Провадження № 1-кс/752/7246/23
У Х В А Л А

12.10.2023 року слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання ст.слідчого Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві ОСОБА_3 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002354 від 06.08.2023 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,

в с т а н о в и в:

ст.слідчий Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором Голосіївської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_4 , звернувся до суду з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002354 від 06.08.2023 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, на квартиру АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Клопотання обґрунтовано тим, що Слідчим відділом Голосіївського УП ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002354 від 06.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 05 серпня 1997 року на Київській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, а саме кв. АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 , продали, а ОСОБА_5 придбав вищезазначену квартиру за 15000 грн.

Відповідно до правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності фізичних та юридичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31 (далі- Правила №56), в редакції, що діяла на момент укладання договору купівлі-продажу спірного майна, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою (п. 6 Додатку 1 Правил).

03 квітня 2001 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру у Київському міському бюро технічної інвентаризації та отримано реєстраційне посвідчення, про що зроблено запис в реєстрову книгу за № Д 289-253 за реєстровим № 3689, порядок реєстрації визначений Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 09.06.1998 р. за № 121, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за № 399/2839, в редакції, що діяла на момент реєстрації договору купівлі-продажу майна, передбачали таку підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою (п. 9 Додатку 1 до Інструкції).

В подальшому, ОСОБА_5 надав право користування квартирою подружжю - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

У 2012 році у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 назрів план по заволодінню квартири

АДРЕСА_1 , який вони намагались реалізувати разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 через судові інстанції, визнавши за собою у судовому порядку право власності на майно.

Так, у 2012 році ОСОБА_10 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з вимогами до ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , треті особи: Акціонерне товариство «Український інноваційний банк», Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 (цивільна справа № 2601/9337/12, провадження по справі № 2/752/186/13, об`єднане в одне провадження з цивільною справою № 2601/22887/12, провадження по справі № 2/752/956/13), рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_10 - задоволено, а рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року у справі № 2601/22887/12, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2015 року - скасовано, у позові ОСОБА_10 - відмовлено.

В подальшому реалізуючи свій намір, у серпні 2016 року ОСОБА_10 в інтересах якої діяла ОСОБА_13 , звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , третя особа - ОСОБА_11 , про визнання права власності за набувальною давністю при цьому, ОСОБА_5 , як власника квартири, навіть не було залучено до розгляду справи.

Під час розгляду справи Відповідачі - ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , визнали позовні вимоги, що стало підставою для ухвалення рішення Голосіївським районним судом міста Києва від 28 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року у цивільній справі

№ 752/11761/16-ц про визнання за ОСОБА_10 права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

На підставі ухвалених у справі судових рішень, ОСОБА_10 проведено державну реєстрацію права власності, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

№ 207082819 від 17.04.2020р.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями ОСОБА_5 подано касаційну скаргу, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у цій же справі, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року - скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_7 , ОСОБА_9 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Крім того, у зазначеній постанові Верховним Судом зроблено правовий висновок, про те, що передбачені статтею 216 ЦК України правові наслідки недійсного правочину (договору купівлі-продажу, на підставі якого за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на спірну квартиру) у встановленому законом порядку не застосовані, тобто він залишається титульним власником спірного майна.

У 2017 році ОСОБА_10 , звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з вимогою до ОСОБА_5 , Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (квартирою АДРЕСА_1 ), про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстрації, за наслідком розгляду справи рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07.12.2020 року, що набрало законної сили 08.01.2021р. у справі № 752/216/17 у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

04.06.2020 року, ОСОБА_5 через свого представника, на підставі постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року звернувся до Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - ОСОБА_14 та скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_10 та 18.06.2020р. було зареєстровано за ОСОБА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вищевказану квартиру (номер запису про право власності/довірчої власності: 36945082; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 213078404 від 18.06.2020р.

У жовтні 2020 року, вже ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , від імені яких діяла адвокат ОСОБА_13 , звернулись з позовом до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації) про скасування рішення державного реєстратора, припинення права, визнання права власності та вилучення запису про право власності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.09.2022 р. у справі

№ 752/19742/20, позов ОСОБА_15 , ОСОБА_9 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про скасування та вилучення запису про право власності задоволено частково, вирішено:

-скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Києва ОСОБА_14 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52725087 від 18.06.2020р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 );

-визнати припиненими будь-які речові права ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_2 ;

-скасувати державну реєстрацію будь-яких речових прав ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат загальною площею 94,75 кв. м., житловою площею 57,70кв.м;

-визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_15 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_3 ) по 1/2 частині за кожним;

- в іншій частині у позові відмовлено.

ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08.09.2022р. у справі № 752/19742/20 подано апеляційну скаргу, проте на теперішній час існує реальна загроза прийняття судом рішення, яким ОСОБА_5 буде повторно позбавлений законного права володіння квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

З метою недопущення незаконного відчуження квартири кв. АДРЕСА_1 слідчий просить задовольнити клопотання та накласти арешт на зазначене нерухоме майно.

Крім того, слідчий зазначає про недоцільність виклику у судове засідання власника майна, на яке спрямоване накладення арешту, оскільки не виключено, що дізнавшись про вирішення питання стосовно накладення арешту на майно, власник зможе продати/подарувати/передати дане майно, що в подальшому негативно вплине на хід досудового розслідування за даним фактом.

Слідчий в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд клопотання у його відсутність.

Власник майна в судове засідання не викликалась на підставі положень ст. 172 КПК України.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Слідчим суддею встановлено, що Слідчим відділом Голосіївського УП ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002354 від 06.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Ст.слідчий Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором Голосіївської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_4 , звернувся до суду з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002354 від 06.08.2023 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, на квартиру АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , і на заволодіння якою спрямовано кримінальне правопорушення.

Відповідно до положень ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

В силу положень ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", "Кушоглу проти Болгарії"). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Звертаючись до суду слідчий просить накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження майна, на заволодіння яким може бути спрямовано кримінальне правопорушення.

Однак, матеріали клопотання не містять доказів, які б давали слідчому судді вважати, що існує подія злочину.

Як вбачається з матеріалів, поданих до клопотання, між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 тривалий час існує спір щодо права власності та права користування квартирою АДРЕСА_1 , який розглядається судами в порядку цивільного судочинства, на що посилається і сам ОСОБА_5 .

Тобто, в даному випадку існує цивільно-правові спір щодо об`єкту нерухомого майна.

Крім того, як вбачається з письмових доказів, долучених до матеріалів клопотання рішенням Апеляційного суду м.Києва від 02.12.2015 р. було встановлено, що ОСОБА_5 не набув будь-яких прав на зазначену квартиру і здійснив реєстрацію прав на підставі нікчемного правочину, а отже він не може ставити питання про незаконне заволодіння зазначеним майном.

Заходи забезпечення кримінального провадження (заходи кримінально-процесуального примусу) ? це передбачені кримінально-процесуальним законом процесуальні засоби державно-правового примусу, що застосовуються уповноваженими на те органами (посадовими особами), які здійснюють кримінальне провадження, у чітко визначеному законом порядку стосовно осіб, котрі залучаються до кримінально-процесуальної діяльності, з метою досягнення дієвості кримінального провадження (для запобігання та припинення неправомірних дій, забезпечення виявлення та закріплення доказів тощо).

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

З огляду на встановлені обставини, слідчий суддя не вбачає правових підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 з огляду на відсутність будь-яких доказів, що підтверджують наявність події злочину та порушення законних прав ОСОБА_5 , оскільки застосування таких заходів забезпечення кримінального провадження не буде спрямовано на досягнення мети і дієвості кримінального провадження.

Керуючись вимогами ст. ст.131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в:

у задоволенні клопотання ст.слідчого Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві ОСОБА_3 , погоджене прокурором Голосіївської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002354 від 06.08.2023 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення.

Слідчий суддя