Провадження №1-кп/127/792/20
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового процесу: представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.03.2020 за № 0000626, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Зозів Липовецького Району Вінницької області, громадянина України, непрацюючого, пенсіонера, вдівця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

19.03.2020 біля 16.20 год. ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки Renault, д.н. НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Д. Нечая в м. Вінниці по вул. Тиврівське шосе зі швидкістю біля 76.9-82.2 км/год, перевищивши максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті, в районі перехрестя з вул. Я. Мелешка не врахував дорожню обстановку, наявність обмежувальних бетонних конструкцій та відповідної дорожньої розмітки, не дотримався безпечного бокового інтервалу. Внаслідок зазначених дій ОСОБА_5 допустив дотичне зіткнення з автомобілем марки Кіа, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у попутному напрямку, з одночасним наїздом на бетонну конструкцію острівця безпеки. Після первинного зіткнення зазначених вище транспортних засобів відбувся некерований рух автомобіля марки Renault з наїздом на технічно справний автомобіль марки Toyota, д.н. НОМЕР_3 , який стояв припаркований без водія, а автомобіль марки Кіа виїхав на правий тротуар, де допустив наїзд на паркан.

Водій ОСОБА_5 порушив вимоги пунктів 11.1, 11.2, 12.4 та 13.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), згідно з якими:

пункт 11.1 кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16, 5.17.1, 5.17.2, а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними;

пункт 11.2 на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом;

пункт 12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;

пункт 13.1 водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП):

пасажир автомобіля марки Renault ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми: закрита черепно-мозкова травма: садно в лобній ділянці, рана та садно на правій брові, синці в лівій очній ділянці, на шиї зліва з переходом на потиличну ділянку, субдуральні нашарування зліва, субарахноїдальні крововиливи, забиття лівої скроневої долі головного мозку, перелом лівої виличної кістки, крововиливи в слизову оболонку лівої щоки; закрита травма грудної клітки: переломи 3-5 ребер зліва, 2-8 ребер справа; закритий перелом правого плеча; відкриті уламкові переломи правого та лівого стегна, кісток правої та лівої гомілки, синці та садна на кінцівках; дані травми мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, смерть ОСОБА_8 настала від сполучної травми тіла, яка ускладнилась травматичним шоком важкого ступеню та розвитком двобічної пневмонії;

водій ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої хребетно-спинномозкової травми компресійний перелом тіл Th12, L1 (12-го грудного і 1-го поперекового хребців) І ступеню без порушення функцій спинного мозку, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Порушення вимог пунктів 11.1, 11.2, 12.4 та 13.1 ПДР водієм ОСОБА_5 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками ДТП.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав, суду пояснив, що 19.03.2020 сестра подзвонила, щоб вони поїхали на дачу. Після того, як вони попрацювали на дачі, вони вирішили заїхати на кладовище. Коли вони їхали біля заправки, він побачив, що якийсь автомобіль його обігнав, а що відбулось далі не пам`ятає. Подія відбулась біля 16.30 год. починало темніти.

В автомобілі були дружина та його сестра.

Потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що 19.03.2020 біля 17-ї год. він їхав з м. Вінниці в напрямку смт. Вороновиці по Тиврівському шосе. Він виїхав на світлофорі, повернув праворуч та продовжив рух від заправки Shell до заправки СТС. Він перестроївся у лівий ряд, оскільки попереду була перешкода. Ззаду на великій швидкості рухався червоний автомобіль, тому він почав перестроюватись праворуч, але не встиг і відчув удар, після чого машину почало тягнути праворуч.

Червоний автомобіль допустив зіткнення з відбійником, після чого вдарило його автомобіль. Від отриманого удару його автомобіль почало тягнути вправо і він зіткнувся зі стіною при в`їзді в авторинок. Червоний автомобіль після цього зіткнення вдарив автомобіль Toyota, який був припаркований.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він очевидцем події не був. Внаслідок ДТП загинула його бабуся, яка була в автомобілі під керуванням дідуся. Дідусь з бабусею їхали на кладовище. На місці події дідусь нічого не розповідав, а потім говорив, що нічого не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона разом з ОСОБА_11 та його дружиною їхали машиною на кладовище. Про обставини події вона не пам`ятає, пам`ятає лише, що на кладовище вона не потрапила, натомість потрапила до лікарні. Що сталося вона не пам`ятає, за яких обставин вона потрапила у лікарню також. У день госпіталізації її відпустили додому.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що подію ДТП він не бачив, оскільки був в офісі. Вийшовши з офісу, він побачив розбитий автомобіль марки Renault, в якому на пасажирському сидінні була жінка і за кермом жінка, а на дорозі лежав чоловік. Моменту зіткнення він не бачив, вийшов з офісу, щоб їхати додому. Він так зрозумів, що жінка, яка сиділа ззаду, від удару перелетіла на переднє сидіння. Лобове скло автомобіля було розбите, чоловік через нього вилетів на дорогу.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) дослідив докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами, а саме:

-протокол огляду ДТП від 19.03.2020, відповідно до якого оглянуте місце події, зафіксована обстановка, розташування транспортних засобів, виявлені у них пошкодження, слідова інформація;

-висновок № 794 від 24.03.2020, згідно з яким при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_5 методом газово-рідинної хроматографії наявність метилового, етилового спиртів, а також пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено;

-висновок експерта № 795 від 31.03.2020, відповідно до якого при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_7 методом газово-рідинної хроматографії наявність метилового, етилового спиртів, а також пропилового, бутилового, амілого спиртів та їх ізомерів не виявлено, наявність в крові похідних барбітурової кислоти, 1,4-бензодіазеену та фенотіазину, алкалоїдів групи опію, тетрагідроканабінолу, а також ефедрину та ефедрону не виявлено;

-протокол огляду місця події від 24.03.2020, згідно з яким в приміщенні моргу оглянутий труп ОСОБА_8 , який у подальшому направлений на СМЕ;

-висновок експерта № 285 від 25.03.2020, відповідно до якого з медичної карти випливає, що ОСОБА_8 поступила на лікування 19.03.2020 о 17.35 год., доставлена бригадою швидкої допомоги № 33 з діагнозом при госпіталізації: політравма, ЗЧМТ, забій головного мозку, забій грудної клітки, тупа травма живота, закритий перелом правої плечової кістки, перелом правого та лівого стегна; зі слів БШМД хвора постраждала внаслідок ДТП, була пасажиркою; 19.03.2020 о 18.15-20.00 виконана операція: ПХО відкритих переломів правого стегна, правої гомілки, лівого стегна та лівої гомілки, накладання апаратів зовнішньої фіксації; в подальшому стан хворої був вкрай важкий, нестабільний, без видимої динаміки; 23.03.2020 о 20.10 констатована біологічна смерть, лікарями виставлений діагноз заключний клінічний: політравма, відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, внутрішньо-черепний крововилив? закрита травма грудної клітки та живота, контузія легень, відкриті уламкові переломи правого та лівого стегна, правої та лівої гомілки; садна кистей, травматичний шок ІІІ, вентиляційно-асоціативна двобічна пневмонія, гостра постгеморагічна анемія, набряк та дислокація головного мозку, набряк легень, гостра серцево-судинна недостатність, гостра дихальна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, ожиріння ІІ ст.; при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 виявлена політравма: закрита черепно-мозкова травма: садно в лобній ділянці, рана та садно на лівій брові, синці в лівій очній ділянці, на шиї зліва з переходом на потиличну ділянку, субдуальні нашарування зліва, субарахноїдальні крововиливи, забиття лівої скроневої долі головного мозку, перелом лівої виличної кістки, крововиливи в слизову оболонку лівої щоки; закрита травма грудної клітки: переломи 3-5 ребер зліва, 2-8 ребер справа; закритий перелом правого плеча; відкриті уламкові переломи правого та лівого стегна, кісток правої та лівої гомілки; синці та садна на кінцівках; дана травма виникла від дії тупих твердих предметів, можливо, 19.03.2020, незадовго до поступлення в стаціонар, при травмуванні об деталі салону автомобіля під час ДТП, як це вказано в медичній картці, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та стоїть в причинному зв`язку зі смертю;

-висновок експерта № 228 від 10.04.2020, згідно з яким на момент експертного огляду гальмівна система автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , знаходиться у працездатному стані, у деталях та вузлах автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено; на момент експертного огляду рульове керування, ходова частина автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , знаходиться в технічно несправному та непрацездатному стані; у деталях та вузлах рульового керування, ходової частини автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б могли виникнути до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля не виявлено, зазначені несправності виникли в процесі розвитку події ДТП;

-висновок експерта № 78 від 03.04.2020, відповідно до якого вартість відновлювально-ремонтних робіт автомобіля Кіа, д.н. НОМЕР_2 , 2013 року виготовлення, відповідно до механічних пошкоджень станом на 03.04.2020 становить 197300,12 грн.; сума матеріального збитку, спричинена власнику автомобіля марки Кіа, д.н. НОМЕР_2 , 2013 року виготовлення, відповідно до технічного стану та строку експлуатації даного автомобіля станом на 03.04.2020 становить 99363,67 грн;

-протокол огляду предмету від 14.04.2020, згідно з яким оглянутий диск з камер спостереження, на якому зафіксоване зіткнення автомобілів;

-висновок експерта № 491/503 від 12.06.2020, відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлені об`єктивні ознаки тілесного ушкодження: забійна рана підобідньої ділянки праворуч, вказане тілесне ушкодження у ОСОБА_10 за давністю утворення відповідає терміну 19.03.2020, за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

-висновок експерта № 505/556/625 від 22.06.2020, згідно з яким з наданих медичних документів у ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження: закрита хребетно-спинно-мозкова травма компресійні переломи тіл Th12, L1 (12-го грудного, 1-го поперекового хребців) І ступеню, без порушення функцій спинного мозку; дані тілесні ушкодження у ОСОБА_7 виникли від дії тупого твердого предмету (предметів), по давності можуть відповідати 19.03.2020, за ступенем тяжкості за своїм характером належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості;

-висновок експерта № 3881/3882/20-21 від 23.06.2020, відповідно до якого в згаданій дорожній ситуації водій автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_13 повинен був керуватись технічними вимогами п. 11.1, 11.2, 12.4, 13.1 ПДР; водій автомобіля Кіа, д.н. НОМЕР_4 , ОСОБА_7 повинен був керуватись технічними нормами п. 12.4, 11.2, 12.3 ПДР; швидкість автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , в заданій дорожній ситуації складала величину не менше 76.9-82.2 км/год; експертним шляхом визначити швидкість руху автомобіля Кіа не визнається за можливе, відповідно до запису з камери спостереження швидкість автомобіля Кіа, д.н. НОМЕР_2 , в заданій дорожній ситуації складала величину не менше швидкості руху автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , (76.9-82.2 км/год) та могла складати величину близько 65-70 км/год, про що є відомості у матеріалах кримінального провадження; зіткнення автомобілів сталося на лівій смузі руху по напрямку на с. Лука-Мелешківська; покази водія автомобіля Кіа, д.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 щодо механізму ДТП, а саме при його прямолінійному русі на його смугу зміщався автомобіль Renault, враховуючи деформації кузовів автомобілів, їх післяаварійне розташування, слідову інформацію, виявлені під час ОМП, та наявні записи з відеокамер спостереження, технічно обґрунтовані; оскільки автомобіль Renault наздоганяв автомобіль Кіа, який рухався у лівій смузі руху, попередження даного зіткнення від дій водія ОСОБА_7 не залежало; в заданій дорожній ситуації практична можливість у водія автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_13 попередити дане ДТП заключалась у виконанні ним технічних норм п. 11.1, 11.2, 12.4, 13.1 ПДР; в заданій дорожній ситуації в діях водія автомобіля марки Кіа, д.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 невідповідностей вимогам ПДР, які б знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної події ДТП, не вбачається; в заданій дорожній ситуації в діях водія автомобіля Renault, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_13 вбачається невідповідність технічним нормам вимог п. 11.1, 11.2, 12.4, 13.1 ПДР, для виконання норм яких у нього не було перешкод технічного характеру.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілих, свідків, надані суду стороною обвинувачення докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Обвинувачений ОСОБА_5 винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав, однак суду повідомив, що обставини події він не пам`ятає. Свідок ОСОБА_10 пасажир керованого обвинуваченим автомобіля в судовому засіданні також повідомила, що про обставини ДТП вона не пам`ятає. При цьому суд за клопотанням сторони захисту допитав свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні повідомив, що на час ДТП він перебував у офісі, а коли вийшов, його автомобіль був пошкоджений, також побачив пошкоджені автомобіля та поліцію. Потерпілий ОСОБА_9 також у судовому засіданні зазначив, що він не був очевидцем ДТП, про її обставини знає з матеріалів кримінального провадження. Тому, інформативними щодо встановлення обставин ДТП є показання потерпілого ОСОБА_7 та надані сторонами письмові докази документи та запис з камер зовнішнього спостереження.

Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні надав чіткі та послідовні показання щодо обставин виникнення події ДТП. Зазначені показання потерпілого, як зазначено у висновку експерта № 3881/3882/20-21 від 23.06.2020, технічно достовірні. Крім того, суд оглянув запис з камер спостереження, на якому зафіксована подія ДТП.

Захисник обвинуваченого, виступаючи в судових дебатах, зауважив, що ряд доказів, які надані стороною обвинувачення в якості доказів винуватості його підзахисного, не можуть бути прийняті судом до уваги. Зокрема, захисник зауважив, що у протоколі огляду трупа відсутнє посилання на особу, яка провела такий огляд.

Оцінюючи зазначені доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 15.06.2021 (справа № 204/6541/16-к) ВС зазначив, що порушення порядку отримання доказів, яке призводить до їх недопустимості, визначається правилами допустимості доказів, передбаченими главою 4 § 1 КПК та іншими статтями КПК, в яких такі правила сформульовані. При цьому ВС визнавав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Таким чином, як зазначив ВС, сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді.

Відповідно до частини 1 статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме відомості (фактичні дані), які отримані саме завдяки такому порушенню. Тобто закон вимагає встановити прямий причиновий зв`язок між порушенням прав людини і отриманими доказами.

ВС зазначив, що не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів. Необґрунтовано тривале тримання під вартою або погані умови утримання можуть становити серйозне порушення фундаментальних прав особи, однак самі собою не впливають на допустимість доказів, отриманих під час кримінального провадження.

Тому, навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак це порушення прямо не впливало на отримання доказу, а лише співпадало у часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримані «внаслідок» такого порушення.

Отже, як зазначив ВС, для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів.

У постанові від 17.10.2023 (справа №455/844/16-к) ВС зазначив, що докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами.

В ході судового розгляду справи обставини, які б свідчили про наявність правових підстав для визнання наданих стороною обвинувачення доказів недопустимими відповідно до приписів статті 87 КПК, суду надані не були. Саме тому надані суду докази мають бути оцінені згідно з правилами оцінки доказів, які визначені главою 4 розділу І КПК. А тому з урахуванням показань потерпілого ОСОБА_7 та наданих суду доказів у їх сукупності, суд вважає, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт недотримання ОСОБА_11 вимог пунктів 11.1, 11.2, 12.4, 13.1 ПДР.

За результатами судового розгляду суд встановив, що у ОСОБА_7 внаслідок ДТП були виявлені тілесні ушкодження середньої тяжкості, натомість у пасажира керованого ОСОБА_5 автомобіля ОСОБА_8 виникли тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у причинному зв`язку з її смертю.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що діяння ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а також спричинило потерпілому тілесне ушкодження, якщо воно спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин з необережності, винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав, однак зауважив, що не пам`ятає про перебіг події. Суд також враховує, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має тяжке онкологічне захворювання.

Отже, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, думку потерпілої, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 3 до 8 років.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення кримінального правопорушення, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до пункту 21 вищезазначеної Постанови від 23.12.2005 у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і з урахуванням особи винного.

Суд враховує, що у постанові від 08.02.2018 (справа № 361/2704/16-к) ВС звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Суд вважає за доцільне звернути увагу на висновки ВС, зроблені у постанові від 12.03.2019 у справі №495/9188/16-к. У зазначеній постанові ВС вказав, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. Крім того, у зазначеній постанові ВС вказав на те, що кримінальне правопорушення, передбачене статтею 286 КК, законодавець відніс до злочинів проти безпеки руху, тому в цьому питанні думка потерпілого щодо виду та розміру покарання не є вирішальною.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що саме грубе порушення водієм ОСОБА_5 ПДР призвело до ДТП з тяжкими наслідками, а саме до загибелі людини пасажира керованого ним автомобіля та спричинення тілесних ушкоджень водію іншого транспортного засобу. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що покарання без позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху ні обвинуваченим, ні іншими особами. Тому, зважаючи на приписи статей 50, 65 КК, з метою попередження спричинення ОСОБА_5 шкоди здоров`ю іншим особам внаслідок порушення ним вимог ПДР, суд вважає за доцільне застосувати до нього додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи, що внаслідок спричиненої ОСОБА_5 ДТП загинула людина, суд вважає за доцільне визначити обвинуваченому максимальний строк додаткового покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин з необережності. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_5 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк слід рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ОСОБА_5 судом окрім основного покарання у виді позбавлення волі призначене і додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Частиною третьою статті 55 КК регламентовано, що при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.

Відповідно до приписів статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК України з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Отже, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_5 судом звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд дійшов до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.

З наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_5 запобіжний захід під час досудового розслідування, а в подальшому судового розгляду справи застосований не був.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.

З наданих суду матеріалів випливає, що на речові докази на підставі ухвали слідчого судді від 24.03.2020 був накладений арешт, який необхідно скасувати.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК процесуальні витрати слід покласти на обвинуваченого.

До початку судового розгляду по суті потерпілий ОСОБА_7 звернувся до суду з цивільним позовом до ОСОБА_5 та ПрАТ «УТСК» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. У подальшому потерпілий відмовився від позовних вимог до ПрАТ «УТСК». Тому розгляду підлягають вимоги потерпілого в частині стягнення з ОСОБА_5 67399,12 грн. матеріальної шкоди, 60000 грн. моральної шкоди та 10000 грн. витрат на правничу допомогу.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК випливає, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона в даному випадку потерпілий повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому частиною першою статті 13 ЦПК визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В поданому позові потерпілий посилається на те, що внаслідок отриманих травм він поніс зазначені у позовній заяві витрати. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження понесених витрат потерпілий суду не надав. При цьому предметом судового дослідження був висновок № 78 від 03.04.2020, зі змісту якого випливає, що сума матеріального збитку, спричинена власнику автомобіля марки Кіа, д.н. НОМЕР_2 , 2013 року виготовлення, відповідно до технічного стану та строку експлуатації даного автомобіля станом на 03.04.2020 становить 99363,67 грн. Вище суд зазначив, що суд розглядає справу в межах позовних вимог. Отже, зважаючи на ту обставину, що потерпілий вважав за доцільне стягнути з обвинуваченого на його користь саме 67399,12 грн., суд вважає, що ці вимоги були належним чином обґрунтовані й мають бути задоволені.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Суд враховує, що абзацом другим частини третьої статі 23 ЦК визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано роз`яснення, згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

В якості обґрунтування заявлених позовних вимог потерпілий посилався на те, що внаслідок вчинення ДТП він отримав тілесні ушкодження та було пошкоджене належне йому майно.

Зі змісту частини першої статті 89 ЦПК випливає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому частиною третьою статті 89 ЦПК визначено, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи доводи потерпілого, викладені у позовній заяві та зазначені в судовому засіданні, суд враховує, що останнім відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, не мотивовано, з чого він виходив оцінюючи завдану йому моральну шкоду в розмірі 60000 грн. При цьому суд враховує характер вчиненого злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого, ступінь винуватості обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлені потерпілим позовні вимоги в частині відшкодування завданої йому моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

У заявлених позовних вимогах потерпілий ОСОБА_7 також просить стягнути з обвинуваченого витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн. На підтвердження понесення зазначених витрати суду надані договір та квитанція, відповідно до яких ОСОБА_7 сплатив 10000 грн. Отже, розмір понесених ОСОБА_7 витрат на правничу допомогу був документально підтверджений, а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- автомобілі марок Renault, д.н. НОМЕР_1 , який поміщені на спеціальний ГУНП у Вінницькій області (вул. Г. Арабея, 17, м. Вінниця) - повернути власникам або іншим уповноваженим особам;

- автомобіль Кіа, д.н. НОМЕР_2 , який переданий власнику або іншій уповноваженій особі залишити останньому;

- автомобіль марки та Toyota, д.н. НОМЕР_3 , який переданий власнику або іншій уповноваженій особі, залишити останньому;

- посвідчення водія НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_14 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 на автомобіль «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_7 , які приєднані до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2020, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь:

- держави 5957 (п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) гривень 33 копійки витрат на залучення експерта;

- ОСОБА_7 67399 (шістдесят сім тисяч триста дев`яносто дев`ять) гривень 12 копійок матеріальної шкоди та 30000 (тридцять тисяч) гривень моральної шкоди та 10000 (десять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: