ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 688/5134/23

Провадження № 11-кп/4820/189/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 23 лютого 2024 року включно у кримінальному провадженні №0000194, внесеному до ЄРДР 24.11.2023 року

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені слідчим суддею суду першої інстанції обставини.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2023 року за результатами розгляду клопотання прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченому за ст.111 ч.2 КК України було продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 23 лютого 2024 року включно.

Своє рішення суд обґрунтовував тим, що обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 15 років до довічного позбавлення волі, в зв`язку з чим він може ухилитися від суду та незаконно впливати інших учасників процесу, які на теперішній час не допитані судом, вчинити інше кримінальне правопорушення, відтак на даний час відсутні відомості про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що були підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ході досудового розслідування.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просив скасувати ухвалу Шепетівського міськрайонного суду від 26 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зокрема, посилався на те, що ризики, наведені у клопотанні прокурора про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою не підтверджені жодними доказами. Крім того, прокурором до вказаного клопотання не додано матеріалів, передбачених ст.184 ч.3 КПК України.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції не обґрунтував позицію альтернативи тримання під вартою, оскільки такий запобіжний захід є винятковий, найсуворіший і його застосування є при виняткових обставинах.

Звертає увагу захисник і на погіршення стану здоров`я обвинуваченого в умовах тримання під вартою, в тому числі хворобу серця, про що ним неодноразово наголошувалось під час судових засідань.

Зауважує, що клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 задоволено неповноважним складом суду, оскільки мало бути розглянуто колегіально судом у складі трьох суддів.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та захисник підтримали подану апеляційну скаргу, а прокурор заперечив проти її задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисту задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши судове рішення, в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарнатовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду. Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст.111 ч.2 КК України, у державній зраді, діянні вчиненому громадянином України на шкоду обороноздатності державній та економічній безпеці України, наданні представнику іноземної організації допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненому в умовах воєнного стану. Колегія суддів виходить з того, що за своїм характером такий злочин представляє особливу суспільну небезпеку, санкція ст. 111 ч.2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі понад від 15 років до довічного позбавлення волі.

Виходячи з тяжкості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, характеру злочинних дій, в яких він обвинувачується, враховуючи дані про його особу, відсутності постійного місця роботи та міцних соціальних зв`язків, стійких проросійських поглядів та антиукраїнські переконань обвинуваченого, враховуючи, що після вчинення злочинів проти основ національної безпеки України під час війни, він вживав активних заходів для знищення доказів своєї незаконної діяльності, колегія суддів вважає, що існують реальні ризики того, що обвинувачений маючи зв`язки з спеціальними службами країни агресора, може вдатися до втечі на територію РФ або на тимчасово окуповані території, переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які на теперішній час не допитані судом, продовжити злочинну діяльність.

Таким чином судом враховані дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати. Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не можливо.

При вирішенні апеляційних вимог захисту, колегія суддів також виходить з того, що виходячи з положень ст. 176 ч.6 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Виходячи з практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У рішеннях по справах «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 та «Александр Макаров проти Росії» від 12.03.2009 ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім цього, у рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 ЄСПЛ зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи. Обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає суспільному інтересу. Крім того, гарантії того, що обвинувачений не вчинить інше кримінальне правопорушення, наразі відсутні. Так, продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою спрямоване на забезпечення посилення контролю за місцем перебування останнього, виконання ним процесуальних обов`язків, попередження вчинення інших кримінальних правопорушень, продовження протиправної діяльності.

Враховуючи наведене, доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в поведінці ОСОБА_7 колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання продовження дії запобіжного заходу були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження строку його дії.

Твердження захисту про те, що клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 суду слід було розглядати в складі трьох суддів, колегія суддів відкидає та виходить з того, що положеннями п.20-5 КПК України регламентовано, що у разі неможливості у визначений цим кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегією або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

Дана норма закону поширюється на період дії карантину, який на момент розгляду клопотання був закінчений. Однак, на переконання колегії суддів, у цьому випадку суддя при вирішенні клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 правомірно керувався загальними засадами кримінального процесуального законодавства, зазначених з урахуванням особливостей здійснення кримінального провадження під час воєнного стану.

Крім того, колегія суддів виходить з положень ст.615 п.6 КПК України, яка регулює особливий режим кримінального провадження в умовах воєнного стану, відповідно до якої у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважається продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше ніж на два місяці.

Що стосується тверджень сторони захисту про відсутність належної медичної допомоги в умовах перебування обвинуваченого під вартою, то колегія суддів такі доводи відкидає, оскільки особи, які перебувають під вартою, та є хворими, отримують медичну допомогу в амбулаторних умовах в медичних частинах та в спеціально визначених закладах охорони здоров`я, а тому перешкоди для лікування ОСОБА_7 в разі погіршення його стану здоров`я під час перебування під вартою відсутні. Даних на підтвердження того, що стан здоров`я ОСОБА_7 виключає його утримання в умовах СІЗО, стороною захисту не надані.

З огляду на наведене ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, за вимогами апеляційної скарги захисту, колегія суддів не вбачає. Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до 23 лютого 2024 року включно - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3