Справа №345/3401/23
Провадження № 1-кп/345/82/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.01.2024 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Калуш клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про визнання доказу очевидно недопустимим у кримінальному провадженні № 0000143 від 23.02.2023 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

на розгляді у Калуському міськрайонному суді Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження № 0000143 від 23.02.2023 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні просила визнати протокол огляду речей і документів від 03.03.2023, об`єктом огляду відповідно до якого є мобільний телефон моделі «Iphone 11», що належить ОСОБА_3 , очевидно недопустимим доказом та припинити його дослідження.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що доступ до вказаного мобільного телефону повинен був бути проведений на підставі ухвали слідчого судді, оскільки вхід у телефон можливий тільки шляхом введення паролю. З досліджених в судовому засіданні доказів відомо, що ОСОБА_3 покинув місце зупинки його працівниками поліції, при цьому його документи та мобільний телефон залишилися. Працівники поліції на місці події вгадали пароль до його телефону, що підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 . Таким чином, мало місце втручання з боку слідчого, який проводив огляд, у приватне спілкування ОСОБА_3 без відповідного судового рішення, що є порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника.

Прокурор у судовому засіданні заперечив щодо визнання вказаного доказу очевидно недопустимим, оскільки проведення вказаної слідчої дії відбувалося відповідно до вимог КПК України.

Суд, заслухавши думки учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов наступних висновків.

Положеннями ч. 1 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, таке діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов (ч. 2 ст. 87 КПК).

За загальним правилом, визначеним статтею 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Проте, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу» слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінальними процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів, та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного, саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

З протоколу огляду речей і документів від 03.03.2023 встановлено, що старший слідчий СВ Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_7 провів слідчу дію - огляд, який розпочато о 09:00 год. та закінчено о 19:00 год. Об`єктом огляду є мобільний телефон марки «Apple», моделі «Iphone 11», з вмістом сім-карти мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 .

Зі змісту протоколу при ввімкненні телефону відображається екран блокування, при введенні комбінації цифр «1988», що відповідає року народження ОСОБА_3 , здійснюється відмикання мобільного телефону та відкривається робочий стіл. В процесі проведення огляду слідчим, зокрема, було зафіксовано листування, що містилися на вказаному мобільному телефоні.

Водночас зі змісту вказаного протоколу, який був частково досліджений в судовому засіданні, неможливо безпосередньо встановити, яким самим чином слідчий отримав пароль для входу в мобільний телефон, який належить обвинуваченому, оскільки відомості про вказаний факт у ньому відсутні, що позбавляє суд можливості визначити на даній стадії судового розгляду, чи наявні порушення процедури отримання вказаного доказу, що в свою чергу не дає змогу підтвердити чи спростувати доводи сторони захисту про його недопустимість

Як наслідок цього, не можна встановити, чи в даному випадку було наявне пряме та істотне порушення прав і свобод обвинуваченого, та чи зумовлює це наявність сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті проведення вказаної слідчої дії.

Таким чином, суд не може визнати даний доказ очевидно недопустимим без співставлення його з іншими доказами, не даючи оцінку іншим доказам, чого на даній стадії судового розгляду кримінального провадження неможливо зробити.

Враховуючи все викладене вище, суд не вбачає можливості на даний момент часу та на даному етапі вважати вказаний захисником доказ очевидно недопустимим, а до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, на думку суду, оцінка даного доказу на предмет його допустимості буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У даному випадку прийняття і дослідження вказаного доказу, як реалізація права сторони, не може жодним чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд може визнати недопустимим та неналежним будь-який доказ при прийнятті остаточного рішення у справі. Натомість неприйняття і недослідження певних доказів, на думку суду, може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особи в кримінальному процесі, так і гарантією правосуддя.

Також суд зазначає, що в умовах змагальності процесу в багатьох випадках досить складно передбачити наперед напрямок розвитку подій під час судового розгляду, оскільки сторона захисту може вільно обирати свою тактику від повного визнання вини до повного її заперечення, вона може визнати певні фактичні обставини або навпаки висловити несподівані аргументи, які потребуватимуть перевірки, вона також може заперечувати допустимість чи достовірність одного, кількох або всіх доказів або навпаки не бачити в цьому сенсу, тощо.

Саме така непередбачуваність змагального процесу потребує пошуку судом відповідного балансу конкуруючих інтересів держави, потерпілого, обвинуваченого та інших осіб у кожному конкретному випадку для того, щоб забезпечити справедливість процесу в цілому. Це також вимагає застосування такого підходу до тлумачення норм процесуального права, які мають відомий рівень абстрактності, щоб це не створило, ані невиправданих переваг однієї зі сторін процесу, ані невиправданих формальних перепон для реалізації сторонами своїх прав і обов`язків.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (рішення у справі «Walchli v. France»).

Також Європейський суд з прав людини звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії»).

Крім того, висловивши на даній стадії судового розгляду свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатність його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

Зважаючи на викладене вище, доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

А тому, суд дійшов висновку, що заявлене клопотання захисника щодо визнання доказу очевидно недопустимим задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 242, 332, 371, 372, 392 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про визнання доказу очевидно недопустимим - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 25.01.2024 о 09:00 год.

Суддя: