Провадження №1-кп/127/930/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому в судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.09.2023 за № 0000591, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Чорноморськ Одеської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, військовослужбовця контрактної служби, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Соболівка Липовецького району Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 296 Кримінального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_6 09.09.2023 близько 23.00 год. знаходилися у громадському місці, а саме в кафе «Мандрівник», що розташоване за адресою: вул. С. Зулінського, 46В у м. Вінниці, де відпочивали та розпивали алкогольні напої.

У подальшому, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_6 , перебуваючи на подвір`ї, біля однієї з альтанок зазначеного вище кафе, де знаходився також персонал закладу та інші відпочиваючі, реалізовуючи кримінально протиправний умисел на вчинення хуліганський дій, грубо порушуючи громадський порядок, діючи з особливою зухвалістю, нехтуючи загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилося в нахабному виявленні зневажливого ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві норм поведінки, передбачаючи і бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, почали поводити себе зухвало та агресивно у місці перебування персоналу та інших присутніх кафе «Мандрівник», вчинили словесну суперечку з відвідувачами, яка супроводжувалась вчиненням невибіркового фізичного насильства щодо відвідувачів вказаного кафе.

Під час вчинення вказаних злочинних хуліганських дій, ОСОБА_6 , демонструючи свою зверхність, умисно наніс ОСОБА_8 , який намагався припинити хуліганські дії ОСОБА_6 , один удар кулаком правої руки у область голови, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки 2 п`ясної кістки правої кисті зі зміщенням, закритий перелом кісток носа зі зміщенням, а також закриту черепно-мозкову травму.

Внаслідок вищевказаних хуліганських дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було тимчасово припинено нормальну діяльність кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », оскільки відвідувачі вказаного ресторану були змушені покинути його приміщення через побоювання за своє життя і здоров`я, а працівники кафе з метою вжиття заходів щодо припинення хуліганських дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 викликали працівників поліції.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про затвердження угод про визнання винуватості, укладених з обвинуваченими.

Відповідно до обвинувального акта та наданих суду угод про визнання винуватості дії ОСОБА_7 за вищевказаним фактом кваліфіковані за частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України (далі КК), тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб. В свою чергу дії ОСОБА_6 за вищевказаним фактом кваліфіковані за частиною третьою статті 296 КК, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб, пов`язаного з опором громадянам, які припиняли хуліганські дії.

Згідно з наданими суду угодами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 беззастережно та у повному обсязі визнають свою винуватість у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, в обсязі згідно з обвинувальним актом. При цьому сторони погоджуються на призначення ОСОБА_6 покарання за частиною третьою статті 296 КК у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням положень статті 75 КК. Натомість ОСОБА_7 узгоджено покарання за частиною другою статті 296 КК у виді 2 років позбавлення волі. На підставі статті 58 КК замість покарання у виді 2 років позбавлення волі сторони просять призначити ОСОБА_7 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком 2 роки з відрахуванням в дохід держави 20 відсотків з суми його грошового забезпечення.

ОСОБА_6 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та просив затвердити угоду про визнання винуватості, призначивши визначене в ній покарання. При цьому зазначив, що угоду уклав добровільно, наслідки її затвердження та наслідки умисного невиконання затвердженої угоди йому зрозумілі.

Будучи допитаним щодо обставин вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_6 суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що 09.09.2023 він разом з друзями, у тому числі й ОСОБА_7 , відпочивав у кафе «Мандрівник». Хтось у закладі розбив ліхтар, після чого виник конфлікт. Під час конфлікту він поводив себе зухвало, оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння, та наніс тілесні ушкодження потерпілому, який намагався припинити його поведінку.

Кількість нанесених потерпілому ударів він не пам`ятає. Через їхню поведінку працівники закладу закінчили свою роботу пізніше. Про вчинене він шкодує, щиро розкаюється та на цей час відшкодував потерпілому моральну шкоду та лікування.

ОСОБА_7 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та просив затвердити угоду про визнання винуватості, призначивши визначене в ній покарання. При цьому зазначив, що угоду уклав добровільно, наслідки її затвердження та наслідки умисного невиконання затвердженої угоди йому зрозумілі.

Будучи допитаним щодо обставин вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_7 суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зазначив, що подія відбулась за обставин, про які повідомив ОСОБА_6 , при цьому повідомив, що він вжив надмірно алкогольні напої, внаслідок чого поводив себе зухвало. Під час події вони кричали та лаялись, через що адміністрація закладу викликала працівників поліції.

Про вчинене він шкодує, щиро розкаюється.

Захисники обвинувачених адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали подані угоди та просив їх затвердити.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження та угоду про визнання винуватості, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод регламентований статтями 486-475 глави 35 КПК.

Зі змісту абзаці п`ятого частини четвертої статті 469 КПК випливає, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Потерпілий ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився, разом з тим прокурор надав суду письмову заяву потерпілого, згідно з якою останній просить суд провести підготовче судове засідання за його відсутності та затвердити угоду про визнання винуватості.

Крім того, прокурор в судовому засіданні надав письмову заяву потерпілого, відібрану під час досудового розслідування. Зі змісту зазначеної заяви випливає, що потерпілий не заперечує проти укладення угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та підозрюваним.

Частиною четвертою статті 474 КПК визначено перелік питань, які суд зобов`язаний з`ясувати у обвинуваченого перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості.

