УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2024 року, якою стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бондарівка, Веселинівського району Миколаївської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, офіційно не одруженого, офіційно працюючий, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 04 серпня 2024 року. Визначено заставу у розмірі сорока прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 121 120 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень.

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

( в режимі відео-конференції з приміщення Веселинівського районного суду Миколаївської області)

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 04 серпня 2024 року (включно). Визначено заставу у розмірі сорока прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 121 120 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою що підлягає скасуванню.

Апелянт вказує на те, що прокурором не надано доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не доведено й того, що вказані ризики не зменшились, або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Зауважує, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, проживає з цивільною дружиною, займається домашнім господарством, доглядає малолітнього онука.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

05 червня 2024 року до Веселинівського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному проваджені, №0000538 від 26.03.2024 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, разом з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор зазначив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а ризики, передбачені п. 1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, а застосування до ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, те, що ризики переховування обвинуваченого від суду, та впливу на свідків, не зменшились, суд дійшов висновку про необхідність продовження відносно ОСОБА_6 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

05 червня 2024 року до Веселинівського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному проваджені, №0000538 від 26.03.2024 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, разом з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор зазначив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а ризики, передбачені п. 1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, а застосування до ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, те, що ризики переховування обвинуваченого від суду та впливу на свідків, не зменшились, суд дійшов висновку про необхідність продовження відносно ОСОБА_6 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованому злочині, обвинувачений може, переховуватись від суду.

Крім того, обвинувачений може незаконно впливати на свідків, , які здійснювали закупівлю зброї, шляхом схилення їх до дачі завідомо неправдивих показань чи їх необ`єктивній зміні, які виправдують його, чим буде перешкоджати встановленню істини у провадженні. Вказаний ризик продовжує існувати з урахуванням засади кримінального провадження щодо безпосереднього дослідження судом показань учасників кримінального провадження, які суд отримує усно.

Апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції, що зазначені ризики продовжують існувати та їм неможливо запобігти в умовах застосування до ОСОБА_6 , запобіжного заходу більш м`якого, ніж тримання під вартою, і що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги про те, що ризики, на які вказує суд в оскаржуваному рішенні, не підтверджені, апеляційний суд наголошує на таких обставинах.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд, враховує, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за яке може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років. У зв`язку з чим тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому є достатнім мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а тому вказаний ризик переховування обвинуваченого є значним.

При цьому, всупереч доводам апелянта, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, а така можливість в даному кримінальному провадженні, з огляду на характер злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , об`єктивно та беззаперечно, існує.

За таких обставин, судом було обґрунтовано продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , винятковий запобіжний захід, оскільки тільки тримання його під вартою зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді