ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/996/24 Справа № 203/1732/24 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Судді доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року про відмову задоволення клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені № 0000019 від 10 травня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_4

в режимі відеоконференції

власника майна ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року відмовлено в задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені № 0000019 від 10 травня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме на мобільний телефон iPhone 14 PRO MAX, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 із сім-картою НОМЕР_3 .

Слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого клопотання з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки прокурором не було доведено, з огляду на вимоги ст. ст. 98, 167 КПК України, що вилучене в ході обшуку майно має ознаки речових доказів та може мати зв`язок з предметом кримінального правопорушення.

Крім того слідчим суддею враховано, що ОСОБА_6 не є підозрюваним у кримінальному провадженні № 0000019, не причетний до досудового розслідування в рамках кримінального провадження.

В апеляції:

- прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою повністю задовольнити клопотання та накласти арешт на майно, вилучене 24 квітня 2024 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , а саме на мобільний телефон iPhone 14 PRO MAX, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 із сім-картою НОМЕР_3 .

В обґрунтування вказує, що право на користування вказаним майном може призвести до його втрати, передачі іншим особам, пошкодження, псування та знищення, що приведе до втрати доказів в кримінальному провадженні.

Вказує, що у вказаному мобільному телефоні міститься листування та дані щодо підприємницької діяльності ОСОБА_8 , які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час досудового розслідування кримінального провадження.

Заслухавши учасників судового провадження, прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, думку власника майна та його представника, які заперечували проти задоволення апеляції прокурора, перевіривши матеріали за апеляційною скаргою, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судове рішення відповідно до ст. 370 КПК повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Так, за наявними матеріалами, долученими до клопотання про арешт майна встановлено, що в провадженні Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Маріуполі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, перебуває кримінальне провадження №0000019 від 10 травня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 426-1, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 369, ч. 3 ст. 369 КК України.

На підставі ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року, було проведено обшук будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_8 , в ході якого було виявлено та вилучено, зокрема: мобільний телефон iPhone 14 PRO MAX, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 із сім-картою НОМЕР_3 , який постановою слідчого від 24 квітня 2024 року визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні.

Так, за вимогами ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Однак, прокурором не було надано доказів на підтвердження того, що вказаний мобільний телефон iPhone 14 PRO MAX має відношення до кримінального провадження, оскільки це майно належить на праві власності ОСОБА_8 , який не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні та згідно матеріалів справи не має відношення до розглядуваного кримінального провадження.

Окрім цього, прокурором не доведено, що вилучений мобільний телефон відповідає критеріям речового доказу, які зазначені у ст. 98 КПК України, а саме є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів також зважає на усталену практику Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

З огляду на вищенаведене, оскільки доводи прокурора не знайшли свого підтвердження, його апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року про відмову задоволення клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені № 0000019 від 10 травня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3