Провадження № 1-кп/127/1160/23

В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2024 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці кримінальне провадження № 0001041 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого автоелектриком на СТО, неодруженого, раніше несудимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Водій ОСОБА_4 07.07.2023 приблизно о 09 год 10 хв, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Volkswagen Passat» д. н. з. НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вул. Хмельницьке шосе по проїзній частині вул. Генерала Арабея в місті Вінниці зі швидкістю 91-104 км/год, чим перевищив максимально допустиму швидкість в населеному пункті, в районі будинку № 3 не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого транспортного засобу, хоча повинен був і мав технічну можливість це зробити в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину дороги у невстановленому місці, справа-наліво по ходу руху автомобіля, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на останнього.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 576 від 14.08.2023, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «сполучна травма тіла: відкрита черепно-мозкова травма, забій м`яких тканин зовнішнього носа, садно правої надбрівної ділянки та лоба справа; перелом кісток склепіння та основи черепа, що ускладнилися пневмоцефалією перелом лобної кістки справа без зміщення, перелом верхнього краю правої орбіти з розповсюдженням перелому на верхню та медіальну стінки правої орбіти, що поширюється через решітчасту кістку на верхню стінку основної пазухи, забій головного мозку; закритий перелом лівої ліктьової кістки в нижній третині без зміщення; закритий перелом верхньої та нижньої гілок лівої лобкової та лівої сідничної кісток із переломом бічної маси крижа зліва без зміщення; садна обох колінних суглобів», які за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки черепно-мозкова травма з переломом кісток склепіння та основи черепа являлася небезпечною для життя в момент заподіяння.

Відповідно до висновку судової фототехнічної експертизи № CE-19/102-23/12987-ФП від 20.10.2023: - «Автомобіль марки «Volkswagen Passat», д. н. з. НОМЕР_2 , на кадрах відеозапису №№ 145-148, перед моментом ДТП, у файлі з назвою «ДТП по вул. Г. Арабея» рухався зі швидкістю: 91,5-103,9 км/год».

Згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи № CE-19/102-23/19964-ІТ від 20.11.2023, - «Наїзд на пішохода ОСОБА_5 автомобілем марки «Volkswagen Passat», д. н. з. НОМЕР_2 відбувся в межах середини проїзної частини дороги перед початком осипу скла та пластмаси. В даній дорожній обстановці водій автомобіля марки «Volkswagen Passat», д. н. з. НОМЕР_2 , мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху. В діях водія ОСОБА_4 вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з наслідками події даної дорожньо-транспортної пригоди».

За вищевикладених обставин водій ОСОБА_4 порушив вимоги п. п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, де зазначено : п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п. 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год». Порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 не оспорював час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за інкримінованим йому злочином, свою вину визнав у повному обсязі, підтвердив обставини його скоєння, викладені в обвинувальному акті та погодився з кваліфікацією його дій. Зокрема, повідомив, що працює автоелектриком на СТО. 07.07.2023 зранку їхав власним автомобілем марки «Volkswagen Passat» д. н. з. НОМЕР_1 , який був в технічно-справному стані, в поштове відділення, щоб забрати запчастини до автомобіля для військових, які в цей час чекали на нього на СТО і мали вирушати на фронт. Рухався зі сторони вул. Хмельницьке шосе по проїзній частині вул. Генерала Арабея в місті Вінниці приблизно на швидкості 91-94 км/год, оскільки поспішав. В районі будинку № 3 побачив пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину дороги у невстановленому місці, справа-наліво по ходу руху автомобіля, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на останнього. Про вчинене щиро шкодує, потерпілому повністю відшкодував кошти на лікування, а також моральну шкоду. Просив суд не позбавляти його волі та права керування транспортними засобами.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини. Додатково повідомив, що через отримані в ДТП травми детально нічого пояснити не може. Також зауважив, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має. ОСОБА_4 повністю сплатив кошти за його лікування, а також відшкодував йому моральну шкоду. Просив обвинуваченого суворо не карати.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 зауважив, що обвинувачений повністю відшкодував потерпілому матеріальну та моральну шкоду, тому будь-яких претензій у них до нього немає.

Вислухавши позицію прокурора, думку обвинуваченого, потерпілого та його представника, які вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, переконавшись, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, перевіривши добровільність його позиції, роз`яснивши наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, а саме позбавлення його права оскаржити в апеляційному порядку визнані ним обставини вчинення кримінального правопорушення, що викладені у обвинувальному акті, беручи до уваги визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину у повному обсязі, зважаючи на те, що жодним учасником судового провадження не оспорено винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та визначені обвинуваченням обставини його вчинення, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого порядку судового розгляду, суд вважає можливим застосувати положення ч. 3 ст. 349 КПК України та визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежується дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Судом створено необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series А, заява № 25, від 18.01.1978, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21.07.2011, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_4 у судовому засіданні не встановлено.

З огляду на вищевикладене, суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, враховуючи позицію обвинувачення та визнання обвинуваченим вини, дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Відтак, суд, за внутрішнім переконанням, дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини дозволять ухвалити обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_4 .

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями, викладеними у пунктах 1, 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.

На підставі вимог статті 65 КК України суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

В рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 Європейський суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує наступне: позицію сторін судового провадження щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого (визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку); ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином); особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення (злочин вчинений з необережності); особу обвинуваченого (раніше несудимий, на обліках в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання скарг щодо його неналежної поведінки немає, працевлаштований, тому має стабільний дохід).

При призначенні ОСОБА_4 покарання, згідно зі статтею 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку.

Щире каяття проявилося у визнанні обвинуваченим факту вчинення кримінального протиправного діяння, критичній оцінці своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Активне сприяння розкриттю злочину полягає в тому, що після ДТП обвинувачений співпрацював зі слідством та повідомляв про всі обставини вчинення цієї ДТП.

Добровільне відшкодування завданого збитку полягає в тому, що ОСОБА_4 повністю оплатив лікування потерпілого, а також добровільно відшкодував останньому моральну шкоду.

Водночас, суд дійшов висновку, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, не є винятковими і не знижують істотним чином міру тяжкості скоєного злочину, не зменшують його суспільну небезпеку до рівня, який виходить за межі покарання, що виключає застосування до обвинуваченого статті 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом.

Обставин, передбачених статтею 67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Відповідно до положень статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом враховано те, що хоча й злочин, який ставиться в вину останньому, відноситься до тяжких, проте вчинений він з необережності. Також судом проаналізовано поведінку обвинуваченого, а саме: визнання ним вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку. Відтак, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, з метою захисту прав і законних інтересів особи, суспільства і держави, зважаючи на вимоги справедливості і мету правосуддя, враховуючи позицію прокурора, який вважає, що виправлення обвинуваченого та його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, думку потерпілого, який просив обвинуваченого суворо не карати, суд дійшов переконання, що виправлення обвинуваченого та його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, а тому ОСОБА_4 необхідно і доцільно призначити основне покарання у виді позбавлення волі на певний строк у межах санкції статті з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк в межах санкції статті, із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Саме таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. При цьому, визначене покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Початок іспитового строку обвинуваченому необхідно обчислювати з моменту проголошення вироку.

В межах даного кримінального провадження обвинуваченому було обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, а саме в період з 23:00 год по 06:00 год кожної доби, який необхідно продовжити до дня набрання вироком законної сили.

Згідно з ст. 124 КПК України суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз, а саме: експертизи технічного стану транспортного засобу № CE-19/102-23/12651-IT від 18.07.2023 в сумі 1195 грн 00 коп.; фототехнічної експертизи № CE-19/102-23/12987-ФП від 20.10.2023 в сумі 1912 грн 00 коп. та автотехнічної експертизи № CE-19/102-23/19964-IT від 20.11.2023 в сумі 1195 грн 00 коп., на загальну суму 4302 (чотири тисячі триста дві) грн 00 коп., оскільки їхнє проведення було обумовлено розслідуванням скоєного ним злочину.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Питання щодо речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 50, 65-67, 286 КК України, ст. ст. 100, 124, 174, 349, 371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Визнати винуватим ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

У відповідності до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, а саме в період з 23:00 год по 06:00 год кожної доби, продовжити до дня набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 4302 (чотири тисячі триста дві) грн 00 коп.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2023 по справі № 127/20399/23 на майно, а саме: легковий автомобіль марки «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 .

Речові докази по кримінальному провадженню № 0001041, а саме:

- легковий автомобіль марки «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 повернути власнику;

- DVD-диск з відеозаписом залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення, копію вироку направити учасникам судового провадження, які не були присутні у судовому засіданні.

Відповідно до частини 2 статті 394 КПК України, вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Суддя: