Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 лютого 2024 року м. Рівне

Справа № 565/1254/23

Провадження № 11-кп/4815/188/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000226 від 04 червня 2023 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кузнецовськ Рівненської області, громадянки України, з повною середньою освітою, не одруженої, не працюючої, зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 , раніше судимої - вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 березня 2023 року за ч.4 ст.185 КК України на п`ять років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненої від відбування покарання з іспитовим строком три роки,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 березня 2023 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня затримання - 07 червня 2023 року.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення з 07 червня 2023 року до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню відбуття покарання у виді позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, застосований до ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 04 червня 2023 року, приблизно о 10 год. 00 хв. достовірно знаючи про дію воєнного стану на території держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у вітальній кімнаті квартири АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_8 , з метою заволодіння чужим майном, діючи умисно, повторно, відкрито викрала у потерпілої грошові кошти в сумі 4500,00 грн., внаслідок чого заподіяла ОСОБА_8 майнову шкоду на вказану суму.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 покликається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 прийшов до необгрунтованого висновку щодо призначення 7 років позбавлення волі, оскільки, на думку захисника, враховуючи встановлені судом обставини про особу винної, яка повністю визнала свою вину у вчиненому, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, така міра покарання для обвинуваченої є суворою та надмірною.

Просить змінити вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2023 року відносно ОСОБА_6 і призначити їй покарання за ч.4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 29 березня 2023 року та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 1 місяць.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинувачену, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченої не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченої та правильність кваліфікації її дій за ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно та в умовах воєнного стану, в апеляційній скарзі не оскаржується, відповідно апеляційною інстанцією вирок суду в цій частині не перевіряється.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи сторони захисту щодо суворості призначеного покарання є необгрунтованими.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, зазначені вимоги дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги захисника щодо міри призначеного обвинуваченій покарання, встановила, що суд першої інстанції при обранні виду та визначенні міри покарання врахував характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу обвинуваченої, яка вину визнала, раніше неодноразово судима, однак на шлях виправлення та перевиховання не стала, належних висновків не зробила, а вчинили новий злочин під час іспитового строку, за місцем проживання характеризується негативно, розлучена, не працевлаштована, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Судом враховано також обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Врахувавши дані обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченій мінімального покарання, передбаченого санкцією частини статті за інкримінований злочин у виді позбавлення волі, визначивши остаточне покарання на підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків з застосуванням принципу часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком та з застосуванням ч.5 ст. 72 КК України, зарахувавши у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 належним чином урахував наведені положення матеріального закону, дав відповідну оцінку встановленим обставинам кримінального правопорушення, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи з особливостей кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченої, обставинам, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, на що і звертає увагу захисник в обгрунтування доводів апеляційній скарзі та виходячи з мети і принципів справедливості, співмірності і індивідуалізації покарання, прийшов до переконливого висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченої не можливе без ізоляції від суспільства на визначений у вироку суду строк.

З огляду на викладене, перевіряючи вирок щодо правильності вирішення судом першої інстанції питання співмірності призначеного покарання обвинуваченій вчиненому нею кримінальному правопорушенню за встановлених обставин, як необхідному заходу примусу для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК України та відсутності підстав для застосування положень ст. 69 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Так, законодавець дав суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання (ст. 69 КК України).

При цьому, застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Колегія суддів бере до уваги те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним»; «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Колегія суддів звертає увагу, що виправлення як мета покарання це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання. Тому покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності даним про особу винного, відповідати встановленим вимогам закону.

За наведеного, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винної та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, з врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченої.

З огляду на викладене, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим внаслідок суворості, на що покликається сторона захисту, колегія суддів не знаходить.

На переконання колегії суддів, доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для зміни вироку з наведених в апеляційній скарзі захисника доводів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2023 року відносно обвинуваченої ОСОБА_6 за ч.4 ст. 186 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченою ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3