації майна відсутні, цивільний позов не заявлений, а санкція ч. 1 ст. 382 КК України не передбачає призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 171 КПК України передбачено, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Положеннями ст. 2 КПК України визначено, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи, що стороною кримінального провадження не доведено необхідності та конкретної мети накладення арешту на транспортний засіб марки «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, та ключ запалювання, не обґрунтовано, що потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, зважаючи, що клопотання не містить обґрунтування досягнення завдань арешту майна, визначених ст. 170 КПК України, та доказів можливості використання майна як доказу у кримінальному провадженні, а також доказів тих обставнин, на які слідчий і прокурор посилаються, тому в задоволенні клопотання слідчого слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 131, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 про арешт майна, виявленого та вилученого під час проведення огляду місця події від 03.03.2024 відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1