Справа № 303/3363/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.07.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

учасників судового процесу: обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/358/24 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 червня 2024 року, клопотання прокурора задоволено.

Продовжено відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 60 днів, починаючи з 12 червня 2024 року по 10 серпня 2024 року включно.

В ухвалі суду вказується на те, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження за №0001015, відомості про кримінальне правопорушення у якому 16.10.2021 внесені до ЄРДР, за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України. У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, який, відповідно до обвинувального акта, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, - у закінченому замаху на умисне вбивство двох або більше осіб та ч. 1 ст. 263 КК України, - у носінні, зберіганні, придбанні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу. Необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор обґрунтовує тим, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих; перешкоджати кримінальному провадженню у будь-який інший спосіб; та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, я якому він обвинувачується. Враховуючи існування вище вказаних ризиків, прокурор послався на те, що існує ризик протиправної поведінки обвинуваченого, у зв`язку з чим інший, більш м`який, запобіжний захід, ніж тримання під вартою відносно ОСОБА_5 не зможе запобігти настанню вказаних ризиків. Просив клопотання задовольнити та продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , без можливості внесення застави.

Судом встановлено, що стороною обвинувачення доведено наявність обставин, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України. Підставами застосування запобіжного заходу визнано обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінальних правопорушень та наявність ризиків, передбачених п. п 1, 3 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися та продовжують існувати. Судом взято до уваги і те, що за один зі злочинів, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі. Тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 , у разі доведення його винуватості, існує ризик переховування обвинуваченого від суду.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою буде виправданим та необхідним для забезпечення його належної процесуальної поведінки, а також те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства, тому відсутні підстави для визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 вказує на необґрунтованість та незаконність ухвали суду, просить її скасувати. Стверджує, під час судового розгляду прокурором не аргументовано та не підтверджено жодними доказами існування хоча б одного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, а також не доведено факт неможливості запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Апелянт зазначає, що місцевий суд, ухвалюючи судове рішення, залишив поза увагою наявність позицій ЄСПЛ, відповідно до яких сторона обвинувачення повинна дійсно доводити існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а не констатувати їх. Зазначає, що після спливу певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для обмеження свободи. Звертає увагу на те, що підзахисний утримується під вартою з 02.01.2022 (дата затримання відповідно до вимог ч.4 ст.208 КПК України), що складає на час подання зазначеної апеляційної скарги 2 роки 5 місяців.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково, застосувати до підзахисного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вказує на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, такою, що винесена з істотним порушенням кримінального процесуального закону, та підлягає скасуванню. Зазначає, що колегія суддів Ужгородського міськрайонного суду грубо порушила норми КПК України, так як не взяла до уваги ухвалу Закарпатського апеляційного суду, якою було скасовано вирок суду першої інстанції і в якій було зазначено ряд порушень, зокрема перебування його під вартою. Зазначає, що всі ризики, передбачені ст.177 КПК України на які посилається прокурор і які є формальними, на даний час відпали, оскільки він має на утриманні дружину та неповнолітніх дітей, постійне місце проживання за яким характеризується позитивно. Вказує, що тривале утримання його під вартою призвело до низки його хвороб, крім того вважає, що його безпідставно тримають під вартою, оскільки чіткі та послідовні покази потерпілих, які не мають до нього претензій, підтверджують це. Просить суд, оскаржувану ухвалу суду скасувати та застосувати щодо нього цілодобовий домашній арешт зі засобами контролю, так як він може виконувати всі обов`язки покладені на нього судом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , які підтримали апеляційні скарги, заперечення прокурора, який вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Колегія суддів вважає, що затримання та тримання особи під вартою мають бути законними, з точки зору як матеріального, так і процесуального права. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) констатував, що Конвенція, по суті, відсилає до національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства, водночас вимагаючи також, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті статті 5 Європейської Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка полягає в захисті людини від свавілля. Підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є: а)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення; б) наявність конкретних фактичних та правових підстав.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність взяття особи під варту, про продовження строків тримання особи під вартою покладений на органи досудового слідства, - ініціаторів клопотань і, зокрема, прокурора. При цьому необхідно враховувати, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку із чим він обирається чи продовжується лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 2 ст. 194 КПК України, і його належної поведінки.

Відповідно до ст. 194 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим ст. 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження строку застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дотримано не в повній мірі.

Як встановлено апеляційним судом, - у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження за №0001015, відомості про кримінальне правопорушення у якому 16.10.2021 внесені до ЄРДР, за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Подане прокурором до суду першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 мотивовано тяжкістю обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та ризиками, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави і які, на думку прокурора, не зменшились, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти таким ризикам.

При цьому, ухвала Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.06.2024 про продовження строку тримання під вартою теж мотивована тяжкістю інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, у тому числі, особливо тяжкого злочину, ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, санкція якого передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від10 до 15 років, та тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на момент розгляду клопотання не зменшилися, а також потребами судового розгляду даного кримінального провадження.

На переконання колегії суддів такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не узгоджується із вимогами кримінального процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ходорковський проти Росії» при оцінці позбавлення свободи будь-кого суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними. Отже, коли єдиною підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є побоювання того, що підозрюваний зникне, до підозрюваного має бути застосовано інший запобіжний захід, якщо він зможе забезпечити достатні гарантії явки в суд (орган досудового розслідування), наприклад, через застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Стаття 199 КПК України прямо вказує, що при розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою саме прокурор і слідчий мають довести, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. У разі, якщо прокурор, слідчий не доведе, що зазначені вище обставини, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою. Крім того обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Така правова позиція, викладена і у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у п. 80 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Після цього прокурори і суди не навели аргументованих підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно.

Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Інших підстав національні суди у цій справі не наводять. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України».

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого. Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було, оскільки ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не вмотивовано, на підставі яких саме наявних у провадженні фактичних даних можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 .

Як вбачається з ухвали, - суд поклав в основу рішення про продовження щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою положення, викладені в КПК України, зокрема, про можливість переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих й свідків у кримінальному провадженні, вчити інше кримінальне правопорушення, без вагомості доказів таким ризикам та не врахував характеризуючі дані про особу обвинуваченого, зокрема, відсутність судимості, наявність міцних соціальних та родинних зв`язків, постійного місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , проживання цивільної дружини ОСОБА_8 , на утриманні перебуває четверо малолітніх дітей, тощо.

На переконання колегії суддів, наведені у клопотанні прокурором доводи про те, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_5 , з метою ухилення від кримінальної відповідальності, зможе переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, вчити інше кримінальне правопорушення, з якими погодився суд першої інстанції, розглядаючи клопотання прокурора, не підтверджені жодним доказом і такі висновки не узгоджуються з фактичною поведінкою обвинуваченого.

Разом з тим, із клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доданих до нього матеріалів вбачається, що необхідність продовження обвинуваченому такого запобіжного заходу прокурор обґрунтовує тими ж самими доказами щодо обґрунтованої підозри та наявних ризиків, які раніше вже були враховані судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу та його неодноразовому продовженні з 02.01.2022, а саме протягом 2 років 5 місяців.

При цьому, колегія суддів зазначає, що підстави тримання особи під вартою, підстави для продовження строку тримання особи під вартою мають бути чітко вказані у судовому рішенні.

При оцінці обґрунтованості доводів клопотання та висновків викладених в ухвалі суду враховуються положення Європейського суду з прав людини, зазначені у п. 75 рішення від 10.02.2011 Справа «Харченко проти України» про те, що «Суд нагадує, що тривале тримання під вартою без визначення в рішенні відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого у п. 1 ст. 5. У п. 79 цього ж Рішення «Суд повторює, що розумність строку тримання особи під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись у кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин про які йдеться у рішеннях національних судів, рівня переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до свободи особистості».

Колегія суддів вважає, що ухвала суду не містить належного обґрунтування необхідності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, що прокурором не надані докази у підтвердження обґрунтованості доводів клопотання, хоча відповідно до вказаних вище норм Конституції України, Конвенції та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведення обґрунтованості клопотання покладено саме на нього.

Крім того, колегія суддів вважає, що як прокурор у клопотанні, так і суд першої інстанції в ухвалі не вмотивували, перший доводи, а другий висновок про те, що продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою з урахуванням суспільного інтересу та особливостей кримінального провадження переважує принцип поваги до свободи особистості.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції на стадії продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою не розглядалось питання про застосування щодо нього інших, більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою.

Враховуючи сукупність вищенаведених обставин, даних про особу ОСОБА_5 має цивільну дружину, має на утриманні четверо малолітніх дітей, постійне місце проживання, відповідно до ст. 89 КК України є не судимою особою, відсутність даних про притягнення його до адміністративної відповідальності, що в сукупності свідчить про відсутність наміру переховуватись від органів досудового розслідування та суду, а також те, що прокурор не посилався на наявність даних у підтвердження того, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, сприятиме завданням кримінального провадження, відповідатиме принципам верховенства права, колегія суддів, вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати й обрати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Відповідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції за місцем проживання.

Такий запобіжний захід в даний час є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення і зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За вказаних підстав, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, а апеляційні скарги до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 червня 2024 року, якою продовжено відносно ОСОБА_5 застосований запобіжний захід у вигляді тримання строком до 60 днів, починаючи з 12 червня 2024 по 10 серпня 2024 року включно, скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити частково.

Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який полягає у забороні залишати своє місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- не залишати місце свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та або/місця знаходження;

- утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками, експертами у цьому кримінальному провадженні,

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну,

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 положення ч.5 ст.181 КПК України, згідно з якими працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 202 КПК України, доставити обвинуваченого ОСОБА_5 , який утримується в Закарпатській УВП №9, до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і звільнити з-під варти.

Ухвалу про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту направити до органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного для виконання.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора.

Термін дії домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити на період судового розгляду справи, тобто до 10 серпня 2024 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді