ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 682/679/23

Провадження № 11-кп/4820/618/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000414, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 березня 2023 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Славутського району Хмельницької області c. Красностав, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі; обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Відповідно до вироку суду, 22 лютого 2023 року працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в службовому кабінеті по АДРЕСА_3 , військовозобов`язаному ОСОБА_6 , на виконання Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», запропоновано отримати повістку з визначеним терміном прибуття на 24.02.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що за адресою: АДРЕСА_3 для відбуття на навчальні збори та проходження військової служби. ОСОБА_6 відмовився отримувати повістку, про що було складено акт про відмову від отримання повістки та 24.02.2023 не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Окрім того, 02 березня 2023 року, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_5 , в службовому кабінеті по АДРЕСА_3 , військовозобов`язаному ОСОБА_6 , на виконання Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», запропоновано отримати повістку з визначеним терміном прибуття на 03.03.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що за адресою: АДРЕСА_3 для відбуття на навчальні збори та проходження військової служби. ОСОБА_6 відмовився отримувати повістку, про що було складено акт про відмову від отримання повістки та 03.03.2023 не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Військовозобов`язаний ОСОБА_6 , всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України №2105-ІХ від 03.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», Указу Президента України №59/2023 від 06.02.2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», п.1 додатку 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 921 від 07.12.2016, з метою ухилення від призову за мобілізацією в особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином попередженим про час та місце прибуття, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період, двічі відмовився від отримання повістки та 24.02.2023 і 03.03.2023 не з`явився без поважних причин до ІНФОРМАЦІЯ_5 для відбуття на навчальні збори та проходження військової служби, ухилившись від призову за мобілізацією в особливий період.

Таким чином, ОСОБА_6 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене статтею 336 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з застосуванням статті 75 КК України, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання, встановивши іспитовий строк 1 рік. В іншій частині вирок залишити без змін.

Зазначає, що обвинувачений щиро розкаявся, визнав свою вину, пояснив, що готовий понести покарання. Вказаний факт підтверджується тим, що з моменту реєстрації кримінального правопорушення ОСОБА_6 активно сприяв збору доказів, давав докази, в яких одразу визнав свою вину.

Окрім того, ОСОБА_6 раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, проживає в цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину, обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Зазначене, на думку сторони захисту, дає підстави вважати, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання, відповідно до статей 75, 76 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі та звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, посилаючись на наявність обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до статті 66 КК України, а саме: щире каяття та активне сприяння розслідуванню злочину.

Прокурор не визнав доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, вважає вирок суду першої інстанції щодо призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просили вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за статтею 336 КК України, а саме як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким також була надана належна правова оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за статтею 336 КК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, доведеність вини й кваліфікація злочинних дій в апеляційному порядку не перевіряються.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту оскаржує рішення суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, оскільки вважає його занадто суворим і несправедливим, та вважає, що існують підстави для призначення покарання з застосуванням вимог статей 75, 76 КК України.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Згідно зі статтею 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної або касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відтак, на переконання колегії суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким (відповідно до кваліфікації за статтею 12 КК України), суспільну небезпеку цього злочину та факт введення на території України воєнного стану, відомості про особу винного, який раніше не судимий, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває та раніше не перебував, офіційно не працевлаштований, має тимчасові заробітки, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні одну малолітню дитину, визнав каяття обвинуваченого формальним, тому обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, суд не встановив. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування щодо обвинуваченого вимог статей 69 та 75 КК України, зазначивши, що виправлення обвинуваченого можливе лише шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті 336 КК України.

Враховуючи обставини скоєння злочину, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_6 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби, що може стати наслідком неможливості боротьби з подальшим вчиненням таких кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, на думку колегії суддів, апеляційна скарга обвинуваченого не містить достатньо обставин, які свідчили би про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, призначеного у мінімальних межах санкції статті, та стали би підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання згідно зі статтею 75 КК України з випробуванням.

Окрім того, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що визнання вини обвинуваченим та його щире каяття не можуть вважатися обставинами, що пом`якшують покарання в розумінні статті 66 КК України, оскільки носять суто формальний характер.

Так, виходячи з системного тлумачення законодавства та із усталеної судової практики (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року по справі №759/7784/15-к, провадження № 51-2607 км 18; постанова Верховного Суду від 06.07.2021 року по справі № 243/3208/19, провадження № 51-765км21; постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у справі № 520/16394/16-к від 27 квітня 2021 року, постанова Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у справі № 640/3693/15-к), щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У контексті зазначеного слід послатися й на роз`яснення, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, відповідно до яких щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Між тим, ОСОБА_6 , з часу вчинення інкримінованого злочину до розгляду провадження судом, тобто протягом тривалого періоду часу, не зробив жодної спроби явки до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для проходження військової служби, що могло б свідчити про його каяття та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Так само й активне сприяння у розслідуванні цього злочину не мало місце зі сторони обвинуваченого ОСОБА_6 , як було правильно встановлено судом першої інстанції, оскільки активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи. Зважаючи на специфіку інкримінованого ОСОБА_6 злочину, а також відсутності конкретизації зі сторони захисту щодо того, які саме дії ОСОБА_6 слід розцінити як активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість відповідних доводів сторони захисту.

Стосовно апеляційних доводів захисника щодо наявності у ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, малолітньої дитини на утриманні, відсутності судимості, неперебування на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра, то зазначена характеристика особи не може вважатися достатньою підставою для її звільнення від відбування покарання та не доводить можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, особливо у цій конкретній ситуації.

Вказані в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання, з урахуванням яких судом призначено покарання у мінімальних межах санкції статті 336 КК України.

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В інакшому ж випадку, звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотримання меті та принципів призначення покарання. Навпаки, враховуючи і так неоптимістичну тенденцію зростання злочинів ухилення осіб від призову на військову службу під час мобілізації у вкрай тяжкий і трагічний для країни період, то є цілком обґрунтований ризик продовження збільшення аналогічних кримінальних правопорушень, оскільки активні бойові дії продовжуються, ворог не відступає, воєнний стану у країні триває, а мобілізаційні ресурси потребують постійного оновлення.

Обвинувачений ОСОБА_6 ухиляючись від призову на військову службу під час мобілізації, розуміючи відповідальність і наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час загальної мобілізації, коли в Україні діє військовий стан, введений Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року,обґрунтовував свої дії побоюванням за власне життя, тим самим поставив приватні інтереси та цінність свого життя вище за інших так само мобілізованих осіб, нехтуючи їхньою самопожертвою та готовністю боронити суверенітет та незалежність держави. Наведене вище сукупно свідчить про суттєво підвищений ступінь суспільної небезпечності як вчиненого діяння, так і самого винуватого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

Отже, зважаючи на обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи зазначені вище факти, характеристику особи обвинуваченого, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, а призначене покарання у мінімальних межах санкції статті 336 КК України у виді 3 років позбавлення волі справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість та необхідність його пом`якшити, не вбачає.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі захисника не наведено обставин, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , та які свідчили би про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та стали би підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням згідно зі статтею 75 КК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, судом першої інстанції ухвалено законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення, матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, правильно та обґрунтовано визначено вид і розмір покарання в межах санкції статті 336 КК України, підстав для зміни або скасування вироку та задоволення апеляційної скарги захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2023 року стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2