ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000708 від 07.07.2023 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Луцька, Волинської області, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, працює, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст.89 КК України раніше не судимий

визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт з відбуванням покарання не більше 4 годин на день, вид яких визначають органи місцевого самоврядування

Згідно вироку суду рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2017 року у цивільній справі №161/15407/16-ц, ОСОБА_7 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_10 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 800 (вісімсот) гривень щомісячно, починаючи з 18.11.2016 року і до досягнення ОСОБА_11 повноліття.

Однак, ОСОБА_7 , достеменно знаючи про обов`язок сплачувати аліменти, будучи дієздатною та працездатною особою, маючи доходи як з офіційних, так і з неофіційних джерел, заходів, спрямованих на погашення заборгованості не вживав, чим свідомо, злісно ухилився від сплати аліментів, встановлених рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області, в період часу з 16.05.2017 року по 30.06.2023 року включно, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів, яка згідно інформації відділу ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за період з 18.11.2016 року по 30.06.2023 року становить 86939 гривень 07 копійок, тобто у розмірі, що в сукупності перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Своїми умисними діями, що виразились у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення (проступок), передбачене ч.1 ст.164 КК України (а.с.50-51).

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вказує на те, що не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, апеляційна скарга подається у зв`язку із незгодою із призначеним покаранням ОСОБА_7 і вважає вирок в цій частині незаконним, необгрунтованим та не вмотивованим, таким, що не відповідає матеріалам справи та дійсним обставинам події.

Вказує на те, що ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав частково, пояснив, що він привозив гроші потерпілій додому, але розписок стосовно передачі таких грошових коштів не брав, надіючись на порядність колишньої дружини. Він працював неофіційно, мав невеликий дохід. Тому всі грошові кошти, які він мав можливість передати ОСОБА_10 , він передавав. Лише з даних підстав обвинувачений визнав свою вину частково.

Крім того, дружина ОСОБА_10 - ОСОБА_12 є інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №342336 від 08.09.2023 року. Дружина ОСОБА_7 потребує коштів на лікування у зв`язку із хворобою, що стала підставою для встановлення групи інвалідності.

Дана обставина є пом`якшуючою обставиною у розумінні п.5 ч.1 ст.66 КК України - вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. Крім того, відповідно до ч.2 ст.66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Тому ОСОБА_7 змушений допомагати та підтримувати фінансово як свою дружину ОСОБА_12 , так і виплачувати аліменти ОСОБА_10 на утримання своєї доньки ОСОБА_13 , 2008 року народження.

Свої обов`язки по утриманню як своєї дружини, так і по сплаті аліментів на утримання своєї доньки ОСОБА_13 2008 року народження, ОСОБА_7 виконував добросовісно, незважаючи на те, що протягом тривалих періодів він працював неофіційно, що позначалося на рівню доходів.

Таким чином, вважає призначене ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що є підставою для зміни вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.09.2023 року із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому.

Просить вирок змінити, шляхом пом`якшення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України (а.с.56-59).

На адресу Волинського апеляційного суду 09.11.2023 року від прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_14 надійшли заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого. Вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Доводи захисника обвинуваченого вважає неаргументованими, а покарання, призначене судом першої інстанції таким, що відповідає вимогам стст.50, 65 КК України та є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як самим ОСОБА_7 , так і іншими особами нових кримінальних правопорушень. А тому вирок суду першої інстанції вважає таким, що відповідає вимогам закону, є обгрунтованим та вмотивованим. Просить відмовити у задоволенні апеляційні скарги захисника обвинуваченого, а вирок - залишити без змін (а.с.85-86).

Також на адресу Волинського апеляційного суду 14.11.2023 року від потерпілої ОСОБА_10 надійшли заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого. Вказує на те, що призначаючи покарання ОСОБА_7 . Луцький міськрайонний суд Волинської області дослідивши надані докази, як стороною обвинувачення так і строковою захисту, врахував їх безпосередньо при ухваленні вироку, що відповідає ступеню тяжкості вчинення кримінального правопорушення, особі винного та всі обставини, як могли б пом`якшити та обтяжити покарання та призначив необхідне, на даний час і достатнє покарання ОСОБА_7 у вигляді 120 годин громадських робіт, з відбуванням покарання не більше 4 годин на день, вид яких визначають органи місцевого самоврядування. Просить суд розглядати апеляційну скаргу, подану захисником обвинуваченого на вирок суду від 25.09.2023 року без її участі, представляти її інтереси, як потерпілої, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної та майнової шкоди, буде її представник. Просить вирок залишити без змін (а.с.88-92).

В судове засідання не з`явилася потерпіла ОСОБА_10 , хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. У поданих запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла просила апеляційну скару розглядати без її участі. Учасники кримінального правопорушення, які з`явилися в судове засідання, не заперечували, щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілої. Неприбуття потерплої не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, який просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; представника потерпілої, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у умисному протиправною діянні, які виразились у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) та кваліфікація його дій за ч.1 ст. 164 КК України є правильними та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Водночас, щодо доводів захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості та про наявність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 при призначенні покарання положень ст.69 КК України то вони є безпідставними та не обгрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відносяться до категорії кримінальних проступків, обставини його вчинення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, та обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того судом першої інстанції при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 в силу ст.89 КК України раніше не судимий (а.с.40), в установах міста на обліку не перебуває (а.с.38, 39), має неповнолітню дитину, працює.

Суд першої інстанції з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його відношення до скоєного, думки потерпілої, відсутності обставин, що пом`якшуючих та обтяжують покарання, прийшов до вірного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе в умовах без ізоляції його від суспільства та що йому необхідно призначити покарання у вигляді громадських робіт.

Апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Судом першої інстанції при ухваленні вироку не знайдено підстав для застосування до ОСОБА_7 при призначення покарання положень ст.69 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що обвинувачений вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково, оскільки аліменти сплачував частково, виплачуючи такі кошти безпосередньо потерпілій, без розписок про передачу коштів, апеляційний суд зазначає наступне.

Допитана в ході судового розгляду суду першої інстанції потерпіла вказала, що за весь період жодних проплат (отримання грошових коштів) від ОСОБА_7 не було. Дані твердження потерпіла підтвердила апеляційному суду і поданими запереченнями на апеляційну скаргу.

Разом із тим, під час усього судового розгляду обвинувачений посилався на відсутність у нього постійного місця роботи, як причину не виконання свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дитини.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7 згідно наказу ТОВ «КРОМБЕРГ ЕНД ШУБЕРТ УКРАЇНА ЛУ» №2064-к/тр від 01.08.2022 року був прийнятий на посаду укладальника-пакувальника відділу логістики, перебував у трудових відносинах з 02.08.2022 року по 12.07.2023 року та був звільнений за власним бажанням згідно наказу № 1143-к/тр від 07.07.2023 року (а.с.32)

Крім цього, ОСОБА_7 на обліку у територіальних підрозділах Волинського обласного центру зайнятості не перебував (а.с.41), на обліку в департаменті соціальної політики як одержувач державних соціальних допомог та компенсацій не перебував (а.с.42), в закладах охорони здоров`я міста Луцька та Луцького району не лікувався (а.с.43), що свідчить про те, що останній був працездатним, однак заходів щодо пошуку роботи не вживав.

Щодо доводів апелянта про те, що обвинувачений не міг сплачувати аліменти на утримання дитини у зв`язку зі збігом складних особистих, сімейних та інших обставин, посилаючись на захворювання дружини ОСОБА_10 - ОСОБА_12 , то апеляційний суд зазначає наступне.

Дружині ОСОБА_10 - ОСОБА_12 згідно висновку медико-соціальної експертної комісії встановлено другу групу інвалідності (а.с.61). Однак в ході усього судового розгляду, як суду першої так і апеляційної інстанцій стороною захисту не надано жодного документу та будь якого доказу (чеки чи інші платіжні документи), що свідчили б про купівлю саме ОСОБА_7 ліків для ОСОБА_12 чи оплату ним вартості обстеження чи лікування останньої.

Апеляційний суд звертає увагу, що об`єктом даного кримінального правопорушення є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.

Відповідно до ст.ст.18. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»). Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини(ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» ).

Згідно положень ч.1 ст.З Конвенції ООН, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного Кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст.51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі (ст.180) та гарантується Державою, в свою чергу, ст.15 Сімейного Кодексу чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

При цьому діяння можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.

Про злісний характер ухилення від сплати аліментів також можуть свідчити: тривалість ухилення (приміткою до ст.164 КК України передбачено, виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів) тощо.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своєму рішенні від 30.04.2020 року у справі № 283/1309/17.

Посилання апелянта, що обвинувачений ОСОБА_7 частково сплачував аліменти, тому в його діях відсутнє злісне ухилення, не заслуговують на увагу апеляційного суду, адже доказів здійснення таких платежів стороною захисту надано не було. Твердження про те, що він не мав змоги платити аліменти через відсутність роботи, також не слід брати до уваги, оскільки вказана обставина ні в якому разі не звільняє ОСОБА_7 від обов`язку утримання дитини. Будучи обізнаним про наявність заборгованості, обвинувачений на протязі майже шести років не вживав жодних заходів для усунення негативних наслідків, спричинених його діями.

Апеляційний суд вважає, що пом`якшити покарання ОСОБА_7 , як цього просить захисник обвинуваченого, неможливо, оскільки для застосування судом ст.69 КК України необхідна наявність сукупності кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. У той час, в ході судового розгляду таких обставин не встановлено. Відтак, підстави для застосування ст.69 КК України відсутні.

Призначене судом першої інстанції покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, призначене покарання є достатнім для досягнення мети такого покарання, співмірним протиправному діянню і є явно справедливим та відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Усі доводи захисника обвинуваченого, які викладені в апеляційній скарзі, і були надані обвинуваченим та його захисником під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді