Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9732/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 19.10.2023,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою продовжено ОСОБА_10 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 17.12.2023 (включно), без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу слідчого судді, як незаконну, та постановити нову, якою обрати підозрюваному ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. При цьому, зазначає, що обвинувачений заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, ризики вказані прокурором, не підтверджені, обвинувачений вважає, що справа надумана, слідчий підлаштував, щоб його було оголошено в розшук. Крім того, доказів про те, що обвинувачений якимось чином уникав чи має на меті уникати відповідальності, чи продовжує злочинну діяльність, відсутні. До суду було надано витяги телефонних дзвінків до слідчого на протязі довгого часу від підозрюваного, на які слідчий не відповідав, слухавку не піднімав. В судовому засіданні слідчий сам підтвердив той факт, що не відповідав на дзвінки підозрюваного та спілкувався з мамою підозрюваного, яка повідомляла де її син, яка просила призначити час та дату для з`явлення до відділку поліції. Також, сам ОСОБА_10 телефонував слідчому та запитував коли йому з`явитись, але слідчий відповів, що не потрібно поки приходити. Звертає увагу, що у відповідності до повісток, які було надано при розгляді першого клопотання про обрання міри запобіжного заходу, та зі слів слідчого, слідчий викликав ОСОБА_10 до відділку поліції на 10, 11, 12 травня, при цьому, 10-го числа слідчий зателефонував до обвинуваченого і повідомив не приходити до відділку бо був святковий день, 11-го обвинувачений повідомив про те, що не може вийти з квартири і покинути квартиру по причині відсутності ключів, і попросив перенести зустріч, так як був ще виклик на 12 травня, але 12.05.2021 вже було обвинуваченого ОСОБА_11 оголошено в розшук. Разом з цим, до цього випадку ОСОБА_12 з`являвся за кожним викликом слідчого, сприяв розкриттю злочину, надавав пояснення, писав письмово пояснення всіх обставин правопорушення та порушення його прав зі сторони правоохоронних органів, не мав наміру уникати від слідства чи відбування покарання у разі вини, прокурором не надано жодного доказу переховування ОСОБА_13 чи уникання від слідства, а лише припущення про наміри уникати судові слідства та переховуватись, та припущення, що ОСОБА_12 має наміри впливати на потерпілих, а також припущення, що обвинувачений має вчиняти нові правопорушення. В свою чергу, до клопотання про обрання міри запобіжного заходу не було надано доказів про те, що обвинувачений викликався належним чином та саме на яку дату і годину, чи мало місце неявки підозрюваного тричі за викликом слідчого, також, слідчий в судовому засіданні сам підтвердив той факт, що він не відповідав на дзвінки підозрюваного ОСОБА_14 . Вважає, що судом не було враховано всі обставини, не враховано стан здоров`я обвинуваченого та його близьких, не враховано стан важкості отриманих травм та той факт, що триває лікування та реабілітація, не враховано характеризуючі дані з місця проживання, також, не враховано , що підозрюваний отримав важку травму та довгий час перебував на лікуванні, яке потребувало кожного дня великої суми коштів. Також, ухвала винесена без можливості внесення суми застави, яка могла б бути гарантом того, що обвинувачений не буде ухилятись від розгляду справи в суді, впливати на потерпілих, не переховуватись. Крім того, обвинувачений є приватним підприємцем, має постійне місце проживання, раніше не судимий, має позитивну характеристику з місця проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, також, підозрюваний має матір, яка має важке захворювання (онкохвороба) довідку буде надано в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №295/9732/21, в провадженні Богунського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження №0003016 від 04.07.2020 по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.263, ч.3 ст.309, ч.2 ст.345, ст.348 КК України.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 19.10.2023 в судовому засіданні Богунським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 .

При цьому, на думку апеляційного суду клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу домашнього арешту, на думку апеляційного суду, є непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.263, ч.3 ст.309, ч.2 ст.345, ст.348 КК України, за найтяжче з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Крім того, судом встановлено, що під час досудового розслідування ухилявся від органу досудового розслідування, у зв`язку з чим оголошувався 11.05.2021 року в розшук.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризиків впливу на потерпілих та свідків, а також вчинити інші кримінальні правопорушення та перешкоджати провадженню іншим чином, оскільки вважає, що сама поведінка обвинуваченого свідчить про можливість та високий ризик вчинення ним кримінальних правопорушень, виходячи з того, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого правопорушень, має нестійкі соціальні зв`язки, тощо.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, його характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про його особу, тяжкість злочинів, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Також, апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_10 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

Посилання захисника на наявність постійного місця проживання, позитивну характеристику з місця проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, та матір, яка має важке захворювання, онкохвороба, як і гарантування обвинуваченим належного дотримання процесуальних обов`язків, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки останнього, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, наявність постійного місця проживання неможливо віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення підозрюваним дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Крім того, колегія суддів зважає і на те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, що також є відповідним ризиком, який з врахуванням даних про особу обвинуваченого, характером злочинів у якому обвинувачується додатково свідчить про правильність висновків суду, оскільки в зазначених умовах здійснення контролю за обвинуваченим правоохоронними органами, в разі застосування до нього інших більш м`яких запобіжних заходів, є неможливим.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи апелянта, що судом першої інстанції не визначено розмір застави, яка могла б бути гарантом того, що обвинувачений не буде ухилятись від розгляду справи в суді, впливати на потерпілих, не переховуватись, оскільки злочини, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_10 , є насильницькими, то відповідно до вимог п.1 ч.4 ст.183 КПК України відсутні підстави для визначити розміру застави у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано стан здоров`я обвинуваченого при продовженні строку тримання під вартою є безпідставними, оскільки в матеріалах судового провадження відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_10 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах попереднього ув`язнення.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, зазначених прокурором, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами провадження.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені обвинуваченим апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 19.10.2023, якою продовжено ОСОБА_10 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 17.12.2023 (включно), без визначення розміру застави, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: