ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року

м. Київ

справа № 542/1701/22

провадження № 51-314км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , ), раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 КК

до покарання у виді позбавленням волі на строк 10 років.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 03 жовтня 2022 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 03 жовтня 2022 року близько 20:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прибув до місця мешкання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ( АДРЕСА_1 ) з метою пошуку своєї співмешканки ОСОБА_10 , яка була там відсутня, та почав гучно стукати в двері і вікна будинку, висловлюючи погрози вбивством мешканцям будинку. Почувши погрози ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , взявши з собою для захисту кухонний ніж, відчинив двері та до будинку зайшов ОСОБА_6 .

У подальшому, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розпочався конфлікт, який переріс у бійку, під час якої у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відібрав з рук ОСОБА_8 ніж та умисно наніс клинком ножа два удари у ліву та праву передню частини грудної клітини останнього. Після цього його дії зупинила ОСОБА_9 . У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями у вигляді ножових поранень ОСОБА_8 був доставлений до КНП «Полтавська ЦРЛ», де помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 07 грудня 2023 року вирок районного суду залишив без змін, аапеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Захисник у касаційній скарзі, яка є ідентичною його апеляційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржувані судові рішення, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 КК на ст. 118 КК та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті.

Стверджує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, наданим стороною обвинувачення, і дійшов необґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Наполягає на тому, що ОСОБА_6 було затримано в порушення ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), при цьому процесуально факт затримання було зафіксовано лише через добу (04 жовтня 2022 року), тобто після винесення ухвали слідчим суддею про обрання йому запобіжного заходу.

Доводить, що при цьому було порушено право на захист ОСОБА_6 , оскільки захисника йому було призначено після винесення ухвали про обрання йому запобіжного заходу, однак слідчі дії (освідування на стан алкогольного сп`яніння, відібрання біологічних зразків, вилучення одягу і взуття, надання пояснень його підзахисним, а також допит свідків) проводились без участі захисника до внесення відомостей в ЄРДР і в нічний час доби. На підставі цього, уважає ці докази, а також похідні від них, зокрема експертизи, недопустимими.

Вказує на те, що районний суд залишив поза увагою, що докази, отримані слідчими ОСОБА_11 (протоколи допиту свідка ОСОБА_9 , слідчого експерименту за її ж участі) та ОСОБА_12 (протокол огляду трупа ОСОБА_8 з фототаблицею до нього), а також похідні від них (зокрема висновки експертиз) повинні бути визнані як недопустимі, оскільки ці слідчі не входили до складу групи слідчих у провадженні та процесуальні документи складені всупереч нормам КПК.

Зазначає, що в матеріалах провадження відсутня постанова про призначення експертизи трупа ОСОБА_8 , тому, на його думку, є невстановлений факт покладення на експерта обов`язку вилучення доказів з трупа (клаптик шкіри і шматок ребра ОСОБА_8 ). Додає, що в матеріалах справи також відсутні будь-які дані про те, на яких підставах медична документація щодо ОСОБА_8 потрапила до судового експерта. З огляду на це, вважає висновок експерта № 745 також недопустимим доказом.

Висловлює незгоду з визнанням районним судом допустимими доказами протокол огляду місця події і похідні від нього, оскільки ця слідча дія проведена на підставі заяви жительки будинку, де сталась подія злочину, - ОСОБА_9 , яка надала дозвіл на огляд господарства, а не безпосередньо житла, а оскільки ця слідча не була невідкладною. Крім іншого додає, що під оглядом місця події фактично проведено обшук за участі понятих, які, як уважає захисник, є зацікавленими особами, що підтверджується відеозаписом слідчої, яку орган досудового розслідування не легалізував в порядку КПК.

Стверджує, що речові докази, вилучені під час огляду місця події, та похідні від них докази також повинні бути визнані недопустимими, з огляду на те, що їх вилучення здійснювалось без участі понятих та без належного упакування. Крім того, ці докази не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК.

Наголошує, що відеозаписи з нагрудних камер поліцейських від 04 жовтня 2022 року є недопустимими доказами, адже їх отримано не у порядку і не в спосіб, визначений КПК.

Підкреслює, що районний суд достеменно не встановив, що ОСОБА_6 був ініціатором конфлікту, при цьому встановив, що саме ОСОБА_8 вийшов на розмову до ОСОБА_6 із ножем, що свідчить про те, що в діях його підзахисного не було умислу на вбивство потерпілого, а лише наявні ознаки перевищення меж необхідної оборони. Додає, що наявність в ОСОБА_6 порізів на тілі та на його одязі підтверджує нанесення ОСОБА_8 ударів ножем і свідчить про ознаки оборони від дій потерпілого.

Підсумовуючи, стверджує, що на всі порушення вказані вище зверталась увага апеляційного суду, однак цей суд в порушення вимог статей 404, 419 КПК, без повторного дослідження доказів, не розглянув його доводів апеляційної скарги, не надав обґрунтованих відповідей на них та не спростував їх належним чином.

Крім іншого, на думку захисника, апеляційний суд порушив приписи ст. 76 КПК, оскільки суддя ОСОБА_13 , який входив до складу колегії під час перегляду вироку від 16 червня 2023 року, брав участь у розгляді його апеляційної скарги на невнесення інформації до ЄРДР за фактом надання завідомо неправдивих показань свідком ОСОБА_9 , що також, як уважає захисник, свідчить про істотне порушення вимог КПК.

Позиції інших учасників судового провадження

Від учасників процесу заперечень на касаційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу сторони захисту, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти її задоволення, просила судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

У касаційній скарзі захисник заперечує повноту судового розгляду, ставить під сумнів правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень Суду законом не віднесено.

Разом із цим, при перевірці справи в порядку касаційної процедури було встановлено істотне порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Тобто закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке призводить до скасування судового рішення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених

у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.

У розумінні законодавця, у разі заперечення стороною захисту доведеності винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину при здійсненні апеляційного провадження має бути ретельно перевірено, чи встановив місцевий суд усі обставини, які згідно зі ст. 91 КПК підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, оскільки обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а протилежне суперечить статтям 17, 373 цього Кодексу.

Отже, гарантоване обвинуваченому право на справедливий суд означає, що під час апеляційного перегляду не допускається формального підходу до розгляду аргументів сторони захисту, їхнє спростування повинно бути переконливим із наведенням доказів, оцінка яких відповідає ст. 94 КПК.

Суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався та належним чином не перевірив доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Використання апеляційним судом загальних формулювань суду першої інстанції не свідчить про ретельність та ґрунтовність оскаржуваної ухвали.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погодившись із вироком місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу. Так, сторона захисту свою позицію мотивувала невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони були зроблені внаслідок неповного, однобічного дослідження доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, і без належного з`ясування дійсних аспектів події. При цьому, на думку захисника, стороною обвинувачення не надано достатніх та належних доказів, які б «поза розумним сумнівом» доводили винуватість ОСОБА_6 у скоєнні умисного вбивства, в зв`язку з чим просив повторно дослідити докази, навівши їх в апеляційній скарзі.

Зі змісту ухвали вбачається, що апеляційний суд доводи сторони захисту, наведені в апеляційній скарзі, не виклав в повному обсязі в оскаржуваному рішенні, а лише формально зазначив про незгоду сторони захисту із кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК, не розкрив їх змісту у достатній мірі, не зазначив мотивованих підстав з яких інші доводи апеляційної скарги визнано необґрунтованими.

На думку Верховного Суду, апеляційний суд формально розглянув апеляційну скаргу захисника та не дав обґрунтованих відповідей на її основні доводи.

Оцінка належності, допустимості та достовірності доказів мала б дозволити апеляційній інстанції дійти розуміння про їх достатність для ухвалення судом першої інстанції законного рішення. Питання про достатність належних, допустимих і достовірних доказів є надзвичайно важливим у їх оцінці, оскільки дозволяє суду апеляційної інстанції встановити неповноту, неточність та суперечності в доказовому матеріалі.

Проте оскаржуване судове рішення не містить переконливих мотивів щодо оцінки сукупності зібраних доказів на які вказувала сторона захисту в апеляційній скарзі.

Під час апеляційного розгляду залишилося без ретельної перевірки питання, чи додержався місцевий суд вимог ст. 91 вказаного Кодексу щодо обставин, які належать до предмета доказування. Замість цього апеляційний суд фактично обмежився згодою з районним судом щодо наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, однак ніяким чином не спростував доводи сторони захисту про протилежне.

Таким чином, на думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення з призначенням нового розгляду в цьому суді.

Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку і за наявності для цього підстав перевірити обставини кримінального провадження шляхом повторного дослідження доказів, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Інші доводи захисника, наведені в касаційній скарзі, не впливають на висновок про незаконність ухваленого рішення судом апеляційної інстанції в цілому, а тому не є предметом розгляду, враховуючи підстави скасування ухвали.

Також, колегія суддів зауважує, що касаційний розгляд здійснюється згідно з правилами розгляду в суді апеляційної інстанції з урахуванням певних особливостей (стаття 434 КПК). У свою чергу, ст. 418 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід.

Беручи до уваги мету застосування заходів забезпечення кримінального провадження, яка передбачає досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК), з огляду на необхідність попередження ризику переховування ОСОБА_6 від суду під тиском тягаря можливого відбування покарання, призначеного вироком суду, враховуючи, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, суд вважає за необхідне обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 13 липня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3