Справа № 553/5829/22
№ провадження 1-кп/646/61/2023
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.09.2023 м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000632 від 16.07.2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 09.10.2008 Балаклійським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 309 КК України у вигляді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік; 11.08.2011 Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки; 17.04.2018 Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; 19.04.2021 Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України у вигляді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки, 02.02.2022 Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 71 КК України у вигляді 2 років 2 місяців обмеження волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 , будучи особою, раніше судимим за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, на шлях виправлення і перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив і знову вчинив корисливий злочин за наступних обставин.

31.05.2022, приблизно о 18 год. 00 хв., під час воєнного стану, оголошеного Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та введеного в дію Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, ОСОБА_4 , перебуваючи на автобусній зупинці напроти будинку № 21 по вулиці Достоєвського в місті Харків, побачивши на лавці мобільний телефон торгової марки «Xiaomi» моделі «Redmi 9-A» Sky Blue 2 GB RAM 32 GB ROM, IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 в чохлі зеленого кольору, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи на меті збагатитися за рахунок чужого майна, вважаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшов до лавки, взяв вищевказаний мобільний телефон вартість якого, згідно з висновку експертизи, складає 2 114 грн. 00 копійок, після чого з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, звернувши його на власну користь. Своїми злочинними діями ОСОБА_4 завдав потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на суму 2 114 грн. 00 копійок.

Потерпілий у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, претензій до обвинуваченого не має, цивільний позов заявляти не бажає. Проти розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не заперечує, при призначенні покарання покладається на розсуд суду.

На підставі вимог ст. 325 КПК України, за погодженням із учасниками судового провадження, судовий розгляд проведено за відсутності потерпілого.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю визнав, пояснив, що дійсно при обставинах, викладених в обвинувальному акті вчинив дане кримінальне правопорушення, а саме 31.05.2022 року здійснив крадіжку мобільного телефону, в умовах воєнного стану.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, обставини вчиненого правопорушення, що викладені в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового провадження також не оспорюють фактичних обставин правопорушення, водночас, судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи щодо всіх її обставин із застосуванням правил частини третьої статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням матеріалів, що характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

Аналізуючи пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 щодо того, що він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, в сукупності з іншими, добутими по справі доказами, суд вважає ці пояснення обвинуваченого правдивими та такими, що відповідають дійсності, оскільки вони цілком підтверджуються зібраними по справі доказами.

Аналізуючи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, провина обвинуваченого ОСОБА_4 цілком доведена, а вчинене ним вірно кваліфіковано за ст. 185 ч. 4 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_4 суд враховує його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та, відповідно до статті 66 КК України, визнає цю обставину такою, що пом`якшує його покарання.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , передбачених статтею 67 КК України, судом не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 09.10.2008 Балаклійським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 309 КК України у вигляді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік; 11.08.2011 Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки; 17.04.2018 Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; 19.04.2021 Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України у вигляді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки, 02.02.2022 Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 71 КК України у вигляді 2 років 2 місяців обмеження волі, на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «МПНД № 3» ХМР не звертався.

17.07.2023 року прокурором Слобідської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області було подано до суду обвинувальний акт з формулюванням зміненого обвинувачення.

Підставою для зміни обвинувачення стало те, що під час судового розгляду встановлені факти, які свідчать про те, що дії ОСОБА_4 , мають додатково кваліфікуватися за кваліфікуючою ознакою повторності, 07.03.2023 набрав законної сили вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02.02.2023 у справі № 646/427/22, яким його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі, на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2021 року, та призначено остаточне покарання у вигляді 2 (двох) років 2 (двох) місяців обмеження волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог статті 65 Кримінального кодексу України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання суд керується положенням п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Так, в справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При призначенні покарання суд враховує ставлення обвинуваченого до скоєного, який вину у вчиненні кримінального правопорушення злочину визнав повністю, щиросердно розкаявся, критично ставиться до скоєного та шкодує про вчинене, наявність обставини, яка пом`якшує, та відсутність обставин, які обтяжують його покарання, а також розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілому, а також той факт, що цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, що свідчить про відсутність претензій зі сторони потерпілого до обвинуваченого.

Водночас, суд також бере до уваги характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також його матеріальний стан, який офіційно не працевлаштований, який не має джерела доходу, та стан його здоров`я, однак неодноразово судимий.

За таких обставин, відповідно до загальних засад призначення покарання, законності, справедливості, обґрунтованості, враховуючи вимоги, зазначені в абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначені виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , визначаючи достатність покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер, суспільну небезпеку та наслідки скоєного кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, зокрема, розмір завданої матеріальної шкоди, дані про особу винного, його матеріальний стан, який офіційно непрацевлаштований, відтак не має джерела доходу, та стан здоров`я, обставини, яка пом`якшує, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, виходячи із достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до вчиненого, зважаючи на позицію сторони обвинувачення, захисту та потерпілого, суд приходить висновку про необхідність призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Судом встановлено, що дане кримінальне правопорушення було вчинене 31.05.2022 після ухвалення попереднього обвинувального вироку Червонозаводським районним судом м. Харкова від 02.02.2022, тому суд вважає необхідним при призначенні обвинуваченому остаточного покарання по даному кримінальному провадженню застосувати положення ч. 1 ст. 71 КК України та призначити покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України встановлено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Також, при обранні виду та міри покарання суд виходить з того, що статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

У зв`язку з наведеним суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 неможливе без ізоляції від суспільства.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта для проведення судово-товарознавчої експертизи необхідно стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави, згідно ст. 124 КПК України.

Питання про арешт майна та про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до положень ч. 4 ст. 174, ч. 9 ст. 100 КПК.

Оскільки суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, з метою виконання вироку та запобіганню спробам обвинуваченого ухилитися від суду, строк його тримання під вартою має бути продовжений до набранням вироком законної сили.

Цивільний позов не заявлено.

Питання щодо речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за сукупністю вироків визначити шляхом часткового складання призначених покарань та приєднати частково до призначеного покарання невідбуте покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02.02.2022 року і остаточно призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою у Державній установі «Харківській слідчій ізолятор» - залишити без змін.

В строк відбуття покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувати термін знаходження його під вартою з 26.09.2022 року.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати за проведення судової товарознавчої експертизи: №СЕ-19/121-22/8805-ТВ від 12.09.2022 року у розмірі 566,34 грн.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 29.07.2022 року на мобільний телефон марки «Redmi» 9-А, Sky blue 2 GB ROM, IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , в чохлі зеленого кольору, який повернути потерпілому ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя - ОСОБА_1