УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року

м. Київ

справа № 175/6093/24

провадження № 51-2930ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2024 року,

установив:

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії уповноваженого прокурора Слобожанської окружної прокуратури та зобов`язання повторно розглянути клопотання потерпілої.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на зазначену ухвалу слідчого судді на підставі ч. 4 ст. 399 КПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 22 травня 2024 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає ухвалу апеляційного суду незаконною, несправедливою, невмотивованою і постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки ухвала слідчого судді з урахуванням допущених, на її думку, порушень закону мала бути переглянута в апеляційному порядку на підставі Конституції України та інших норм КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії ухвал, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст. 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.

Положення ч. 1 та 2 ст. 309 КПК України узгоджуються з указаним принципом та містять перелік судових рішень слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному суді і цей перелік розширеному тлумаченню не підлягає. Ухвала слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії уповноваженого прокурора Слобожанської окружної прокуратури та зобов`язання повторно розглянути клопотання потерпілої, до зазначеного переліку не включена.

Не передбачена така можливість і ч. 3 ст. 307 КПК України, відповідно до якої ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених п. 9-1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії уповноваженого прокурора Слобожанської окружної прокуратури та зобов`язання повторно розглянути клопотання потерпілої, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку та відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК України ухвалив рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження судових рішень, то вони не ґрунтуються на законі з огляду на наступне.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Слід звернути увагу й на те, що в загальних засадах йдеться про "забезпечення права на оскарження" (п. 17 ч. 1 ст. 7, ст. 24 КПК України), що, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року № 5-347 кс 15, є більш широким поняттям, ніж поняття "право", яке використовується у главі 31 "Провадження в суді апеляційної інстанції", оскільки воно передбачає, крім самого "права", ще й гарантований державою механізм його реалізації. Забезпечення права на апеляційне й касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду прийняти та розглянути подану апеляційну чи касаційну скаргу.

Також колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення слідчого судді, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться у касаційній скарзі.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (п. 57 рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, п. 96 рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня у разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

За таких обставин, доводи ОСОБА_4 щодо порушення апеляційним судом вимог Конституції України та положень КПК України є безпідставними.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Враховуючи викладене, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3