Справа № 750/4454/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/632/23
Категорія - ч.4 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01 лютого 2023 року за №0000341 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_9 , на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2023 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чернігова, українки, громадянки України, з професійно-технічною освітою, незаміжньої, непрацюючої, мешканки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2023 року ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачена просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання та застосувати положення ст. 69 КК України, призначивши покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Апелянт переконана, що вирок підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, призначене покарання за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості і підлягає зміні в сторону пом`якшення. Посилаючись на положення ст. 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вважає, що судом безпідставно не визнано обставиною, що пом`якшує покарання активне сприяння у розкритті злочину. Так, дізнавшись, що поліція розшукує особу з приводу зникнення гаманця у потерпілої, добровільно прибула у відділення поліції та видала гаманець з грошовими коштами, що свідчить про добровільність дій, які сприяли розкриттю злочину. Крім того, судом не враховано, що вона є пенсіонером та має стабільний дохід. Всі ці обставини, мають значення для застосування положень ст. 69 КК України, про що і просила сторона захисту в судовому засіданні. Відтак, враховуючи наявність трьох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також даних, що характеризують особу обвинуваченої, тяжкість кримінального правопорушення та конкретні обставини справи, вважає справедливим буде покарання у виді штрафу.

Суд першої інстанції встановив, що 31.01.2023 близько 13 год. 30 хв. ОСОБА_9 , перебуваючи в магазині «Сільпо» № 92 ТОВ «Фоззі-фуд», що розташований за адресою: м. Чернігів, вул. 77 Гвардійської Дивізії, 1-В, будучи достеменно обізнаною про те, що 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово був продовжений та діє на даний час, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, скориставшись тимчасовою відсутністю охорони магазину та власника майна, шляхом вільного доступу з візка, який перебував біля торгової каси, таємно викрала гаманець, який матеріальної цінності для потерпілої не представляє, з грошовими коштами в сумі 31 000 грн., які належать потерпілій ОСОБА_7 , чим спричинила останній матеріальну шкоду на вказану суму.

Заслухавши доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_8 , а також доводи обвинуваченої, які висловились на підтримання поданої апеляційної скарги сторони захисту, позицію потерпілої, з`ясувавши думку прокурора, який заперечив проти задоволення вимог викладених в скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, за яке її засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.

Що ж до доводів обвинуваченої про суворість призначеного їй покарання, то суд апеляційної інстанції не приймає їх до уваги за відсутністю правових підстав.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення ст. 66 та ст. 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Як убачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції у відповідності до положень ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, визнання обвинуваченою своєї вини, відомості про особу обвинуваченої її вік, сімейний стан, стан здоров`я, соціальні характеристики, відсутність притягнень до кримінальної відповідальності, обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 визнано щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

При цьому судом обгрунтовано рішення щодо призначення обвинуваченій саме умовного покарання. Зокрема, і враховано пом`якшуючі покарання обставини та відсутність притягнень до кримінальної відповідальності.

Проаналізувавши прийняте судом рішення, колегія суддів підкреслює, що таке покарання за своїм видом та розміром відповідає засадам ст.50 КК України та не може вважатись явно суворим лише з підстав незгоди з таким висновком обвинуваченою.

Такий розмір та вид покарання є необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченої та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки повністю відповідає меті його призначення.

Що ж до доводів скарги про необхідність призначення ОСОБА_9 основного покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу, то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що покарання із застосуванням положень ст.69 КК України призначається у виключних випадках не лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а потребує ще наявність умов, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що мають існувати в сукупності та взаємозв`язку.

В той же час, таких обставин судом встановлено не було, як не містить посилання на такі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і апеляційна скарга.

Покликання про те, що судом безпідставно не визнано обставиною, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, спростовується дослідженими матеріалами провадження.

Так, згідно заяви ОСОБА_9 (а.п.45) вона добровільно передала слідчому гаманець та грошові кошти. Відповідно, органами досудового розслідування, що узгоджується з обвинувальним актом, добровільне відшкодування школи віднесено до обставини, яка пом`якшує покарання. Ця ж обставина визнана такою і судом першої інстанції, з урахуванням встановленої інформації. При цьому, особу, яка причетна до крадіжки було встановлено в ході досудового розслідування, а тому, з урахуванням позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №263/15605/17 (провадження № 51-4234км20), а також визнання відшкодування шкоди обставиною, що пом`якшує покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав визнавати тотожні дії обвинуваченої, як дві різні обставини, що пом`якшують покарання, при відсутності інших реальних активних дій, що визнаються такими, і які охоплюються поняттям активне сприяння розкриттю злочину. Більше того, застосування положень ст.66 КК України віднесено до дискреційних повноважень суду і є його правом, а не обов`язком.

В той же час, колегія суддів не вбачає можливості визнавати встановлені пом`якшуючі обставини, а також соціальний статус обвинуваченої пенсіонер, такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

І такий висновок колегії суддів побудований на тому, що всі ці обставини не знаходяться в причинному зв`язку з кримінальним правопорушенням, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Так, ті обставини, на які посилається апелянт, були враховані судом при призначенні покарання у мінімальних межах інкримінованої санкції статті.

При дослідженні доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду, в тому числі виходить і з позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №617/775/20 (провадження № 13-110кс21), якою обгрунтована, в тому числі, і доцільність зміни судом апеляційної інстанції умовного покарання на штраф, проте не вбачає підстав в даному випадку призначати покарання у виді штрафу.

Колегія суддів вражає, що зазначені в скарзі обставини не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. При цьому, всі обставини були належним чином враховані судом першої інстанції, а тому суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої буде сприятливим при призначенні саме умовного покарання.

Зокрема, апеляційний суд виходить з того, що незважаючи на посилення відповідальності за злочини проти власності в умовах воєнного стану продовжує мати місце тенденція до вчинення майнових злочинів, в тому числі і крадіжок. А тому, саме покладення на особу обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, упродовж умовного виконання покарання, як контроль за її поведінкою, сприятиме виховному впливу на обвинувачену.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

З огляду на викладене, підстав для призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.69 КК України, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає, тому апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Істотних порушень органом досудового розслідування чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4