Справа № 463/7036/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1009/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2023 року за ч.1 ст. 125 КК України,-

встановила:

вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850,00грн.).

На підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно вироку, ОСОБА_6 13.07.2020 року близько 20 год. 00 хв. перебуваючи на подвір`ї будинку за адресою: АДРЕСА_1 в результаті словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_9 декілька ударів руками по голові та шиї, зокрема у ділянку шиї спереду та ззаду, у ділянку лівої вушної раковини, та умисно здійснив декілька поштовхів ОСОБА_9 , внаслідок чого останній декілька разів падав, утримуючись руками, вдарявся до цегляної споруди. Внаслідок умисного нанесення ударів та поштовхів потеплілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у виді синців та саден на шиї, саден в ділянці лівої вушної раковини, на правій руці, синців на лівій руці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати, кримінальне провадження закрити, в зв`язку з відсутністю в його діяннях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що, на його думку, він підлягав виправданню, оскільки в ході судового розгляду не здобуто належних, допустимих, достатніх доказів скоєння ним кримінального правопорушення, натомість здобуті докази відсутності в його діях ознак складу кримінального правопорушення.

Обвинувачений зазначає, що в ході судового розгляду було допитано потерпілого ОСОБА_9 , допитано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , досліджено документи, висновок експерта.

Вважає, що зазначені докази містять настільки істотні суперечності і спростиовують один одного, що жоден з них не може бути прийнятий як доказ його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того, показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 слід оцінювати критично також і з тих підстав, що дані особи знаходяться в близьких сімейних стосунках і одночасно перебувають і перебували на момент інкримінованих йому діянь в неприязних стосунках зі ним.

Наголошує, що будучи допитаним як обвинувачений, він показав, що не наносив умисно ударів ОСОБА_9 , а вимагав, щоб той покинув територію його домоволодіння, куди зайшов без дозволу. При цьому він лише намагався виштовхувати ОСОБА_9 із свого подвір`я на вулицю, оскільки той не виконував законну вимогу покинути його домоволодіння. Від такого виштовхування ОСОБА_9 не падав і не вдарявся до стін будівель.

Тобто, крім того, що він умисно не заподіював ОСОБА_9 тілесних ушкоджень - докази такого відсутні, вважає, що він діяв в межах необхідної оборони, що є обставиною, яка виключає протиправність його діянь, що означає відсутність в його діях ознак об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України.

На думку апелянта, з досліджених судом доказів не вбачається, що він бажав настання шкідливих наслідків для потерпілого. З таких доказів вбачається, що він бажав лише одного - щоб ОСОБА_9 припинив своє протиправне перебування в його домоволодінні і негайно покинув його - саме на це були спрямовані його дії. Якщо при цьому допустити, що він вчиняв якісь протиправні дії, то вони мають ознаки необережної форми вини (ст. 25 КК України). Відповідно до ч.4 ст. 37 КК України, якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність суспільно небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність.

Апелянт переконаний, що незалежно від того, чи його дії мають ознаки необхідної оборони (ст. 36 КК України), чи уявної оборони (ст. 37 КК України), в таких діях відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України.

Підкреслює, що бажання настання для потерпілого шкідливих наслідків, як вказує у вироку суд першої інстанції, свідчить про відсутність в його діях умислу (як прямого, так і непрямого), оскільки, відповідно до ст. 24 КК України, для наявності прямого чи непрямого умислу особа повинна передбачати і бажати чи свідомо припускати настання суспільно небезпечних, а не шкідливих наслідків. Бажання чи свідоме допускання особою настання шкідливих наслідків є ознакою наявності умислу (прямого чи непрямого) на вчинення адміністративного правопорушення (ст. 10 КУпАП), а не кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого та захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора та потерпілого, які заперечили апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, при обставинах викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується покладеними в основу вироку наданими у судовому засіданні в суді першої інстанції:

показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який в суді першої інстанції дав показання про те, що обвинуваченого ОСОБА_6 знає з 2000 року, вони є сусідами, однак перебувають у неприязних відносинах. Обвинувачений має земельні претензії до сім`ї потерпілого, що підтверджується наявністю судової справи між їхніми дружинами. 13.07.2020 року після 19.00 год. ОСОБА_12 гуляв зі своєю собакою. Раптом його собака побігла за собакою ОСОБА_6 через поламану огорожу на земельну ділянку ОСОБА_6 . Щоб забрати собаку ОСОБА_9 зайшов на територію ОСОБА_6 . Останній розлютився та почав виганяти його в словесній грубій формі, в подальшому ОСОБА_6 вдарив його по потилиці та вимагав забратися геть з ділянки. Далі ОСОБА_6 штовхав його та бив по голові, шиї, вухах. Конфлікт розгортався в саду та на подвір`ї будинку на АДРЕСА_1 , біля гаража. Потерпілий на землю не падав, підтримувався руками, коли підійшли до сараю, отримав ще один поштовх в результаті чого зачепився за ріг будівлі та пошкодив руку. Наносити удари ОСОБА_6 у відповідь не мав наміру, хотів лише забрати собаку, щоб обвинувачений не заподіяв йому шкоди. Свідком цих подій був син потерпілого ОСОБА_13 , який в конфлікт не втручався. ОСОБА_9 також ствердив, що в той день алкоголю не вживав. Після побиття звернувся ЛШМД, його оглянув експерт;

показаннями свідка ОСОБА_10 , сина потерпілого ОСОБА_9 , який в суді першої інстанції дав показання, що з обвинуваченим перебувають у неприязних відносинах, оскільки їх сім`ї мають конфлікт через межу земельної ділянки. Пояснив, що 13.07.2020 року у вечірній час вийшов палити цигарку, батько гуляв з собакою. Він почув як батько казав ОСОБА_6 щоб той дав йому забрати собаку і він піде. ОСОБА_6 в сторону батька розпочав лайку з погрозами, бійкою виганяв батька. Батько не проявляв жодної агресії. Свідок стверджує, що бачив як ОСОБА_6 наніс батькові приблизно 5-7 ударів, зокрема кулаком правої руки в ліву частину шиї батька, ще один удар, який він помітив, в груди та шию від якого батько втратив рівновагу. Коли зайшли за сарай, він перестав їх бачити. В конфлікт він на прохання батька, не втручався. Зайшов в будинок та повідомив матері про подію. Мати порадила не втручатися та очікувати поліцію.

показаннями свідка ОСОБА_11 , дружина потерпілого ОСОБА_9 , який в суді першої інстанції надала показання про те, що з обвинуваченим вони перебувають у неприязних відносинах через спір за межу земельної ділянки. 13.07.2020р. у вечірній час вона перебувала в приміщенні будинку, вікно було відкрите, коли раптом почула сильний гавкіт собаки. Вона бачила лише як її чоловік заходить на територію ОСОБА_6 та намагається пояснити йому, що хоче забрати собаку. Вона не виходила з дому, чула лайку, згодом в хату зайшов син та розказав про конфлікт. Коли чоловік вернувся додому вона побачила почервоніння в ділянці його шиї та обличчя, подряпини на чолі та лікті. Після цієї подій чоловік погано спав два тижні, турбувала мігрень.

Крім цього, винуватість ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку стверджується дослідженими судом письмовими доказами, зокрема:

висновком судово-медичної експертизи №966 від 16.07.2020р., проведеної КЗ ЛОП «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи», згідно якого, ОСОБА_9 встановлено діагноз: «Забійні садна, підшкірні гематоми шиї та правого ліктьового суглобу». Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілого виявлено синець та садна на шиї, садна в ділянці лівої вушної раковини, на правій руці, синці на лівій руці. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею, при контакті з такими, могли виникнути 13 липня 2020 року, як вказує потерпілий, та відносяться до легкого ступеня тяжкості;

даними слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_9 від 21.07.2020 року, до протоколу якого долучена фототаблиця. В ході слідчого експерименту, за адресою: АДРЕСА_1 , потерпілий описав події 13.07.2020 року і показав куди побігла собака, яким чином він потрапив на подвір`я сусіда ОСОБА_6 , де знаходився він та обвинувачений в момент нанесення ушкоджень. Також він показав спосіб на кількість нанесених йому тілесних ушкоджень з боку ОСОБА_6 . Судом оглянуто та досліджено протокол з Фототаблицею до нього (а.с.202-213). Дані протоколу слідчого експерименту відповідають показанням потерпілого в суді;

даними слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_15 від 21.07.2020 року, до протоколу якого долучена фототаблиця. В ході слідчого експерименту свідок описала події 13.07.2020 року які вона спостерігала, зокрема побиття ОСОБА_6 . ОСОБА_9 , вказала місце де відбувся конфлікт та спосіб нанесення ударів. Судом оглянуто та досліджено протокол з Фототаблицею до нього (а.с.193-201). Свідок ОСОБА_15 судом не допитувалася, оскільки померла, що підтвердили учасники провадження.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Щодо доводів наведених в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений ОСОБА_6 вважає свої дії, такими, що підпадають під ознаки необхідної оборони, то колегія суддів, звертає увагу на наступне.

Частиною першою статті 36 КК України передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» N 1 від 26.04.2002, вказано, що закріплене ст. 36 Кримінального кодексу України право кожного на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканність її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави.

У п. 2 вказаної вище Постанови зазначено, що при з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, спрямованість, мета і межі вчинення дій особою, яка захищається, де шкода, завдана особі, яка здійснює посягання, має відповідати суспільній небезпечності посягання та обстановці захисту. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що слід критично оцінювати доводи апелянта про те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони, підстав ставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст.125 КК України апеляційний суд не вбачає.

Щодо тверджень обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що він міг перебувати у стані уявної оборони, то апеляційний суд їх відхиляє з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КК України, уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільне небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.

Стан уявної оборони виникає у випадках, коли реального посягання немає, але в особи під впливом дій іншої особи (осіб) та особливостей ситуації, в якій вчинено ці дії, виникає помилкове враження про вчинення (чи реальну загрозу вчинення) суспільне небезпечного посягання, внаслідок чого вона заподіює шкоду, вважаючи, що перебуває у стані необхідної оборони.

Частиною 4 статті 37 КК України встановлено, що якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільне небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність.

Це правило має застосовуватись лише для випадків, коли виникли певні обставини, які могли створити враження про наявність посягання, але особа проявила легковажність чи недбалість в оцінці ситуації і внаслідок цього помилково вжила заходів захисту від неіснуючого посягання. Якщо ж обставин, які хоча б частково виправдовували помилку, допущену особою в оцінці ситуації, не було і заподіяння шкоди зумовлене виключно надмірною уявою особи, то положення про уявну оборону щодо такої особи не застосовуються і вона має нести кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду на загальних підставах.

Жодних доказів, які б свідчили, що потерпілий вчинив дії, які обвинувачений помилково міг сприйняти як погрозу для свого життя та здоров`я, відповідно до ст. 37 КК України, в матеріалах справи немає.

При цьому, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 діяв з невизначеним умислом, тобто бажав настання шкідливих наслідків для потерпілого, однак не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Тому він повинен нести відповідальність за фактично заподіяне тілесне ушкодження.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду першої інстанції, який дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дійшов висновку про те, що про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, відтак викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вирок суду першої інстанції є незаконним, безпідставним, оскільки такий не відповідає вимогам закону, матеріалам даного кримінального провадження, а тому підлягає скасуванню, не бере до уваги як безпідставні.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів справи, орган досудового розслідування і суд першої інстанції дослідили у справі всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення, а тому наведені обвинуваченим в апеляційній скарзі доводи про те, що висунуте йому обвинувачення не відповідає фактичним обставинам справи є необґрунтованими.

Суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_6 виконав вимоги ст. 374 КПК України, яка передбачає обов`язок суду у мотивувальній частині вироку обґрунтувати прийняте ним рішення із наведенням відповідних підстав.

Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою й приходить до висновку, що судом вірно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 , а призначене обвинуваченому покарання, вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4