ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1278/24 Справа № 214/1623/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на шістдесят днів, тобто до 21 квітня 2024 року включно. Залишено таким же розмір застави, визначений у 134 200 грн.

На вказане рішення захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує про свою не згоду з оскаржуваним рішенням. Вважає, що визначений розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого, у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 як зазначено в справі неодноразово засуджений та не мав офіційного місця працевлаштування, перебивався неофіційними під заробітками. Зазначає про практику ЄСПЛ та позицію Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову ухвалу з обранням розміру застави у межах 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб або з обранням більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Учасники судового розгляду про час та місце розгляджу апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а саме у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту наркотичних засобів, якщо предметом таких дій був особливо небезпечні наркотичні засоби.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції, та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, із дотриманням вимог ст. 177, 178, 183, 199 КПК України, враховуючи практику ЄСПЛ, в обґрунтування прийнятого рішення послався на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, раніше неодноразово судимий за вчинення, у тому числі, особливо тяжкого злочину, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів, не має зареєстрованого місця проживання в м. Кривому Розі, не працює, а отже, не має законного джерела доходу не має, а також не має міцних соціальних зв`язків, розгляд справи по суті ще не розпочато, свідків у кримінальному провадженні не допитано, що свідчить про ризик ухилитися від явки до суду і перешкоджати кримінальному провадження іншим чином з метою уникнення від відповідальності, що дало суду першої інстанції підстави вважати, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, а саме можливості обвинуваченого переховуватися від суду, впливати на свідків або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. На думку суду, інші, більш м`які запобіжні заходи, не будуть достатніми для запобігання ризикам, а докази зменшення ризиків суду не надані.

У клопотанні прокурора про продовження дії запобіжного заходу, належним чином обґрунтована наявність кожного ризику передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 р. у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На даний час, таке обмеження права ОСОБА_6 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Обговорюючи питання щодо зменшення обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави, слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 182 КПК України розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції при визначенні розміру застави дотримався вимог діючого законодавства в повному обсязі, з урахуванням ступеню тяжкості інкримінованого злочину та особи обвинуваченого.

Твердження сторони захисту, що ОСОБА_6 неодноразово засуджений та не мав офіційного місця працевлаштування, перебивався неофіційними під заробітками, не спростовує і не зменшує ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а навпаки підтверджують їх.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою або зменшення обвинуваченому розміру застави, колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи слідчим суддею, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК України - без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді