ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/181/24 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/368/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 27 лютого 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000888 від 15 вересня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 358, ч.2 ст. 332 КК України -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Слідчим відділом ВП №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000888 від 15.09.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 332 КК України.

В ході досудового розслідування органом досудового розслідування встановлено, що група невстановлених осіб, в числі яких є службові особи, за попередньою змовою, з використанням службового становища, вчиняли незаконні дії по складанню та видачі медичних документів з внесенням до них неправдивих відомостей в інтересах військовозобов`язаних осіб з метою сприяння останнім ухилитися від призову на військову службу під час мобілізації та подальшого виїзду за межі України.

За результатами проведення НРСД органом досудового розслідування були отримані відомості про ймовірну причетність до зазначеного кримінального правопорушення працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , які протягом 2022 - 2023 років вносили до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, складали та видавали завідомо неправдиві офіційні документи, за допомогою яких в подальшому надавалось право на зняття з військового обліку громадян України за станом здоров`я та перетин державного кордону України громадянам, які підлягають мобілізації, а саме: причетність провідного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_8 , яка увійшла в корупційний зговір з фігурантами провадження щодо підготовки документації громадян на зняття з військового обліку.

23.02.2024 року слідчим на підставі ухвали слідчого судді було проведено обшуки будівель ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В ході проведеного обшуку було виявлено та вилучено майно відповідно до переліку до протоколу обшуку, в тому числі мобільний телефон марки «iPhone Xs Max», серійний номер: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , IME2: НОМЕР_3 , у чохлі блакитного кольору з логотипом «Apple»

Вилучені під час проведення огляду предмети та документи оглянуті та визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

26.06.2024 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, яке було виявлено та вилучено в ході проведення обшуку 23.02.2024 року відповідно до переліку, зазначеному в протоколі обшуку.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що метою накладання арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 27 лютого 2024 року клопотання про арешт майна задоволено.

Суд вирішив накласти арешт на речі та документи, які були вилучені 23.02.2024 року під час проведення обшуку будівель ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до переліку зазначеному в ухвалі шляхом заборони права на відчуження, розпорядження та користування вилученим майном, в тому числі мобільний телефон марки «iPhone Xs Max», серійний номер: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , IME2: НОМЕР_3 , у чохлі блакитного кольору з логотипом «Apple»

Зобов`язано слідчого, який здійснює досудове розслідування по даному кримінальному провадженню, після проведення необхідних слідчих дій та судових експертиз передати вилучений мобільний телефон на відповідальне зберігання, з дозволом на користування, його власнику ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та попередити її про кримінальну відповідальність за ст.388 КК України про необхідність збереження арештованого майна.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на мобільний телефон марки «iPhone Xs Max» скасувати .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що прокурором було пропущено строк для подачі клопотання про арешт майна.

Зазначає, що ОСОБА_8 не має відношення до кримінального правопорушення, оскільки вона не має відношення до оформлення документації про зняття з військового обліку громадян, вона не має права підпису жодного документа, не має доступу до документації, печатки, вона лише здійснювала прийом та видачу вже оформлених документів.

Вказує, що чоловік ОСОБА_8 хворий на астму, служить в ЗСУ на передовій і вона не має можливості зняти його з військового обліку по хворобі, та якби вона брала участь у корупційній схемі, то в першу б чергу допомогла своєму чоловікові.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна на підтримання вимог апеляційної скарги, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому колегією суддів перевіряється ухвала слідчого судді лише щодо обґрунтованості арешту мобільного телефону. В іншій частині ухвала слідчого судді не переглядається.

Перевіряючи доводи апелянта щодо порушення прокурором строків звернення до суду із клопотанням про арешт майна, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими та погоджується з висновком слідчого судді про те, що оскільки обшук було проведено 23.02.2024 року, то у відповідності до вимог ст.171 КПК України та ч.7 ст.115 КПК України, останнім днем для подання такого клопотання було саме 25.02.2024 року, який був вихідним днем, а наступний робочий день припадав на 26.02.2024 року.

26.02.2024 року Жовтневим районним судом м. Харкова було отримано та зареєстровано клопотання прокурора про арешт майна, що підтверджується протоколом автоматичного визначення слідчого судді від 26.02.2024 року, тому при зверненні до суду прокурором дотримано строки подання клопотання про арешт майна, визначені ч. 5 ст. 171 КПК України.

З матеріалів судового провадження вбачається, що СВ ВП №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000888 від 15.09.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 332 КК України.

23.02.2024 року слідчим СВ ВП №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.02.2024 року було проведено обшук у будівлі ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено майно (згідно переліку до протоколу обшуку).

Власником вищевказаних вилучених документів є ІНФОРМАЦІЯ_2 , який фактично розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Власником мобільного телефону марки «iPhone Xs Max», серійний номер: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , IME2: НОМЕР_3 , у чохлі блакитного кольору з логотипом «Apple», є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою слідчого від 23.02.2024 року вилучені документи та мобільний телефон визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000888 від 15.09.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 2 ст. 332 КК України.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя врахував обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, за фактом вчинення яких здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, виходив з того, що органом досудового розслідування доведено, що вилучене майномістить відомості, які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та може бути використаним як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При постановленні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на час постановлення ухвали слідчим суддею, виправдовували втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що посилання адвоката ОСОБА_7 на незаконність вилучення мобільного телефону, належного ОСОБА_8 , є необґрунтованими, оскільки ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.02.2024 року було надано дозвіл групі слідчих ВП №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області, які здійснюють досудове розслідування по даному кримінальному провадженню на проведення обшуку будівель ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення речей та документів, які мають доказове значення для кримінального провадження, зокрема, електронних носіїв інформації (комп`ютерів, ноутбуків, жорстких дисків, лазерних дисків, USB-флеш-накопичувачів, мобільних телефонів), на яких міститься інформація про обставини вчинення кримінального правопорушення, що свідчить про протиправну діяльність працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо незаконного зняття з військового обліку військовозобов`язаних осіб.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час обшуку майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочину, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані його представниками не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім того, як було встановлено колегією суддів, то слідчий суддя накладаючи арешт на мобільний телефон, зобов`язав слідчого, який здійснює досудове розслідування по даному кримінальному провадженню, після проведення необхідних слідчих дій та судових експертиз передати вилучений мобільний телефон на відповідальне зберігання, з дозволом на користування, його власнику ОСОБА_8 . Застосування заходу забезпечення у виді арешту майна на мобільний телефон у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

Також, в судовому засіданні апеляційного суду прокурор повідомив, що на теперішній час органом досудового розслідування проведено дослідження мобільного телефону та його було повернуто ОСОБА_8 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано та у відповідності до вимог ст.132,170-173 КПК України, наклав арешт на мобільний телефон з метою забезпечення збереження інформації, яка може міститься на ньому, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Крім того, системний аналіз статей 170, 171 КПК України вказує на те, що арешт на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується до тимчасово вилученого майна та майна, яке виявлено слідчим або прокурором іншими заходами, ніж проведення обшуку.

Стосовно майна, яке було зазначено в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук, для виявлення якого і проводиться обшук, судовий контроль обмеження права власності на це майно здійснюється під час розгляду клопотання слідчого або прокурора на дачу дозволу на проведення обшуку.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2020 року у справі № 457/1485/13-к, провадження № 51-4881км19, що згідно ч.5 ст.171 КПК України щодо тимчасово вилученого майна слідчим подається клопотання про його арешт або таке - повертається особі, в якої було вилучено. Щодо речей та документів, на відшукання яких надано дозвіл в ухвалі про проведення обшуку, то накладення на них арешту КПК України не передбачає.

Також, з узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» вбачається, що слідчим суддям необхідно ретельно оцінювати підстави віднесення певного майна до категорії тимчасово вилученого в розумінні ст. 167 КПК, оскільки вони залежать від процесуального порядку його одержання органом досудового розслідування. Зокрема, такий порядок регламентовано положеннями п. 6 ч. 2 ст. 235 та ст. 236 КПК, згідно з якими ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна містити відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук. Обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку. На підставі ч. 7 ст. 236 КПК при обшуку слідчий, прокурор має право оглядати і вилучати речі та документи, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном. Таким чином, стосовно вилученого під час обшуку майна, яке не було включено до відповідного переліку, передбаченого в ухвалі слідчого судді, слідчий, прокурор повинні вносити клопотання в порядку і строки, встановлені ч.5 ст.171 КПК, а стосовно майна, яке було включене до переліку, щодо якого здійснювався обшук не зумовлює необхідності додаткового накладення арешту на таке майно в порядку ч.5 ст.171 КПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що, оскільки для законного утримання майна, вилученого внаслідок проведення обшуку за переліком, зазначеним в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук та обмеження прав власності, немає потреби додатково звертатись до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на це майно, доля речових доказів вирішується на підставі вимог статті 100 КПК України.

За таких обставин матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час обшуку майна ознакам речових доказів, оскільки вони (в тому числі мобільний телефон) можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочину з урахуванням його специфіки, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, на час її постановлення, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 27 лютого 2024 року про арешт майна- мобільного телефону марки «iPhone Xs Max», серійний номер: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , IME2: НОМЕР_3 , у чохлі блакитного кольору з логотипом «Apple», що належить ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4