ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисників обвинуваченого - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001129, за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 , яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 ), раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_9 визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Цивільний позов КП «Луцька міська клінічна лікарня» до обвинуваченого ОСОБА_9 задоволено.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» () витрати на лікування ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у сумі 133 556 гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 до ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_14 моральну шкоду в сумі 300 000 гривень та 5 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 118 610 гривень 06 копійок та моральну шкоду в сумі 300 000 гривень, а всього 418 610 гривень 06 копійок та 5 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Вироком суду вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 07 жовтня 2019 року близько 06:45 год., керуючи автомобілем «TOYOTA AURIS» р.н.з. НОМЕР_1 , рухався в напрямку м. Устилуг та поблизу с. Богушівка, побачивши на своїй смузі руху, невстановлений зустрічний легковий автомобіль, в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху (даліПДР), не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, натомість, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «TOYOTA AVENSIS» д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок зіткнення, водій останнє згаданого автомобіля ОСОБА_12 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні, а пасажир автомобіля «TOYOTA AURIS» ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 та пасажир автомобіля «TOYOTA AURIS» ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження, з якими були госпіталізовані до КП «Луцька міська клінічна лікарня».

14. листопада 2019 року ОСОБА_12 , проходячи лікування у реанімаційному відділенні КП «Луцька міська клінічна лікарня», від отриманих травм помер.

Не погоджуючись із вказаним вироком суду першої інстанції:

- прокурор, у поданій ним апеляційній скарзі, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, унаслідок його м`якості. Зазначає про безпідставне та необґрунтоване виключення із обвинувачення судом вказівки про порушення обвинуваченим п. 2.3 б) ПДР, як такої, що характеризує певний психофізичний (фізіологічний) стан обвинуваченого, який сприяє порушенню ним інших норм правил безпеки дорожнього руху. Вважає, що при обранні обвинуваченому ОСОБА_13 виду та розміру покарання, судом не з достатньою повнотою ураховано конкретні обставини та спосіб вчинення ним даного кримінального правопорушення (злочину), зокрема, не ураховано позицію потерпілих у даному кримінальному провадженні, які просили суд призначити обвинуваченому найсуворіший вид покарання з позбавленням права керувати транспортним засобом; повне заперечення своєї винуватості у вчиненому, відсутність щирого каяття та повне невідшкодування, упродовж тривалого часу, спричинених своїми неправомірними діями потерпілим збитків, суспільної небезпеки та невідворотних наслідків порушення обвинуваченим правил дорожнього руху у вигляді смерті одного із потерпілих та отримання тяжких тілесних ушкоджень іншим потерпілим. У зв`язку із цим, просить вирок суду першої інстанції від 23 грудня 2020 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Визнати доведеним, що порушення ОСОБА_9 вимог п. 2.3 б) ПДР, одночасно із порушенням ним п. 12.3 ПДР, перебуває у прямому причинному зв`язку, із наслідками вчиненого ним кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді спричинення смерті одному із потерпілих та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень - іншому;

- обвинувачений ОСОБА_9 , із внесеними до апеляційної скарги доповненнями, оскаржує вирок через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує що, незважаючи на той факт, що причиною виниклої дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, різкої зміни ним напрямку руху, був автомобіль, водій якого виїхав йому на зустріч, ні досудовим слідством, ні судом, така особа установлена не була, як і не досліджено чи перебувають такі його дії у прямому причинному зв`язку, із виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, тобто питання чи мав він технічну можливість застосувати екстрене гальмування та уникнути зіткнення із невстановленим транспортним засобом, який раптово виїхав йому назустріч, залишилось не вирішеним. Наведе дає підстави для висновку, що обвинувачений, при виїзді на його смугу руху зустрічного автомобіля, діяв виключно в стані крайньої необхідності що, в силу положень ч. 1 ст. 39 КК України, не є кримінальним правопорушенням. Також звертає увагу на допущені органом досудового розслідування порушення методичного та процесуального характеру, в ході оформлення огляду місця події та схеми до нього, що свідчать про його недопустимість як доказу та відповідно до «доктрини плодів отруйного дерева» має наслідком визнання недопустимими усіх похідних доказів, у тому числі, проведених, у рамках даного кримінального провадження, експертиз. Також не погоджується із прийнятими судом рішеннями, за наслідками розгляду цивільних позовів. Зокрема, вважає, присуджений до стягнення на користь потерпілих розмір моральної шкоди, нічим не обґрунтованим. Окремо звертає увагу на те, що транспортний засіб, під його керуванням, був забезпечений чинним, на момент дорожньо-транспортної пригоди, полісом страхування цивільно-правової відповідальності, який укладено із страховою компанією ERGO Hestia № 37 від 22 листопада 2018 року та згідно умов якого, розмір завданої шкоди ліміт відповідальності страховика не перевищує, тому не бачить перешкод для звернення потерпілих до страхової компанії та отримання усіх належних виплат. Через неявку прокурора на проголошення вироку та достатньо короткий час перебування судді у нарадчій кімнаті, зазначає про грубе порушення ним положень, визначених ст. 367 КПК України. Покликаючись на викладене, просить вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із відсутністю у його діях складу даного кримінального правопорушення (злочину). В задоволенні цивільних позовів КП «Луцька міська клінічна лікарня», ОСОБА_14 , ОСОБА_7 до ОСОБА_9 відмовити. У відповідності до положень ч. 3 ст. 404 КПК України, повторно допитати свідків, дослідити письмові докази та з метою повного і всебічного дослідження обставин ДТП та встановлення об`єктивної істини у справі, призначити нові інженерно-транспортну, транспортно-трасологічну експертизи, а також провести новий слідчий експеримент із участю ОСОБА_9 із залученням спеціалістів автотехніків Волинського НДЕКЦ МВС із повіреними засобами вимірювальної техніки для перевірки реально обґрунтованої версії розвитку даної пригоди.

У додаткових поясненнях від 12 вересня 2023 року обвинувачений ОСОБА_9 , з урахуванням позиції Верховного Суду від 20 червня 2023 року, просить вирок місцевого суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, яка висловила позицію про призначення нового судового розгляду даного кримінального провадження у суді першої інстанції, врахувавши думку потерпілого та представника потерпілих, заслухавши сторону захисту, які підтримали подану ними апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України обвинувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Структура мотивувальної частини вироку регламентована п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Із змісту вказаної статті убачається, що у обвинувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.

Крім того, у мотивувальній частині вироку належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і поданих у судовому засіданні.

Із цього випливає, що суд, при розгляді справи, повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.

Верховний Суд, у тому числі Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року, неодноразово звертав увагу на те, що кримінальна відповідальність водія за статтею 286 КК України виключається, якщо інший водій допустив порушення ПДР, яке перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що настали, а також якщо дорожня обстановка (наприклад, наявність відповідних дорожніх знаків) давала підстави водію розраховувати на додержання правил іншим водієм.

Зокрема, диспозиція статті 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 статті 286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - ч. 2, загибель кількох осіб - ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту.

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України; б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати у мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання, у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

У випадку виникнення дорожньо-транспортної пригоди за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу кримінального правопорушення потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, є його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається.

Як стверджується змістом обвинувального акту, обвинуваченому ОСОБА_9 інкримінується вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та потерпілому тяжке тілесне ушкодження за таких обставин.

Зокрема, обвинувачений 07 жовтня 2019 року близько 06:45 год., керуючи автомобілем «TOYOTA AURIS» р.н.з. НОМЕР_1 , рухався в напрямку м. Устилуг та поблизу с. Богушівка, на автодорозі, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку зі швидкістю 70-80 км/год, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність та неуважність, при виявленні на смузі руху, по якій він рухався, зустрічного невстановленого легкового автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а змінив напрямок руху у ліву сторону, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив з автомобілем «TOYOTA AVENSIS» д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок зіткнення, водій останнє згаданого автомобіля ОСОБА_12 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні, а пасажир автомобіля «TOYOTA AURIS» ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) визнав частково. Суду показав, що за обставин місця та часу, зазначених у обвинувальному акті, йому назустріч виїхав невідомий автомобіль, уникаючи зіткнення із яким, змістився ліворуч, де на зустрічній смузі і відбулось зіткнення з автомобілем марки «TOYOTA AVENSIS». Однак, незважаючи такі його пояснення, автомобіль, водій якого виїхав йому назустріч, органом досудового розслідування установлений не був.

Попри зміст пред`явленого обвинувачення та показання самого обвинуваченого у суді, питання про те чи була у ОСОБА_9 технічна можливість, зменшивши швидкість аж до зупинки транспортного засобу, уникнути зіткнення з невстановленим автомобілем, який рухався йому назустріч його смугою руху, предметом судового розгляду не було. Хоча належне дослідження причинно-наслідкового зв`язку між порушенням правил дорожнього руху ОСОБА_9 , потерпілим ОСОБА_12 та водієм невстановленого автомобіля, у ситуації, що склалася і наслідками, що настали, є ключовими обставинами, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, у відповідності до ст. 91 КПК України.

У Постанові від 22 лютого 2024 року Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, за наслідками розгляду касаційних скарг засудженого ОСОБА_9 та прокурора, яка брала участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Волинського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року, дійшов висновку про необґрунтованість відмови апеляційним судом в задоволенні клопотання сторони захисту про призначення (додаткової інженерно транспортної) експертизи, попри, позицію усіх учасників кримінального провадження, які наполягали на необхідності її призначення та проведення, через не встановлення «поза розумним сумнівом», чи була у засудженого технічна можливість, зменшивши швидкість аж до зупинки транспортного засобу, уникнути зіткнення з невстановленим автомобілем, який рухався йому назустріч його смугою руху, скасував вирок суду першої інстанції та призначив новий апеляційний розгляд. Про необґрунтованість такої відмови в задоволенні клопотання сторони захисту про призначення експертизи свідчить залишення без належної уваги викладених у наявних у справі висновків попередніх експертиз, зокрема п. 10 висновку судової інженерно транспортної експертизи № 8177 від 27 липня 2020 року, відповідно до якого при наданих слідством вихідних даних, невідповідність дій водія невстановленого автомобіля вимогам дорожньої розмітки 1.1 та п. 14.6 (г) Правил дорожнього руху знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та викладених досліджень у висновку експерта № 22-6930/6931 від 31 січня 2023 року, долученого до матеріалів кримінального провадження апеляційним судом.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КК України вказівки суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Тобто, у зазначеному випадку, усунення неповноти досудового слідства, судового розгляду, повного і об`єктивного установлення фактичним обставин вчиненого, а також виконання вищевказаних вказівок суду касаційної інстанції, без призначення та проведення додаткової інженерно транспортної експертизи апеляційним судом, є неможливим.

У відповідності до ст. 332 КПК України під час судового розгляду, суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Однак, в ході апеляційного розгляду матеріалів даного кримінального провадження, клопотання про призначення відповідної експертизи, як і про повторне дослідження доказів у даній справі, жодним із учасників судового провадження,заявлено не було.

Оскільки однією із ключових обставин, від з`ясування якої залежить винуватість обвинуваченого у інкримінованому злочині, є встановлення наявності або відсутності в нього технічної можливості уникнути зіткнення з невстановленим автомобілем, який рухався йому назустріч його смугою руху, установлення якої без відповідної експертної оцінки є неможливим, зважаючи на позицію сторін, колегія суддів доходить висновку про скасування оскаржуваного рішення і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, як це передбачено п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Підставою для скасування судового рішення, при розгляді в суді апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Допущені судом першої інстанції порушення, у відповідності до ст. 412 КПК України, є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, як того вимагає ст. 370 цього ж Кодексу, а відтак такими, які згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409, ст. 415 КПК України є правовою підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, що зможе найбільш повно та ефективно забезпечити змагальність процесу, реалізацію сторонами їх прав та виконання обов`язків, дозволить повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення.

Інші доводи сторони обвинувачення та захисту, які стосуються доведеності чи недоведеності обвинувачення в обсязі, висунутому органом досудового розслідування, належності чи неналежності, допустимості чи недопустимості, достовірності чи недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, мають бути враховані судом під час нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки апеляційний суд не має права вирішувати наперед ці питання, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути виявлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначені в цій ухвалі, ретельно перевірити доводи апеляційних скарг, дати належну оцінку доказам, з урахуванням позицій сторін з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відхиляє інші, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення, виклавши в ньому те обвинувачення, яке в повній мірі відображає форму вини, мотив, спосіб вчинення та наслідки злочину.

Таким чином, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченого - повністю, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити повністю.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: