УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 199/8221/22

провадження № 51-6482 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року щодо нього,

встановив:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

06 липня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, за обставин детально викладених у вироку, за попередньою змовою групою осіб здійснив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини у великих розмірах, особливо небезпечного наркотичного засобу та особливо небезпечної психотропної речовини у великих розмірах з метою збуту, незаконний збут психотропної речовини, вчинений за попередньою змовою групою осіб та незаконний збут психотропної речовини вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.

В касаційній скарзі сторона захисту просить оскаржувані судові рішення змінити - звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування зазначається, що призначене ОСОБА_4 покарання є занадто суровим, оскільки місцевим судом, з яким погодився суд апеляційної інстанції, при призначенні покарання із застосуванням ст. 69 КК України враховано всі обставини, які пом`якшують покарання, тим самим не залишено пом`якшуючих обставин для застосування ст. 75 КК України. На думку сторони захисту, судами не враховано, що засуджений вперше вчинив кримінальне правопорушення, щиро розкаявся, критично ставиться до вчиненого, потерпілі та матеріальна шкода відсутні, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, вчинив злочин внаслідок збігу життєвих обставин, а саме відсутності роботи та перебування дружини у стані вагітності, обіцяв суду більше не скоювати злочини, внесену заставу перерахував на користь Збройних Сил України. На переконання касаторів, наведені обставини є достатніми не лише для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а і для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів Верховного Суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги сторони захисту щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у не застосуванні приписів статті 75 КК України, з огляду на таке.

Зі змісту скарги вбачається, що засуджений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

За правилами ст. 75 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальна поведінка; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Вказаних вимог судами першої та апеляційної інстанцій дотримано повністю.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував:

- характер і ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які є умисними, тяжкими злочинами, обставини їх вчинення, характер та ступінь тяжкості спричинених наслідків, кількість епізодів злочинної діяльності, наявність в діях обвинуваченого декількох кваліфікуючих ознак;

- дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, має на утриманні малолітнього сина, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває;

- обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З огляду на встановлення двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням особи винного, який має на утриманні малолітню дитину, його поведінку після вчинення злочину, те, що обвинувачений зробив належні висновки, критично ставиться до вчиненого діяння, перерахував заставу на користь Збройних Сил України, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 основного покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у розмірі нижчому від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 цього Кодексу.

На переконання місцевого суду, за вищевказаних обставин необхідним та достатнім буде призначення основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Не погодившись із вироком суду, зокрема, в частині незастосування звільнення від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України, захисник ОСОБА_5 звернулась із апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні

ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував обставини, на які посилається захисник у своїй апеляційній скарзі, а саме, що обвинувачений вперше вчинив кримінальні правопорушення, щиро розкаявся, активно сприяв їх розкриттю, перерахував внесену заставу на користь Збройних Сил України, які слугували підставою для призначення обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст.69 цього Кодексу.

Водночас, апеляційні доводи захисника про наявність підстав для застосування приписів ст. 75 КК України з огляду на відсутність матеріальної шкоди, вчинення злочину внаслідок збігу життєвих обставин - відсутності роботи та перебування дружини у стані вагітності відхилені судом, оскільки наведені аргументи не можуть бути підставами для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, до того ж враховано кількість вилучених речовин, що вказує на підвищену суспільну небезпечність вчиненого, а також встановлення санкцією ч. 2 ст. 307 КК України покарання лише у виді позбавлення волі.

Верховний Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, та вважає за необхідне зазначити таке.

Як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, обставини, про неврахування яких судами стверджують засуджений та його захисник, були в повній мірі враховані при призначенні покарання, та стали підставою для призначення ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 цього Кодексу більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч. 2 ст. 307 КК України.

Натомість, посилання сторони захисту на достатність вказаних обставин не лише для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а і для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, є неспроможним, оскільки застосування положень ст. 75 цього Кодексу, на відміну від приписів ст. 69 КК України, законодавцем пов`язано не із наявністю чи відсутністю обставин, що пом`якшують покарання, а з переконанням суду, викладеному у мотивованому висновку, про можливість виправлення особи без відбування покарання.

Зазначені стороною захисту обставини не спростовують висновки судів попередніх інстанцій в цій частині.

Підсумовуючи наведене, на переконання колегії суддів, призначене

ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, яке слід відбувати реально, є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених діянь, тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

За наслідками апеляційного розгляду, суд проаналізував доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги сторони захисту, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Судові рішення відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засудженим та його захисником у касаційній скарзі не наведено.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги сторони захисту та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 вересня

2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3