Суворовський районний суд міста Одеси Справа № 523/3015/22
Провадження №1-кп/523/757/23
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

28.09.2023 р. Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора - ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,

в присутності обвинуваченого - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001604 від 07.12.2021р. щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, дітей на утриманні не маючого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 17.08.2021р. Суворовським районним судом м. Одеси за ч.3 ст.185 КК України до 3р. позбавлення волі,

обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.357 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

07.12.2021р., приблизно о 17год. 26хв., ОСОБА_6 перебуваючи на Десантному бульвару в м. Одесі, побачив розташований поруч із Суворовським РАЦС(ом) автомобіль марки «NISSAN», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , майно із якого, визначив об`єктом свого злочинного посягання. Далі, ОСОБА_8 реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного збагачення, підійшов до вищевказаного автомобіля та шляхом вільного доступу, через незачинені передні водійські двері потрапив до салону, після чого, переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно викрав належне ОСОБА_7 майно: рюкзак марки «Харвест», вартістю 1000грн., в якому знаходились ноутбук марки «MACBOOK AIR» 13 дюймів, модель А1466 із зарядним пристроєм, вартістю 8500грн., навушники «AirPods Pro» - 500грн., банківська карта «ПриватБанку», на рахунку якої було 69гривень, а всього на загальну суму 10069грн. Після чого, ОСОБА_8 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим, спричинивши ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму в розмірі 10069гривень.

В той же день та час, ОСОБА_8 тримаючи в руках раніше викрадений рюкзак, що належав ОСОБА_7 , у внутрішній кишені виявив банківську картку «ПриватБанку» та діючи за раптово виниклим умислом, направленим на таємне викрадення банківської платіжної картки, з корисливих мотивів, переслідуючи при цьому мету подальшого зняття грошових коштів, усвідомлюючи протиправність своєї поведінки, таємно викрав вищевказану банківську картку «ПриватБанк», яка належала ОСОБА_7 та того ж дня, приблизно о 18год. 32хв., перебуваючи у магазину «Август №5», розташованого по вул. Семена Палія,25-а в м. Одесі, скористався нею та розрахувався за особисті покупки на загальну суму 69 гривень. Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, п.1.4, 1.14, 1.2 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001, ст.51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 банківська картка є офіційним документом - спеціальним платіжним засобом, містить обов`язкові реквізити, що дають змогу ідентифікувати платіжну систему, банк та держателя, а також надають право особі одержання, зберігання та використання інформації про пенсійні кошти та інші грошові надходження на рахунках та забезпечують користувачеві доступ до банківських рахунків.

В судовому засіданні, ОСОБА_8 повністю визнав свою вину за пред`явленим та викладеним в обвинувальних актах обвинуваченнях, крім того, пояснив суду про час, місце, спосіб та мотиви скоєного ним при вказаних вище обставинах, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у кримінальних провадженнях та фактичні обставини скоєних ним кримінальних правопорушень.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у обвинувальному акті, враховуючи, що прокурор, обвинувачений та його захисник не оспорювали фактичні обставини провадження та беручи до уваги, що учасники судового провадження, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, при цьому роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням матеріалів кримінального провадження, що характеризують останнього.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень доведена повністю та дії вказаної особи кваліфікує за ч.3 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у сховище та ч.1 ст.357 КК України - викрадення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , суд приймає до уваги характер і обставини вчинених кримінальних правопорушень, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Судом враховується особа ОСОБА_8 , який є особою раніше судимою, вчинив кримінальні правопорушення, які відносяться до категорії нетяжких злочинів та проступків, вчинив нові умисні аналогічні корисливі злочини, при цьому не відбувши покарання за попереднім вироком, маючого середню освіту, не одруженого, дітей на утримані не маючого, не працюючого, маючого постійне місця реєстрації та проживання, де характеризується задовільно.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , передбачені ст.66 КК України, суд визнає: щире каяття, повне визнання своєї вини.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, передбачені ст.67 КК України, суд не встановлено.

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

На підставі викладеного, при визначенні виду та міри покарання по даному кримінальному провадженню, враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини кримінального провадження, беручи до уваги особу ОСОБА_8 , який є особою раніше судимою, вчинив кримінальні правопорушення, які відносяться до категорії нетяжких злочинів та проступків, вчинив нові умисні аналогічні корисливі злочини, при цьому не відбувши покарання за попереднім вироком, маючого середню освіту, не одруженого, дітей на утримані не маючого, не працюючого, маючого постійне місця реєстрації та проживання, де характеризується задовільно, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому - щире каяття, повне визнання своєї вини та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, окрім того, враховуючи, що обвинувачений притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння умисних злочинів та відповідно був засуджений до позбавлення волі, при цьому належних висновків для себе не зробив та знову скоїв злочин проти власності, тим самим, ці обставини свідчать про нехтування та ігнорування обвинуваченим вимог Закону та його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання, з метою запобігання вчиненню обвинуваченим нових злочинів, суд приходить до висновку про те, що виправлення останнього та недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень, можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства, із призначенням покарання у виді позбавлення волі, а також приймаючи до уваги вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення по даному кримінальному провадженню під час невідбутого покарання за вироком Суворовського районного суду м.Одеси від 17.08.2021р., суд із врахуванням вимог ст.71 КК України вважає за необхідне визначити остаточне покарання обвинуваченому шляхом часткового складання покарань за сукупністю вироків.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді позбавлення волі, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинені кримінальні правопорушення, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому, суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену у Постанові від 28.05.2020року (справа №753/13972/17; провадження №51-986км20), згідно якої, Верховний Суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Крім того, приймаючи таке рішення, суд серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальних та моральних збитків, суд приходить до наступного.

У відповідності до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти рф» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діяннями та шкодою, що настала і дати у вироку належну оцінку таким обставинам, тобто встановити точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди.

Відповідно до матеріалів провадження, позивач звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування матеріальних та моральних збитків. Разом з тим, в порушення імперативних вимог ч.5 ст.49 ЦПК України позивачем не було подано доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Таким чином, суд вважає, що позивачем були допущені істотні порушення вимог Кримінального процесуального Закону при розгляді його цивільного позову у вказаному кримінальному провадженні, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення в частині вирішення цивільного спору.

Долю речових доказів, суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 та ч.1 ст.357 КК України і призначити йому покарання за:

-ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки,

-ч.1 ст.185 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Відповідно зі ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 17.08.2021р., остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироку законної сили залишити попередній - тримання під вартою, строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 15.03.2023 року.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальних та моральних збитків - залишити без задоволення.

Речові докази: копію рахунку (квитанцію) - зберігати при матеріалах судового провадження, DVD-R-диск із записами - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд м. Одеси до Судової палати по кримінальних справах Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення.

Копії вироку вручити під розписку учасникам судового засідання, а також надати іншим заінтересованим особам.

Суддя ОСОБА_1