У ході судового розгляду кримінального провадження відомостей, які б свідчили про те, що обвинувачені не розуміють приписів пунктів 1-4 частини четвертої статті 474 КПК, судом встановлено не було. Крім того, надана суду угода відповідає вимогам положень статті 472 та частині сьомої статті 474 КПК.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що обвинувачені розуміють, положення частини другої статті 473 КПК, відповідно до якої наслідком укладання та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора і обвинувачених є обмеження їх права на оскарження вироку; для обвинувачених відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 КПК; обвинувачені також розуміють, що виконання зобов`язання іншою стороною в рамках цієї угоди цілком залежить від дотримання нею Закону і будь-якого положення складеної угоди; у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до положень статті 476 КПК прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальним порядку; обвинувачені розуміють, що умисне невиконання угоди про визнання винуватості є підставою для притягнення їх до кримінальної відповідальності за статтею 389-1 КК.

Вирішуючи питання щодо можливості затвердження угод та призначення обвинуваченим покарання, узгодженого сторонами, суд враховує таке.

Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 16.10.2018 (справа № 439/1344/17) звернув увагу, що за загальним правилом, у випадку наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, з огляду на те, що інститут угод у кримінальному провадженні, як і інститут призначення покарання у тому числі з урахуванням його особливостей у випадку затвердження угоди (частина п`ята статті 65 КК) жодним чином (як в матеріальному, так і в процесуальному аспектах) не кореспондуються з інститутом звільнення від кримінальної відповідальності, є взаємовиключними та потребують розмежування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

У постанові від 10.06.2020 (справа № 149/1596/16-к) ВС сформулював висновок, згідно з яким невизнання своєї вини не може свідчити про щире каяття.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Як суд зазначив вище, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у судовому засіданні факту вчинення інкримінованих їм діянь не заперечували, повідомивши суду, що вчинили їх за обставин, викладених в обвинувальному акті, надали суду чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення, які повністю узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Допит обвинувачених здійснений у судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 КПК. Під час зазначеного допиту обвинувачені, як суд вже зазначив вище, надав чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих їм діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд також враховує, що згідно з приписами статті 12 КК, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні нетяжких злочинів, раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебувають, у вчиненому розкаялись та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Отже, застережень, які б перешкоджали затвердженню угод, визначених частиною сьомою статі 474 КПК, у підготовчому судовому засіданні встановлені не були. Узгоджені сторонами угод покарання відповідає загальним засадам кримінального закону щодо призначення кримінального покарання, визначеним у статтях 50 і 65 КК, згідно з якими особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Приймаючи до уваги, що угоди відповідають вимогам чинного кримінально-процесуального законодавства, обвинуваченим та їхнім захисникам зрозумілі наслідки затвердження угоди, суд вважає за можливе затвердити угоди про визнання винуватості, укладені між прокурором та обвинуваченими. При цьому суд вважає за доцільне призначити обвинуваченим покарання, вид та міра яких була погоджена сторонами.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Відповідно до частини першої статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Саме тому суд вважає за доцільне, що призначений ОСОБА_6 іспитовий строк слід обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Вирішуючи питання щодо строку початку відбування призначеного ОСОБА_7 покарання, суд вважає за доцільне зауважити, що порядок виконання кримінального покарання у виді службових обмежень для військовослужбовців регламентований главою 10 КВК.

Зокрема, зі змісту частини першої статті 47 КВК випливає, що суд, який постановив вирок про службове обмеження для військовослужбовця, після набрання ним законної сили направляє копію вироку командиру військової частини, де проходить службу засуджений військовослужбовець.

Відповідно до частини другої статті 47 КВК після одержання копії вироку командир військової частини видає відповідний наказ, у якому зазначається розмір відрахувань в доход держави з грошового утримання засудженого військовослужбовця, строк, протягом якого він не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а також який строк не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання. Наказ оголошується по військовій частині і доводиться до відома засудженого військовослужбовця.

А згідно з частиною третьою статті 47 КВК про прийняття вироку до виконання командир військової частини протягом трьох днів сповіщає суд, який постановив вирок.

Отже, аналізуючи наведені норми кримінально-виконавчого закону, суд вважає, що строк відбування призначеного ОСОБА_7 покарання слід рахувати саме з моменту прийняття вироку до виконання (видачі наказу по військовій частині).

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданою суду копією ухвали слідчого судді від 13.09.2023 на речові докази під час досудового розслідування був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Керуючись статтями 314, 369-371, 373-374, 475 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 29.09.2023 між прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_7 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 ) з іншої у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.09.2023 за № 0000591.

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 29.09.2023 між прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_6 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 ) з іншої у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 296 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.09.2023 за № 0000591.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі статті 58 Кримінального кодексу України замість покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі призначити ОСОБА_7 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцять) відсотків з суми його грошового забезпечення.

Строк відбування покарання рахувати з дня прийняття вироку до виконання.

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази, а саме грошові кошти у сумі 200 гривень (купюра номіналом 50 гривень ФГ7179417, купюра номіналом 100 гривень УЛ0283918, монети номіналом 10 гривень в кількості 3 штук, 2 монети номіналом 5 гривень, 4 монети номіналом 2 гривні, 2 монети номіналом 1 гривня), мобільний телефон марки Samsung, ІМЕІ: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , що передані на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , - залишити останньому.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2023 скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених частиною четвертою статті 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: