Провадження № 1-кс/686/6857/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Хмельницький

Слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали за скаргою ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей до ЄРДР,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області зі скаргою на бездіяльність уповноваженої особи Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. У скарзі йдеться про те, що 02.08.2023 р. ОСОБА_3 особисто та 05.08.2023р. (повторно через представника) було подане до Хмельницького районного управління поліції ГУНП у Хмельницькій області повідомлення про вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.388, ч.1 ст.382 КК України, однак, всупереч ст.214 КПК України, відомості до ЄРДР, за повідомленням ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, внесені не були. Тому, у скарзі ОСОБА_3 просить: зобов`язати уповноважену службову особу Хмельницького районного управління поліції ГУНП у Хмельницькій області, у відповідності до ст.214 КПК України, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, згідно з заявою ОСОБА_3 від 02.08.2023 р. про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.388, ч.1 ст.382 КК України.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 , який клопотав про розгляд справи без їх участі, та представник органу досудового розслідування у судове засідання не з`явились.

Згідно зі ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст.26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на вказане, враховуючи принцип диспозитивності, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду скарги, слідчий суддя вважає за можливе здійснювати розгляд скарги за відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали скарги та надані матеріали перевірки, слідчий суддя приходить до наступного.

Положеннями частини 1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Із наданих матеріалів перевірки №4190, вбачається, що дійсно 07.08.2023 р. ОСОБА_3 звертався до Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області з повідомленням про кримінальне правопорушення, датованим 02.08.2023 р. У вказаному повідомленні, яке першочергово було зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» ХРУП 08.08.2023 р. за №13434, окрім того, скеровувалось та реєструвалось в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України»: ВнП №1 ХРУП 11.08.2023 року за №19035; СПД №1 ВП №2 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області 16.08.2023 року за №1117; ВнП №1 ХРУП 23.08.2023 року за №20170, а, в подальшому, було скеровано до Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, де повторно було зареєстроване в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» ХРУП 30.08.2023 р. за №14975, ОСОБА_3 повідомляв, що: «26.01.2022 р. ухвалою Теофіпольського районного суду по справі №685/103/22, з поміж іншого, було постановлено: накласти арешт на автомобіль марки OPEL VІVARO, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN номер) НОМЕР_1 , 2017 р.в., р.н. НОМЕР_2 ; заборонити ОСОБА_4 , без письмової згоди ОСОБА_3 , здійснювати розпорядження майном, на яке накладено арешт; заборонити ОСОБА_4 вчиняти дії, що призведуть до відчуження, передачі в заставу, передачі третім особам, знищення або знецінення майна, на яке накладено арешт. Про вказану ухвалу суду (копію якої ОСОБА_3 додав до повідомлення) ОСОБА_4 було достовірно відомо, оскільки вона цю ухвалу оскаржувала до Хмельницького апеляційного суду, яким 29.03.2022 р. (по справі №685/103/22) апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 26.01.2022 р. залишено без змін. Незважаючи на накладення арешту на автомобіль та заборону розпорядження будь-яким майном без згоди ОСОБА_3 , ОСОБА_4 умисно приховала від ОСОБА_3 транспортний засіб марки OPEL VIVARO, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN номер) НОМЕР_1 , 2017 р.в., р.н. НОМЕР_2 , не повідомляє про його місце знаходження та здійснила його передачу третім особам. Вказаний факт є очевидним, з огляду на те, що ОСОБА_4 по даний момент користується виключно своїм власним легковим автомобілем, а транспортний засіб марки OPEL VIVARO, який є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у останньої відсутній і, відповідно, ОСОБА_4 не здійснює користування автомобілем та не надає ОСОБА_3 можливості ним користуватися. На вимогу надати ОСОБА_3 автомобіль, як іншому співвласнику, ОСОБА_4 з насмішкою повідомила, що його у неї вже немає і відмовилася зазначити, де і в кого знаходиться транспортний засіб. На момент набрання законної сили ухвалою Теофіпольського районного суду по справі №685/103/22, ОСОБА_4 була власницею автомобіля марки ОPEL VIVARO, VIN: НОМЕР_3 , 2017 р.в., р.н. НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , цей автомобіль, вона намагалася відчужити із використанням веб-сайту http://auto.ria.com/uk/, а також через торговий майданчик вживаними автомобілями «Cool auto» (м.Хмельницький). Зазначивши у повідомленні персональні дані ОСОБА_4 , місця її можливого проживання та роботи, ОСОБА_3 вважає, що своїми діями ОСОБА_4 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.388, ст.382 КК України, та, процитувавши ці норми закону, а також зміст ст.214 КПК України, ОСОБА_3 просив: внести до ЄРДР відповідні відомості про вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.388, ч.1 ст.382 КК України; розпочати розслідування та через 24 години, з моменту внесення таких відомостей, надати йому витяг з ЄРДР.»

За результатом розгляду зазначеного повідомлення, ОСОБА_3 було скеровано лист №4758/121/119/04-2023 від 14.09.2023 р., який фактично свідчить про той факт, що відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, за повідомленням ОСОБА_3 , внесені не були.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Згідно з ч.2 ст.214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається (ч.4 ст.214 КПК України).

До Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема, має бути внесено короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п.п.4, 5 ч.5 ст.214 КПК України).

Із цими приписами Кримінального процесуального закону кореспондуються викладені у п.2 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора №298 від 30.06.2020 норми, згідно з якими відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4, 5 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Аналіз змісту положень ст. 214 КПК України свідчить, що повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомлених потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наділені слідчий, дізнавач, прокурор.

Приписи ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 818/1526/18 у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Наведене дає підстави для висновку про те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про кримінальне правопорушення є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність ознак кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За приписом ч.1 ст.11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Отже, вирішальним чинником для внесення до ЄРДР відомостей за повідомленням, є саме наявність у цьому повідомленні обставин, що свідчать про кримінальне правопорушення, а не вказана автором назва поданого документу.

Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2019 у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) вказав: «...положеннями ст. 3 КПК визначено, що кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується, серед іншого, закриттям кримінального провадження. Якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.....».

Отже, ініціювати процедуру кримінального переслідування та застосувати державний механізм для здійснення досудового розслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, та є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.

На думку слідчого судді, у повідомленні ОСОБА_3 від 02.08.2023 р. викладені факти, які за своїм змістом та суттю не є повідомленням про вчинення кримінальних правопорушень, зокрема й тих, які передбачені ч.1 ст.388, ч.1 ст.382 КК України, оскільки це повідомлення не містить об`єктивних даних, які підтверджували би реальність конкретної події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, зокрема, зі змісту вказаного повідомлення не вбачається, що у випадку, про який повідомляв ОСОБА_3 , мали місце саме умисні: невиконання судового рішення, яке набрало законної сили; незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, зокрема, й не зазначав ОСОБА_3 у своєму повідомленні про те, протягом якого часу рішення, яке набрало законної сили, саме умисно не виконується ОСОБА_4 , і в чому це невиконання полягає (відмова виконати судове рішення чи ухилення від його виконання), окрім того, не вказував заявник у своєму повідомленні коли, де та які саме незаконні дії були умисно вчиненні ОСОБА_4 відносно належного їй майна, на яке було накладено арешт), не містить це повідомлення й конкретних фактичних даних, які б свідчили про існування обставин, що дають підстави для кваліфікації дій особи за відповідною статтею Кримінального кодексу України. Аргументи ОСОБА_3 про можливе вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.388 КК України, фактично ґрунтуються на його власній оцінці та зводяться до незадоволення і суб`єктивної незгоди ОСОБА_3 із фактом неповернення йому ОСОБА_4 транспортного засобу, який перебуває у їх спільній власності та доля якого, очевидно, ще не була вирішена в ході розгляду цивільної справи щодо поділу майна подружжя. Однак, ні повідомлення ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, ні долучені до цього повідомлення документи, жодним чином не свідчать про те, що ОСОБА_4 , знаючи про існування будь-якого рішення суду, яке набрало законної сили, та маючи реальну можливість виконати це рішення, саме умисно його не виконує, тобто, відмовляється виконати судове рішення або ухиляється від його виконання, а також про те, що ОСОБА_4 , саме після накладення арешту на належний їй та ОСОБА_3 транспортний засіб, вчинила будь-які незаконні дії щодо цього арештованого майна. До того ж, саме твердження ОСОБА_3 , викладене у його скарзі та в означеному повідомленні про вчинення, на його думку, ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.388 КК України, недостатнє для того, щоб розпочати досудове розслідування, адже, досудове розслідування розпочинається саме на підставі фактів, які реально свідчать саме про вчинення кримінального правопорушення.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року, суд висловив позицію, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

З огляду на викладене, представник органу досудового розслідування обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 у внесенні відповідних відомостей до ЄРДР.

Слідчий суддя не вбачає підстав для внесення відомостей за повідомленням ОСОБА_3 до ЄРДР. Ініціювання кримінального переслідування щодо особи, за встановлених обставин, є необґрунтованим засобом кримінально-правового примусу та не відповідає приписам кримінального процесуального закону.

Враховуючи викладене, а також те, що уповноваженими особами Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, у даному випадку, не була допущена бездіяльність, яка б виразилась у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, про яку йдеться у поданій ОСОБА_3 скарзі, тому у задоволенні цієї скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 110, 214, 303- 307, 309, 395 КПК України,-

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя