УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 755/10991/22

провадження № 51-745ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року та ухвалу Київського

апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у кримінальному провадженні № 0002849 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Лисичанська Луганської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 20 листопада 2017 року за вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2

ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК)

до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 29 липня 2021 року по відбуттю призначеного покарання,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання

у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, маючи непогашену та не зняту у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно вчинив умисний корисливий злочин в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 15 травня 2022 року о 16:06, перебуваючи у торговому залі

у відділі професійних електроінструментів супермаркету «Епіцентр», розташованому на вул. Братиславській, 11 у м. Києві, скориставшись тим, що за його діями ніхто

не спостерігає та його дії є таємними для покупців і персоналу магазину,

підійшов до стелажу з електрошуруповертами, звідки взяв електрошуруповерт

ТМ «FelisattiДА-12ЭР/F11110 12В, 1,5 Аг, 0-400/0-1400об/хв, 30 Нм», закупівельною вартістю 2 350 грн, який, перенісши до відділу з великогабаритним будівельним товаром, заховав на стелажі із цеглою, після чого покинув супермаркет.

Наступного дня о 17:14 ОСОБА_4 спільно із невстановленою досудовим розслідуванням особою (матеріали відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження) знову прийшов до вищевказаного супермаркету, в якому, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та його дії є таємними

для покупців та персоналу магазину, підійшовши до стелажу із цеглою, дістав

із полиці напередодні захований ним шуруповерт, який, перебуваючи

у іншому відділі, перекинув через металевий паркан невстановленій досудовим розслідуванням особі, яка його чекала та, спіймавши шуруповерт, пішла

на загальну суму 2 350 грн.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на суворість призначеного покарання, просить змінити оскаржений вирок та звільнити його

від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

В обґрунтування заявлених вимог стверджує, що судами залишено поза увагою відсутність до нього претензій з боку потерпілого, оскільки завдана матеріальна шкода була ним усунута протягом декількох днів після вчинення кримінального правопорушення, те, що він був працевлаштований, наявність у нього на утриманні матері похилого віку із незадовільним станом здоров`я, а також те, що його брат є інвалідом 2 групи і не має змоги працевлаштуватися, а тому він має опікуватися ним.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого щодо суворості призначеного покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, зокрема, за злочини проти власності, на обліку у психіатра не перебуває, перебуває на обліку у нарколога з 11 липня 2002 року з діагнозом: «Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності», його ставлення до скоєного (щиро каявся, вину визнав у повному обсязі), а також взяв до уваги пом`якшуючу покарання обставину, якою визнав щире каяття, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

При цьому суд з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, даних про його особу - раніше неодноразово судимий, зокрема, за злочини проти власності, конкретних обставин кримінального провадження, суд вважав, що його перевиховання і виправлення неможливо

без ізоляції від суспільства, з огляду на що дійшов висновку про відсутність підстав для застосування статей 69, 75 КК, а тому вважав за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі, але, при цьому, враховуючи його ставлення

до скоєного - вину визнав повністю, щиро каявся у вчиненому, жалкує про скоєне, відсутність претензій потерпілої сторони, у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за його апеляційною скаргою, доводи якої є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок в частині призначення покарання з реальним його відбуванням

без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого судового рішення.

Зокрема суд, як убачається з постановленої ухвали, урахувавши усі обставини,

які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у своїй касаційній скарзі, дійшов обґрунтованого висновку

про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.

При цьому, в оскарженій ухвалі колегія суддів вказала на те, що посилання обвинуваченого на наявність на його утриманні матері пенсійного віку та брата інваліда нічим не доведені.

Крім того, як слушно зазначила колегія суддів, положення ст. 75 КК можуть бути застосовані лише, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Між тим, ОСОБА_4 , починаючи з 2002 року, систематично притягувався

до кримінальної відповідальності, має 3 непогашені судимості. Більш того, до нього вже застосовувались положення ст. 75 КК, а також умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, проте він вчинив нові кримінальні правопорушення під час іспитового строку та після звільнення з установ виконання покарань продовжує вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Ці обставини, як вказав суд, в сукупності свідчать, що саме покарання, призначене судом першої інстанції, яке полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його

на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде справедливим, необхідним й достатнім для досягнення його мети.

З наведеними висновками судів погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого також не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду

від 08 листопада 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3