ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024року

м. Київ

справа № 548/35/18

провадження № 51-4834 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представників

потерпілих - адвокатів: ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції

засудженого ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Полтавського апеляційного суду від 18 травня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000267, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чесноківка Алтайського краю рф, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Гребінківського районного суду Полтавської області від 07 грудня 2022 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Вироком Полтавського апеляційного суду від 18 травня 2023 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано і ухвалено свій, яким ОСОБА_8 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок суду залишено без зміни.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 08 червня 2017 року приблизно о 12:25 год, керуючи автомобілем марки «Тойота РАВ4» д.р.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині автошляху Київ-Харків-Довжанський, в напрямку м. Києва, проїжджаючи 256 км автошляху в Хорольському районі Полтавської області, неподалік с. Лагодівка, порушивши вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами і доповненнями, допустив неуважність та маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для руху, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем ЗІЛ ММЗ д.р.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався прямолінійно попереду в попутному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Тойота РАВ4» д.р.з. НОМЕР_1 ОСОБА_11 отримав численні тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить змінити вирок апеляційного суду з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначення покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням. Вказує, що апеляційним судом, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, не було взято до уваги всіх характеризуючих даних щодо засудженого, його поведінку одразу після дорожньо-транспортної пригоди та під час досудового розслідування цього кримінального правопорушення. Зазначає, що апеляційним судом також не взято до уваги досудову доповідь органу пробації.

Позиції інших учасників судового провадження

Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_8 висловив доводи на підтримання касаційної скарги його захисника та просив звільнити його від відбування покарання з випробуванням, застосувавши положення ст. 75 КК України.

Представники потерпілих - адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_9 та звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання.

Прокурор вважала за необхідне касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПК України визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доведеність винуватостіОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, юридична кваліфікація його дій, у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому не є предметом розгляду касаційного суду.

Разом із тим, доводи поданої касаційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_8 внаслідок суворості, тобто доводи фактично про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), які колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що беруться до уваги при призначенні покарання

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон, відповідно до ст. 12 КК України, вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, зважуючи на його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

За частиною 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків передбачених цією статтею, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, зокрема й те, що він раніше не судимий, його вік, позитивні характеристики. Також було взято до уваги висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди та перебування в лавах Збройних Сил України, а також взяв до уваги відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Не погодившись з вироком місцевого суду, представники потерпілих подали апеляційну скаргу на нього, в якій просили скасувати вирок в частині призначеного покарання та постановити свій, яким засудити ОСОБА_8 до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції перевірив посилання й доводи, наведені в апеляційній скарзі представників потерпілих, та, встановивши підстави для скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання, обґрунтовано його скасував в цій частині та постановив свій вирок, де засудив ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Приймаючи таке рішення, апеляційний суд у вироку зазначив, що суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_8 покарання та звільняючи від його відбування на підставі ст. 75 КК України, не в повній мірі врахував конкретні обставини справи, зокрема, ставлення ОСОБА_8 до вчиненого кримінального правопорушення, який впродовж як досудового розслідування так і судового розгляду свою вину у вчиненому не визнав, не розкаявся у вчиненому, не проявив жаль та співчуття до вчиненого та до почуттів потерпілих, у зв`язку з чим останні просили його суворо покарати та у зв`язку з цим подали через своїх представників апеляційну скаргу.

Наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у рішенні апеляційного суду, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Суду дійти висновку, що це рішення було постановлено з неправильним застосуванням кримінального закону та необхідністю звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням.

Отже, на переконання колегії суддів, призначеннязасудженому ОСОБА_8 апеляційним судом реального покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. З огляду на положення ст. 50 КК України це покарання узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність і принципами співмірності та індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу.Підстав уважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що вказано в касаційній скарзі захисника, не вбачається.

Будь-яких інших доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції про можливість виправлення засудженого лише в умовах ізоляції від суспільства в касаційній скарзі не наведено.

Вирок апеляційного суду є належно вмотивованим та обґрунтованим, його зміст відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України, у ньому наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.

Зважаючи на те, що неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які є підставами для зміни вироку апеляційного суду, колегією суддів не встановлено, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Полтавського апеляційного суду від 18 травня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3