Справа № 751/1931/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/467/24
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

22 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Остер Козелецького району Чернігівської області, громадянину України, з професійно технічною освітою, пенсіонеру, зареєстрованому та проживаючому по АДРЕСА_1 , раніше судимому, продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 01 червня 2024 року включно без визначення розміру застави.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що з урахуванням тяжкості можливого покарання в співставленні з характеризуючими даними та процесуальною поведінкою обвинуваченого, дають підстави вважати, що жоден з інших більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Крім того, суд прийшов до переконання не визначати розмір застави, як то передбачено чинним законодавством, щодо злочину вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання захисника та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України чи без такого, або домашній арешт шляхом заборони залишати місце свого проживання у період часу з 22.00 години до 07.00 години, на строк до 31 травня 2024 року. В якості одного з альтернативних запобіжних заходів розглянути можливість визначення застави у мінімальному розмірі, визначеному в п.3 ч.5 ст. 182 КПК України, 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вказує на безпідставність висновків про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, що судом не врахована відсутність обґрунтованих доказів чи даних, які б підтверджували існування заявлених ризиків, зокрема те, що обвинувачений буде вчиняти дії направлені на переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, вчиняти інший злочин чи продовжити той, в якому підозрюється.

Акцентує увагу на тому, що дані отримані в ході проведення НСРД щодо наявності у ОСОБА_6 з визначеним колом осіб певних побутових розмов, з урахуванням показань потерпілих та свідків, жодним чином не свідчать про його причетність до інкримінованих злочинів, що, на переконання апелянта, вказує на необґрунтованість повідомленої підозри, пред`явленого обвинувачення та відсутності реальної необхідності здійснення будь-якого впливу на них.

Підкреслює, що враховуючи залегендованість свідків по справі, ризик впливу на них є надуманим.

При цьому переконаний вважає неправильним висновок суду в частині характеризуючих особу даних, які, як вказав суд не зменшують заявлених прокурором ризиків та не є достатніми для обрання останньому на даній стадії більш м`якого запобіжного заходу. Зокрема, звертає увагу суду на тісні соціальні зв`язки його підзахисного та важкий хворобливий стан, що підтверджується медичною документацією, в той же час надана йому медична допомога в умовах ізолятору, є сумнівною. Отримана ОСОБА_6 під час бойових дій подяка, як члена благодійної організації, вцілому знижує ступінь існування заявлених стороною обвинувачення ризиків. Більше того, застосований в межах іншого кримінального провадження за ч.3 ст. 289 КК України запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, змінений на домашній арешт в нічний період часу, ОСОБА_6 і до тепер не порушував. Звертає увагу на наявність постійного доходу пенсії по інвалідності, що також свідчить про недоведеність існування ризиків, а отже, і підстав для продовження запобіжного заходу.

Також захисник вважає необґрунтованим висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення клопотання сторони захисту про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу, зокрема щодо застави, особистого зобов`язання, домашнього арешту

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили про зміну раніше обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу на більш м`який, а саме один із тих про які зазначено в апеляційній скарзі, прокурора, який заперечував проти доводів сторони захисту, звертав увагу на характер обвинувачення і його роль в ньому саме ОСОБА_6 , початкову стадію судового розгляду, дослідивши матеріали судового провадження в ксерокопіях та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

Зокрема, право сторони захисту на оскарження законності оголошення підозри, її обґрунтованості, вмотивованості врученого повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, дотримання чи порушення порядку його вручення, тощо, законодавцем закріплено в пункті 16 ч. 3 ст. 42 та пункті 10 частини 1 статті 303 КК України.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, на розгляді в Деснянському районному суді м. Чернігова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням, зокрема, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України, та інших осіб.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого з корисливих мотивів, за яке передбачене безальтернативне покарання від семи до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, отже, розуміючи невідворотність та тяжкість можливого покарання підозрюваний може переховуватись від органів дізнання, ухилитися від явки до слідчого та суду.

Наявність зареєстрованого місця проживання та фактичні шлюбні відносини, не зможуть гарантувати належного виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, з огляду на те, що ОСОБА_6 офіційно не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності,та, як сам зазначає захисник, на розгляді в районному суді перебуває інше кримінальне провадження, продовжує підтримувати відносини з особами, які мають кримінальне минуле та які на даний час перебувають в умовах позбавлення волі, при цьому користується авторитетом (аналіз змісту телефонних розмов, отриманих в результаті проведення НСРД), що не виключає можливість здійснення впливу та тиску на потерплих, свідків, інших учасників кримінального провадження, а також перешкодити встановленню істини у справі, адже на даний час не встановлені всі особи причетні до вчинення кримінального правопорушення, що перебуває в провадженні слідчого управління.

При цьому, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду. Той факт, що в даному провадженні є легендовані особи, не виключає ризику того, що обвинувачений, перебуваючи під домашнім арештом чи при застосуванні іншого більш м`якому запобіжному заході може намагатися їх встановити та здійснити незаконний прямий чи опосередкований вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на характер обвинувачення - у вчиненні кримінальних правопорушень, скоєних за попередньою змовою групою осіб.

Таким чином, суд прийшов до вірного висновку, що встановлені обставини дійсно свідчать про наявність реальних ризиків, у тому числі і щодо дотримання ОСОБА_6 належної процесуальної поведінки.

Доводи сторони захисту про те, що через стан свого здоров`я ОСОБА_6 не може утримуватися в слідчому ізоляторі, має постійно приймати ліки, які перебувають в його розпорядженні вдома, не є підставою для обрання підозрюваному більш м`якого виду запобіжного заходу.

Питання надання медичної допомоги в місцях попереднього ув`язнення регулюються, зокрема, Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012.

Відповідно до пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8,107,116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року №239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.

Пунктом 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюється медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Пунктом 2.6 Порядку № 239/5/104 передбачено, що у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Отже, законодавством чітко визначений порядок обстеження та надання медичної допомоги особам, узятим під варту і забезпечення виконання зазначеного порядку покладено саме на керівництво слідчих ізоляторів або установ виконання покарань.

Таким чином, ОСОБА_6 не буде позбавлений медичної допомоги, в разі виникнення такої необхідності, матиме можливість приймати ліки під наглядом лікаря, а його родичі не позбавлені права передати всі необхідні ліки рекомендовані лікарями, що фактично і було забезпечено безперешкодно протягом строку перебування обвинувачено під вартою.

При цьому колегія суддів враховує, що кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді, на час вирішення клопотання прокурора та сторони захисту судовий розгляд ще не був розпочатий, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням того, що ОСОБА_6 хоча і має зареєстроване місце проживання, а також певні соціальні зв`язки, категорію кримінальних правопорушень, що передбачають корисливий мотив, а тому наявність пенсії по інвалідності не може стати стримуючим фактором щодо запобіганню ризику продовжити чи вчинити нове кримінальне правопорушення.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення підтверджується самим захисником при посиланні на розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в Козелецькому районному суді Чернігівської області.

На час розгляду клопотання прокурора раніше встановлені ризики не належної поведінки обвинуваченого не зменшились аж настільки, щоб суд мав підстави для обрання іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Викладені адвокатом доводи не спростовують висновків суду щодо наявності обґрунтованих ризиків його неналежної процесуальної поведінки. Усім наведеним в апеляційній скарзі обставинам, неодноразово була надана оцінка, як під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так і під час продовження строку дії раніше обраного запобіжного заходу.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, спростовуються матеріалами кримінального провадження. Судом першої інстанції, як і колегією суддів апеляційної інстанції, розглядалась можливість обрання іншого, менш суворого запобіжного заходу, однак з огляду на сукупність наявних в провадженні ризиків, передбачених ст.177 КПК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, застосування до обвинуваченого іншого, менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки на даній стадії судового розгляду.

Твердження про те, що під час продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 суд не врахував положення ч. 1 ст. 178 КПК України, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вказані обставини були враховані місцевим судом при продовженні запобіжного заходу. Разом з тим, слід зазначити, що такі обставини як: наявність постійного місця проживання, наявність фактичних родинних відносин, у тому числі і дитини, а також відзнаки, як члену благодійної організації, за допомогу військовій частині, нівелюються іншими даними, які містяться в матеріалах кримінального провадження та не є визначальною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки враховуються в сукупності з конкретними обставинами провадження та наявними ризиками.

Колегія суддів вважає, що не є підставою для відмови у продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_6 доводи захисника про необхідність зміни запобіжного заходу у зв`язку із незадовільним станом його здоров`я та необхідністю отримання додаткового лікування.

Слідчим суддею, а також судом, в тому числі і судом апеляційної інстанції перевірялися і ці доводи сторони захисту, та прийшли до висновку, що стан здоров`я ОСОБА_6 не є таким, що унеможливлює його подальше перебування в умовах слідчого ізолятора, з урахуванням отримуваної постійної медичної допомоги.

Тому, з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінальних правопорушень, їх кількості та ролі ОСОБА_6 у їх вчиненні, стадії розгляду кримінального провадження (підготовче) судове засідання, та даних щодо особи обвинуваченого, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора. При цьому, зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 .

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду у цьому провадженні судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2024 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строків тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11