Справа №592/3172/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/406/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

05 червня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 592/3172/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.04.2023 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора і змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід, оскільки ухвала є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою і не відповідає вимогам ст. 370 КПК, а висновки суду не узгоджуються із п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК. Обставини, які були взяті до уваги при обранні запобіжного заходу на початку кримінального провадження та ризики, передбачені ст. 177 КПК, на які посилається сторона обвинувачення, є припущеннями.

У Ковпаківському районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 121 КК, розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою не завершений, тому прокурор звернувся з відповідним клопотанням про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою без права внесення застави у зв`язку з наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.04.2023 продовжено строк дії обраного обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що на даний час не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а також недостатністю застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання.

Будучи належним чином повідомленими про час, день і місце апеляційного розгляду, прокурор та захисник в судове засідання не з`явилися, прокурор ОСОБА_9 надіслав письмову заяву про розгляд кримінального провадження у його відсутність, а захисник згідно ч. 4 ст. 422-1 КПК клопотання про його участь в судовому засіданні не заявляв, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги обвинуваченого за відсутності прокурора і захисника, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, відповідно ч. 2, 3 ст. 331 КПК, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення, а згідно ч. 2 КПК завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Зокрема, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 121 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_7 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого.

Ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Є обґрунтованим і ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків в даному кримінальному провадженні, оскільки при встановлені цього ризику слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Також існує та не зменшився ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, враховуючи кількість епізодів та спосіб вчинення кримінальних правопорушень, які ставляться у вину обвинуваченому ОСОБА_7

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів вважає, що встановлені відносно останнього ризики з числа передбачених ст. 177 КПК є виключно вагомими та попередження їх можливе лише за умови ізоляції обвинуваченого від суспільства.

Таким чином, продовження існування зазначених вище ризиків у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, що відповідає, і є співмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказує обвинувачений, не забезпечать його належної процесуальної поведінки.

Твердження обвинуваченого про необхідність застосування до нього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, на думку колегії суддів, є необґрунтованим і задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції належним чином умотивоване, матеріали кримінального провадження об`єктивно свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, які є реальними і продовжують існувати, а доводи апеляційної скарги про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК, спростовуються матеріалами кримінального провадження.

На даній стадії судового провадження, колегія суддів оцінює законність ухвали про продовження строків тримання під вартою лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Отже, обставини, на які посилається ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, жодним чином не зменшують тих ризиків, які встановив місцевий суд, та не можуть бути підставою для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.04.2023 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4