Справа № 338/1853/23
Провадження № 11-кп/4808/312/24
Категорія ст. 286 ч.2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Богородчанського районного суду від 10 квітня 2024 року, відносно ОСОБА_9 за ст. 286 ч.2 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Раковець, Івано Франківського району Івано Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі захисник, який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим в частині призначення покарання внаслідок суворості.

Зазначає, що суд першої інстанції призначаючи його підзахисному покарання належним чином не врахував всі обставини, які мають суттєве значення по даному кримінальному провадженні, а саме те, що ОСОБА_9 визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував завдану шкоду потерпілому, є особою надто молодого віку, веде здоровий спосіб життя. Закінчив середню освіту, вступив до Надвірнянського автотранспортного коледжу, отримавши спеціальність влаштувався на роботу на станцію техобслуговування автомобілів в Івано Франківську. На роботі себе зарекомендував, як здібний та відповідальний працівник.

Окрім цього, судом не враховано думку потерпілого, який просив обвинуваченого суворо не карати та не призначати йому покарання у виді позбавлення волі.

Просить вирок Богородчанського районного суду відносно обвинуваченого ОСОБА_9 від 10 квітня 2024 року змінити та застосувати ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та із застосуванням до основного виду покарання ч.1 ст.69 КК України, призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання вказано рахувати ОСОБА_9 з часу фактичного його затримання для відбування покарання.

Стягнуто з ОСОБА_9 7409 грн. процесуальних витрат за проведення експертиз на користь держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, за таких обставин.

ОСОБА_9 , близько 21 години 35 хвилин 14 серпня 2023 року, керуючи автомобілем марки BMW-525, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю приблизно 101 км/год, що вдвічі перевищувало максимально-допустиму швидкість для населеного пункту, проїзною частиною автодороги сполученням «Богородчани Гута», P38, вулицею Степаняка у с. Дзвиняч Дзвиняцької територіальної громади Івано-Франківського району, та наближався до нерегульованого перехрестя з вулицями Івана Франка та Лесі Українки.

В цей час, у межах вказаного перехрестя, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, поза межами пішохідного переходу, перетинала проїзну частину вул. Степаняка похилого віку пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При наближенні до пішохода, водій ОСОБА_9 , рухаючись із перевищенням допустимої швидкості руху, сам поставив себе у такі умови, коли він не зміг зупинити керований ним автомобіль з моменту виникнення небезпеки для руху, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху та вчинив наїзд на ОСОБА_11 .

При цьому, ОСОБА_9 порушив вимоги ПДР України, зокрема :

п. 1.7., згідно з яким усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до людей похилого віку;

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 12.1., згідно з яким під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.3., який зобов`язує водія, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу;

п. 12.4., відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

У результаті порушення ОСОБА_9 Правил дорожнього руху України, відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої ОСОБА_11 померла від поєднаної закритої тупої травми грудної клітки, грудного відділу хребта, із розривом внутрішніх органів, переломами ребер, 8-го грудного хребця, яка в подальшому призвела до розриву грудного відділу аорти та масивної внутрішньої крововтрати.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 , підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання ;

- прокурор заперечив з приводу заявленої апеляційної скарги захисника, який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просив залишити її без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін;

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід змінити в частині призначеного покарання з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Однак, зазначених вимог закону суд першої інстанції в повій мірі не дотримався, зокрема в частині призначення покарання.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції вирок суду у цій частині не переглядається.

Доводи захисника наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції допущено невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, на думку колегії суддів є підставними.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, його молодий вік, те, що до кримінальної відповідальності притягується вперше, має постійне місце проживання за яким характеризується позитивно, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, вибачення перед потерпілим, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів визнання обвинуваченим своєї вини, його щирого каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю злочину.

Так, згідно показань обвинуваченого ОСОБА_9 , останній у судовому засіданні в суді першої інстанції свою винуватість у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, вибачився перед потерпілим та зазначив, що викладені в обвинувальному акті обставини відповідають дійсності, та погодився на розгляд обвинувального акту у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Потерпілим ОСОБА_12 під час судового розгляду в першій інстанції було зазначено, що він не бажає отримувати від обвинуваченого ОСОБА_9 будь-якої моральної та матеріальної компенсації, враховуючи те, що обвинувачений є особою молодого віку просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Згідно з досудової доповіді ймовірність вчинення обвинуваченим злочину повторно низька, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб низький, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

На переконання колегії суддів така стала позиція обвинуваченого ОСОБА_9 щодо вчиненого ним кримінального правопорушення та його наслідків, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження, підтверджує наявність врахованих судом першої інстанції обставин, що пом`якшують обвинуваченому покарання - щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину.

Перевіривши апеляційні доводи захисника щодо можливості застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням йому іспитового строку, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції в повній мірі не врахував, зокрема, дані про особу винного, який раніше не судимий, є особою молодого віку, щиро розкаявся у вчиненому, а також сприяв розкриттю вчиненого кримінального правопорушення, усвідомив протиправність своїх дій та зробив відповідні висновки на майбутнє, на спеціалізованих обліках не перебуває, позитивно характеризується по місцю проживання, вживав заходів для відшкодування заподіяної шкоди потерпілому та просив в останнього вибачення, судова колегія вважає, що зазначені обставини слід визнати такими, що істотно знижують суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та пом`якшують призначене покарання, обставини, що обтяжують покарання відсутні.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 не становить загрози для суспільства, належно виконував свої процесуальні обов`язки, і сама по собі пост кримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_9 свідчить про те, що останній став на шлях виправлення та вчиняє дії для усунення негативних наслідків скоєного ним кримінального правопорушення, і його виправлення є можливим без ізоляції від суспільства.

А тому, на переконання суду апеляційної інстанції, є достатні та обґрунтовані підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України та встановлення йому іспитового строку в межах, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Враховуючи вищенаведене, апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 слід задовольнити частково, а оскаржуваний вирок суду підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому покарання.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України , колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника, який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , задовольнити частково.

Вирок Богородчанського районного суду від 10 квітня 2024 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 ч.1 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та встановити іспитовий строк терміном 2 (два) роки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_5

ОСОБА_4