КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/5316/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

07 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2023,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2023 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто по 24 листопада 2023 року включно. Визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 53680 (п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 у разі внесення застави, такі додаткові обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду, а в разі неможливості з`явитися з поважних причин заздалегідь про це повідомляти суд;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та засобів зв`язку.

Визначено строк дії ухвали - до 24.11.2023.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції, врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, покарання за яке передбачене від п`яти до восьми років позбавлення волі, перелік доказів зазначений у реєстрі матеріалів досудового розслідування є вагомим, а тому наведене свідчить про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, про можливість його переховування від суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, а тому для запобігання цим ризикам слід продовжити останньому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке не пов`язане із застосуванням насильства, загибеллю людей, до нього не застосовувався запобіжний захід у виді застави, суд першої інстанції визначив альтернативний запобіжний захід у виді застави в межах визначених ст. 182 КПК України з урахуванням доведення ризиків та розміру шкоди завданню якої інкримінується.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу з доповненнями, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам та завданням кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2023 та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 - відмовити.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує, що у відповідному клопотанні сторони обвинувачення, яке було задоволено оскаржуваною ухвалою від 14.09.2023 прокурор стверджував про наявність ризиків, зокрема переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення. Вказані ризики, що відповідно до оскаржуваної ухвали були визнані судом існуючими та доведеними, на думку захисника, є абсолютно не обґрунтованими, та такими, що ґрунтуються виключно на особистих переконаннях сторони обвинувачення та судді, та такими що не підтверджуються жодними доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження.

Крім того, апелянт зазначає, що стороною обвинувачення, під час вирішення питання про продовження дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтування ризику переховування обвинуваченого від суду полягало виключно фактом реєстрації останнього у с. Товмачик Івано-Франківської області. Однак, наявність виключно прописки в іншій, ніж та у якій здійснюється судовий розгляд справи області, не підтверджує, на переконання захисника, жодних намірів обвинуваченого вчиняти дії, спрямовані на переховування від справедливого судового розгляду. Окрім того, покладення на обвинуваченого відповідних процесуальних обов`язків повністю невілює ризик переховування останнього від суду з огляду на те, що порушення таких обов`язків тягне за собою накладення відповідних санкцій, встановлених чинним законодавством, та окрім того, як відомо суду, наразі на всій територій України введено військовий стан, а ОСОБА_6 є особою призовного віку, що наразі повністю виключає можливість останнього перетнути державний кордон України та переховуватись від суду на території іншої держави.

Також апелянт вказує, що на наявність даних про те, що особа може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжувати те, у якому підозрюється може свідчити наявність інформації, отриманої в результаті проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій про вчинення особою протиправної діяльності (підготовку до вчинення кримінального правопорушення, придбання предметів для вчинення злочинної діяльності), наявність попередніх судимостей, зв`язки з антигромадськими елементами, надходження до правоохоронних органів заяв та повідомлень про те, що особа здійснює підготовку до нового кримінального правопорушення. Однак, під час постановлення оскаржуваної ухвали, суддею Шевченківського районного суду міста Києва не було взято до уваги відповідних аргументів сторони захисту, а в оскаржуваному судовому рішенні, відповідним твердженням сторони захисту взагалі не надано жодної правової оцінки, як того вимагає чинне законодавство України.

Крім того, апелянт зазначає, що під час розгляду відповідного клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, нею зверталася увага, що ОСОБА_6 перебуває у місцях попереднього ув`язнення з березня 2023 року. Тобто фактично, обвинувачений позбавлений волі вже більше ніж пів року часу. Однак, з моменту надходження обвинувального акту на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва, стороною обвинувачення, зокрема прокурорами Шевченківської окружної прокуратури до суду подаються абсолютно ідентичні за змістом клопотання про обрання та подальше продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також апелянт вказує, що утримання обвинуваченого у місцях попереднього ув`язнення понад 6 місяців, враховуючи що кримінальним правопорушенням, яке інкриміновано обвинуваченому не було завдано жодної моральної та/або матеріальної шкоди, ні інтересам фізичних/юридичних осіб, а ні будь-якої шкоди інтересам суспільства чи держави є надмірним, та таким, що не відповідає загальним засадам кримінального судочинства та грубо порушує приписи як національного, так і міжнародного законодавства, та є вираженням негуманного поводження з обвинуваченим.

Крім того, апелянт зазначає, що як відомо Шевченківському районному суду міста Києва та стороні обвинувачення, обвинувачений виявив бажання бути призваним під час мобілізації до лав Збройних сил України з метою захисту нашої вітчизни від/ збройної агресії російської федерації. Апелянт вказує, що як обвинуваченим безпосередньо, так і нею особисто, було здійснено ряд спроб отримати відповідний висновок ВЛК. Однак, через існування колізій у чинному законодавстві, зокрема через відсутність чіткого врегулювання порядку направлення осіб, що утримуються в місцях попереднього ув`язнення до проходження військово-лікарської комісії, фактично наразі існує ситуація, що унеможливлює проходження ОСОБА_6 відповідної ВЛК.

Також апелянт вказує, що з огляду на те, що прокурор не уповноважений подати відповідні клопотання, сторона захисту аналогічно, а уповноважені особи Київського слідчого ізолятора не здійснюють самостійне направлення осіб для проходження ВЛК, обвинувачений позбавлений будь-якої можливості збору відповідних документів для подальшого звернення до сторони обвинувачення з відповідним клопотанням про скасування запобіжного заходу для призову під час мобілізації. Скасування або заміна запобіжного заходу на інший, не пов?язаний з триманням під вартою, судом, фактично єдиний законний спосіб для обвинуваченого пройти усі необхідні військово-медичні обстеження та бути призваним до лав Збройних сил України.

Крім того, апелянт зазначає, що суддею Шевченківського районного суду міста Києва, під час розгляду відповідного клопотання, з огляду навіть на той факт, що безпосередньо прокурор під час судового засідання підтвердив той факт, що єдиним способом мобілізувати обвинуваченого до лав Збройних сил України є звільнення останнього з під варти, не було взято до уваги відповідні доводи сторони захисту, та матеріали, що були долучені до заперечень на підтвердження зазначених обставин, проігноровано зазначені факти та документи, не надано відповідним доводам та документам жодної правової оцінки, що є цинічним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, яка просила задовольнити апеляційну скаргу з доповненнями з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги з доповненнями захисника, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарг не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000818 від 09.03.2023 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2023 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів, тобто по 24 листопада 2023 року включно та визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави в 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 53680 (п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят) гривень, з покладенням певних обов`язків на підставі ч.5 ст. 194 КПК України.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції прирозгляді питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст.. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжкого, корисливого злочину проти власності, тяжкістю покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, за який у випадку доведеності винуватості загрожуєпокарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, тобто стабільного та офіційного джерела доходу не має, неодружений, не має стійких соціальних зв`язків у місті Києві та майна у власності, раніше судимий, обвинувачується у вчиненні злочину вчиненого під час іспитового строку, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики наявні і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника в апеляційній скарзі на те, що наявність у обвинуваченого місця реєстрації у Івано-Франківській області не може свідчити про наміри її підзахисного переховуватись від суду, то колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого судом враховуються всі обставини у їх сукупності, які в даному випадку, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінального правопорушення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 , даних про його особу, попередню поведінку та наявність встановлених судом першої інстанції ризиків, на даному етапі провадження виправдовують подальше його тримання під вартою.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що її підзахисний, який є особою призивного віку, під час військового стану не має можливості виїхати за межі України, що спростовує ризик переховування від суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинуваченого переховуватись в межах території України.

Щодо посилань захисника на неврахування судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали аргументів сторони захисту про відсутність даних, які можуть свідчити про ймовірність вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення чи продовження того, в якому він обвинувачується, то такі посилання є безпідставними, оскільки суд першої інстанції при застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою з достатньою повнотою врахував всі обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, належним чином обґрунтувавши в оскаржуваній ухвалі доцільність його продовження, в тому числі і існування певної ймовірності того, що ОСОБА_6 , який стабільного та офіційного джерела доходу не має, раніше судимий, обвинувачується у вчиненні злочину вчиненого під час іспитового строку, може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду чи створять загрозу суспільству, зокрема вчинити інше кримінальне правопорушення. Водночас, ймовірність обвинуваченого ОСОБА_6 продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, судом першої інстанції встановлено не було.

Посилання захисника на попередні клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у даному провадженні суд апеляційної інстанції перевіряє обставини, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до даної ухвали від 26 вересня 2023 року, яку оскаржено захисником, тоді як попередні ухвали суду, якими було задоволено клопотання прокурора не є предметом даного апеляційного розгляду, і згідно вимог КПК України оцінювати її законність не входить до повноважень колегії суддів.

Не можуть бути безумовною підставою для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу і посилання захисника в апеляційній скарзі на тривалість перебування обвинуваченого під вартою, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

З приводу тверджень в апеляційній скарзі захисника про бажання обвинуваченого ОСОБА_6 бути призваним під час мобілізації до лав Збройних сил України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 616 КПК України у разі введення в Україні або окремих її місцевостях воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які підозрюються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-147, 152-156, 186, 187, 189, 255, 255-1, 257, 258-262, 305-321, 330, 335-337, 401-414, 426-433, 436, 437-442 Кримінального кодексу України, має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника про намір обвинуваченого пройти ВЛК та вступити до лав ЗСУ не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки це питання відповідно до вимог ст. 616 КПК України віднесено до компетенції прокурора.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Також, на переконання колегії суддів, відповідним і достатнім є визначений судом першої інстанції розмір застави. Так, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, врахував дані про особу ОСОБА_6 , обставини кримінального провадження, існуючі ризики та інші обставини, що мають значення, у даному випадкуі правильно визначив саме такий розмір застави, який буде цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інші протиправні дії, що відповідає вимогам ч.5 ст. 182 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2023, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто по 24 листопада 2023 року включно,із можливістю внесення застави у сумі 53680 гривень - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4