КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/2811/20 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1576/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

16 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0001312 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2023 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, номер картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_1 , який здобув середню освіту, одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2023 ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обраховано з моменту приведення вироку у виконання.

Цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 32985 (тридцять дві тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн 68 к., та в рахунок відшкодування моральної шкоди 600000 (шістсот тисяч) грн 00 к.

Вирішено долю щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 15.12.2019 приблизно о 09 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen-Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись в крайній лівій смузі проїзної частини Житомирського шосе адміністративної території міста Києва, зі сторони міста Житомира у напрямку міста Києва, наближався до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 - 5.35.2 «Пішохідний перехід» додатку № 1 Правил дорожнього руху України та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.2 «зебра» додатку № 2 Правил дорожнього руху України.

У цей час, по вказаному нерегульованому пішохідному переходу, рухався пішохід ОСОБА_11 , наближаючись з права до смуги руху вищезазначеного транспортного засобу.

Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог п. 1.3, 1.5, 2.3 підпункту «б» та 18.4 Правил дорожнього руху України, а саме:

- п. 1.3, відповідно до якого учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху України, а також бути взаємно ввічливими;

- п. 1.5, відповідно до якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- пп. «б» п. 2.3, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 18.4, відповідно до якого якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, які рухаються по сусіднім смугах, повинні зменшить швидкість, а в разі необхідності зупинитися та можуть продовжить (відновити) рух тільки впевнившись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути здійснено перешкода чи небезпека.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_6 виявились у тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen-Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись в крайній лівій смузі проїзної частини Житомирського шосе адміністративної території міста Києва до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 - 5.35.2 «Пішохідний перехід» додатку № 1 Правил дорожнього руху України та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.2 «зебра» додатку № 2 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, відволікся від керування транспортним засобом та, маючи об`єктивну змогу спостерігати, що перед пішохідним переходом в правій смузі розгону та правій основній смузі попутного напрямку руху зупинились транспортні засоби, та відповідно усвідомити, що на ньому перебувають пішоходи, які мають перевагу для руху, не впевнився в безпечності своїх дій, не зменшив швидкість і не зупинив керований ним автомобіль перед пішохідним переходом та, створюючи загрозу життю та здоров`ю громадян, виїхав на пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який рухався з права наліво та якому він повинен був дати дорогу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких помер в кареті швидкої медичної допомоги на місці пригоди, а саме ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закрита черепно-мозкова травма: садно в лівій лобно-виличній ділянці; крововилив у м`які покрови голови в лівій лобно-скроневій ділянці; обмежено-дифузні крововиливи під м`яку мозкову оболонку в правій тім`яній ділянці з переходом на лобну долю; по випуклій поверхні лівої лобної долі, по випуклій поверхні лівої скроневої долі, по медіальній поверхні лобно-тім`яної долі зліва; крововилив у шлуночки мозку, набряк-набухання тканини головного мозку; закрита травма грудей та живота - множинні переломи ребр зліва з масивними крововиливами у м`які тканини грудної клітки, забій серця, розрив аорти в грудному відділі з масивним крововиливом в клітковину заднього середостіння, великі ділянки забоїв легень з пухирцями повітря під плеврою на їх фоні, розповсюджені крововиливи у коренів обох легень з дрібними лінійно-звивистими розривами плеври зліва, множинні лінійно-звивисті розриви капсули печінки - ознаки струсу тіла; синець на задній поверхні лівого передпліччя в нижній та середній третині із садном на його фоні, закритий скалковий перелом в ділянці середньої третини лівих ліктьової та променевої кісток, садно по внутрішній поверхні правої гомілки на висоті 11 см від підошов, масивний крововилив з розміченням підшкірної клітковини та утворенням «кишені» в ділянці гребня лівої здухвинної кістки на висоті 98 см від підошов. Ушкодження, спричинені ОСОБА_12 , мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

Смерть ОСОБА_12 настала від закритої травми грудей та живота з множинними переломами ребер, ушкодженням внутрішніх органів, з розвитком крововтрати та шоку. Така причина смерті підтверджується наявністю ушкоджень, зниженим кровонаповненням внутрішніх органів, перерозподілом кровотоку у нирках, смугастими крововиливами під ендокардом лівого шлуночка серця, скупченнями крові у плевральних порожнинах та порожнині очеревини (загалом біля 1100 мл).

Порушення вимог п. 1.5, 2.3 підпункту «б» та 18.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2023 - змінити в частині призначеного покарання. Призначити ОСОБА_6 основне покарання у вигляді трьох років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами на один рік. На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки. У частині вирішення цивільного позову по стягенню з ОСОБА_6 вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2023 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що при проведенні судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, вибачився перед потерпілою, про що було додатково зазначено під час судового розгляду. Однак у вироку судом першої інстанції помилково зазначено про те, що обвинувачений "свою вину фактично визнав частково". ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин, просив суд здійснювати судовий розгляд згідно ч. 3 ст. 349 КПК України. Проте, суд першої інстанції, розглядаючи справу, прийшовдо висновку про повне дослідження усіх доказів. Під час судового розгляду ОСОБА_6 надав розвернуті покази, вибачився перед потерпілою, висловивши їй своє співчуття та щиро жалкував про наслідки, що призвели до непоправного - втрати сина. Повідомив про здійснення щомісячного відшкодування моральної шкоди потерпілій та висловив намір і в подальшому відшкодовувати шкоду.При допиті ОСОБА_6 вказав, що здійснював та здійснює відшкодування моральної шкоди, якої вже відшкодовано 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень.

Крім того, апелянт вказує, що ОСОБА_6 - законослухняний водій, не одне десятиліття безпечно керує транспортним засобом, перевозить пасажирів та вантажі. За свої понад шістдесят років життя вперше потрапив в таку пригоду, яка стала для нього неймовірним шоком. Однак, призначаючи покарання, суд належним чином не врахував усіх обставин кримінального провадження, а також даних, які характеризують ОСОБА_6 як особу, не прийняв до уваги дії та характеризуючі обставини, вчинені останнім після ДТП.

Також апелянт зазначає, що відразу після ДТП ОСОБА_6 не стояв осторонь, не проявляв пассивного ставлення, а викликав швидку медичну допомогу. На етапі досудового розслідування ОСОБА_6 активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, а саме: з?являвся по першій вимозі слідчого, надавав добровільну допомогу слідству, повідомляв факти у справі, надавав докази, забезпечував проведення експертиз та слідчих дій, вчиняв інші необхідні дії за запитом слідчого та надавав запитувані документи, повністю визнав свою вину на етапі досудового розслідування. Ще під час досудового розслідування ОСОБА_6 намагався надавати відшкодування потерпілій, якби знав адресу чи банківські реквізити, просив контакти ОСОБА_10 у слідчого, той надав номер телефону представника потерпілої, з якою обвинувачений вів переговори про відшкодування шкоди. Після отримання обвинувального акту, де було зазначено поштову адресу потерпілої, обвинувачений зміг 02.05.2020 року відправити перший поштовий переказ на суму 5 000 грн. І відтоді щомісячно здійснював відшкодування. Загалом на час постановлення вироку потерпілій відшкодовано 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень моральної шкоди, що підтверджується відповідями на адвокатські запити до Сумської дирекції АТ "Укрпошта", які містяться у матеріалах справи. Тому помилковими є посилання у вироку суду на те, що обвинуваченим відшкодовано 65 000 (шістдесят п?ять тисяч) гривень. А отже, при проведенні судового слідства в суді першої інстанції наявна часткова однобічність та неповнота, під час якого залишились недослідженими певні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема, у частині вирішення цивільного позову.

Крім того, апелянт вказує, що за межами судового розгляду лишилося визначення чітких меж відповідальності обвинуваченого ОСОБА_6 як водія транспортного засобу та застрахованої особи за договором обов`язкового страхування. До цивільного позову у якості третьої особи залучено страхову компанію, у якій застраховано відповідальність обвинуваченого ОСОБА_6 перед третіми особами ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант». Тобто, страхова компанія обвинуваченого співвідповідачем у справі не залучалася.Відповідно до п. 2.1 ПДР України та вимог Закону України «Про обов?язкове обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідальність цивільного відповідача ОСОБА_6 як водія автомобіля автомобілем марки «VOLKSWAGEN Caddy», д.н.з. НОМЕР_4 на дату ДТП була застрахована на підставі договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант». Згідно з полісом про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності №AO/5891055 від 13.10.2019 року, при настанні страхового випадку страхова компанія зобов?язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров?ю потерпілого та його майну у розмірі ліміту страхової суми у 260 000 гривень за шкоду, заподіяну життю і здоров?ю; 130 000 грн за шкоду, заподіяну майну.

Також апелянт зазначає, що до страховика ОСОБА_6 , ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», вимоги потерпілою не пред?являлися. Натомість, до ОСОБА_6 пред?явлено вимоги у 109 051 грн. 00 коп. матеріальної шкоди, які були частково задоволені судом. При цьому, розмір вимог матеріальної шкоди, пред?явлених до обвинуваченого, заявлений у цивільному позові, не виходить за межі страхового ліміту, а навпаки - повністю ним охоплюється. Відтак, суд помилково стягнув матеріальну шкоду з ОСОБА_6 та помилково врахував сплачувані обвинуваченим щомісячні платежі відшкодування моральної шкоди - в рахунок матеріальної шкоди. ОСОБА_6 тому й здіснював особисто відшкодування моральної шкоди потерпілій бо ця шкода не покривається страховим полісом обов?язкового страхування в повному обсязі.

Крім того, апелянт вказує, що у оскаржуваному вироку у частині вирішення цивільного позову на користь ОСОБА_10 обгрунтування розміру моральної шкоди саме у сумі 600 000 грн. у співвідношенні до частини розміру моральної шкоди, яку належить стягнути із страхової компанії відсутнє.Відтак, вирішуючи цивільний позов у частині стягнень з обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції мав би об?єктивно дослідити обставини справи, з?ясувати учасників відповідальних за завдання шкоди, а також визначити порядок її відшкодування. Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримано не було.

Апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції у частині вирішення цивільного позову не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, відтак, при винесенні вироку Святошинським районним судом м. Києва відносно ОСОБА_6 не враховано обставин, що впливають на пом`якшення покарання, помилково вирішено цивільний позов у частині стягнення з ОСОБА_6 матеріальних витрат та повного відшкодування моральної шкоди, не прийнято до уваги покладення обов?язку страховика відшкодувати матеріальну шкоду та частково моральну шкоду.

Представник потерпілої, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не прибув, про поважність причин своєї відсутності не повідомив, а тому відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційна скарга розглядається без участі представника потерпілої, що не заперечується потерпілою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити її, думку прокурора та потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 , за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду, та учасниками судового провадження не оспорюються, як і правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України, а тому, згідно із ст. 404 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу суворості призначеного його підзахисному покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, ставлення ОСОБА_6 до вчиненого,дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він одружений, має місце реєстрації та проживання у м. Києві, не працює, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, що свідчить про його осудність,раніше не судимий, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання. Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах, установлених санкцією інкримінованої йому статті, відповідно до положень КК України, у виді позбавлення волі.

Крім того, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про необхіднісьпризначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, не оспорюючи фактичних обставин, просив суд здійснювати судовий розгляд згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, а також активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, то такі посилання захисника колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із журналу судового засідання від 10.12.2020 та носія інформації, на якому зафіксовано перебіг провадження в першій судовій інстанціїслідує, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав вину, однак фактичні обставини справи оспорював та в подальшому під час з'ясування думки учасників судового провадження щодо порядку дослідження доказів підтримав свого захисника щодо встановлення повного порядку - допиту потерпілої, свідків, дослідження письмових доказів, відео ітд.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та в готовності нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належне критичне оцінення винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи та сприяння нею у розкритті злочину свідчить і поведінка її після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю скоєнного нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи та активне сприяння особи у розкритті злочину

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, які сприяють розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Отже, той факт, що обвинуваченийвизнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки. Водночас, як слідує з матеріалів кримінального провадження усі факти та обставини вчиненого злочину були встановлені правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені слідством самостійно, обвинувачений не повідомив, в ході судового розгляду, фактичні обставини вчиненого злочину визнав частково фактично заперечуючи свою повну провинупослався на те, що автомобілі перед пішохідним переходом не зупинялись, а потерпілого ОСОБА_11 , який напевно біг чи перебігав пішохідний переїзд не бачив та не міг бачити, оскільки видимість йому закривав вантажний автомобіль, тобто обвинувачений фактично обмежився визнанням факту вчинення ДТП, що обумовлене наявністю беззаперечних доказів його винуватості. І, така поведінка обвинуваченого, навіть з урахуванням відшкодування потерпілій певної частини шкоди, яка на переконання колегії суддів, у співвідношенні з наслідками скоєного правопорушення не є суттєвою, не може свідчити про наявність щирого каяття та активну і ініціативну допомогу слідству. Поряд з цим, колегією суддів враховується і думка потерпілої, яка в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просила оскаржуваний вирок суду залишити без змін.

Посилання захисника на те, що обвинувачений під час досудового розслідування з?являвся по першій вимозі до слідчого, повідомляв факти у справі, надавав докази, забезпечував проведення експертиз та слідчих дій, вчиняв інші необхідні дії за запитом слідчого, то така поведінка обвинувачено, якому під час досудового розслідування було обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання є його обов`язком, а не активним та дійсним сприянням у розкритті злочину.

Що до посилань захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_6 є законослухняним водієм, за свої понад шістдесят років вперше потрапив у таку пригоду, після ДТП викликав швидку медичну допомогу, вибачився перед потерпілою, то дані обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який спричинив смерть потерпілому, а також не можутьбеззаперечно свідчитипро необхідність застосування до обвинуваченогоположень ст. 75 КК України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного її підзахисному покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість, колегія суддів вважає безпідставними, та підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та зменшення строку додаткового покарання, не вбачає.

Водночас, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 моральної та матеріальної шкоди.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПКУкраїни шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно дост. 128 КПКУкраїни особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу Україниза умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілій ОСОБА_10 було заподіяно матеріальну та моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди потерпіла звернулися до ОСОБА_6 із цивільним позовомв межах кримінального провадження.

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована у ТДВ СК «Альфа гарант», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № НОМЕР_5 . Згідно із полісом про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, у разі настання страхового випадку, страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування. Зокрема за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого у сумі 260 000 грнта його майну - 130 000 грн ( т.1 ст. 64).

Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або згаданим вище Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року (справа № 147/66/17, провадження № 14-95цс20), внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за законом №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто,внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (п.п. 149, 150).

Поряд з цим,потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону1961-IV (п. 172).

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV (п. 173).

Усупереч викладеному, незважаючи на встановлення того факту, що на момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу було застрахована у ТДВ СК «Альфа гарант» й був наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд дійшов необґрунтованого висновку про стягнення всього розміру заподіяної потерпілій шкоди виключно з обвинуваченого ОСОБА_6 . Аспекти відповідальності страховика в цьому контексті належним чином досліджені не були.

З огляду на викладене, апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2023 - скасуванню в частині вирішення цивільного позову з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2023 у кримінальному провадженні №0001312 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У решті вирок судузалишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4