ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 року

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0000257 від 30.06.2022 про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Містки Сватівського району Луганської області, зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але до 11.04.2022, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалася 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, порушення територіальної цілісності та захоплення території України, діючи з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на території м. Старобільськ Луганської області, маючи умисел на зайняття адміністративної посади в окупаційній адміністрації держави-агресора розташованої у м. Старобільськ Луганської області та реалізуючи його, вступила в злочинну змову з окупаційними військами російської федерації та представниками так званої «лнр», та отримавши від них пропозицію на зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в окупаційній адміністрації держави-агресора розташованої у м. Старобільськ Луганської області, в порушення вимог Конституції та Законів України добровільно погодилася на вказану пропозицію.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_3 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, але до 11.04.2022, перебуваючи на території м. Старобільськ Луганської області, діючи із прямим умислом та своїх особистих мотивів, добровільно погоджуючись на пропозицію представників окупаційній адміністрації держави-агресора - російської федерації та представників незаконних збройних формувань так званої «лнр», зайняла посаду - «виконуючого обов`язки начальника управління пенсійного фонду лнр в Старобільському районі (міжрайонне)», тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_3 , будучи повідомленою в порядку передбаченому КПК України, про місце дату і час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки до суду не повідомила. Зокрема, суд належно повідомляв обвинувачену про розгляд справи, здійснюючи повідомлення про призначені судові засідання в Рівненському міському суді в газеті «Урядовий кур`єр» та внесенням інформації на офіційний веб-сайт суду. Рекомендовані повідомлення поштового відправлення «Укрпошта» за місцем її реєстрації не надсилались, оскільки місцем реєстрації та проживання ОСОБА_3 є тимчасово непідконтрольна державі Україна територія.

Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, здійснювалось в порядку спеціального досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2023 року (т.1 а.к.п. 61-64).

Відповідно до ухвали Рівненського міського суду від 12 жовтня 2023 року, здійснено спеціальне судове провадження стосовно ОСОБА_3 .

Отже, суд здійснив розгляд кримінального провадження за відсутності обвинуваченої (in absentia) що відповідає загальним засадам кримінального провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Судом встановлено, що стороною обвинувачення, використані всі передбачені законом заходи (можливості), для дотримання прав підозрюваної (обвинуваченої ОСОБА_3 ), зокрема права на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя.

Враховуючи наведене, з урахуванням здійснення у даному кримінальному провадженні спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження, суд вважає, що стороною обвинувачення вжито достатніх заходів щодо дотримання прав підозрюваної та обвинуваченої ОСОБА_3 на захист та доступ до правосуддя.

У свою чергу суд звертає увагу на те, що всі наведені вжиті заходи вказують на те, що обвинуваченабулапоінформовананалежним чином про дати слухання справи, а також дотримані їїправа на належне представництво у суді.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 , просила суд закрити провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, оскільки на її думку, як під час досудового розслідування та судового розгляду не доведена об`єктивна сторона інкримінованого злочину ОСОБА_3 , що є одним із елементів складу злочину, не встановлено, що остання діяла добровільно чи під примусом. Окрім того, просила суд визнати наявний в матеріалах кримінального провадження протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, складений 05.12.2022 в період часу з 12.00 год до 12.55 год, недопустимим доказом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України.

Відповідно до ст. 84 КПК України - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Статтею 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом.

Згідно ч. ч., 1 2 ст. 87 КПК України, - недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема такі діяння як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу, або з порушенням його суттєвих умов.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення; 2)винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.

Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Згідно ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили. Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України від 23.03.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав про те, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також враховано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Таким чином суд вважає, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, складений 05.12.2022 в період часу з 12. 00 год до 12.55 год є належним та допустимим доказом, оскільки отриманий в передбачений КПК України спосіб, та фактичні дані, що містяться в ньому, підтверджуються іншими наявними доказами по справі, а тому підстав для визнання вказаного доказу та наступних доказів, відповідно до ст. 87 КПК України немає.

Доказами вини ОСОБА_3 в інкримінованому злочині є докази, що оцінювались судом, які є належними та допустимими, достовірними, оскільки вони були зібрані з дотриманням прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України та в порядку визначеному кримінальним процесуальним кодексом України.

Зазначені вище обставини вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення та її вина встановлена наступними дослідженими на предмет належності та допустимості у суді доказами, зокрема:

Протоколом огляду від 19.06.2023 мережі Інтернет, а саме сайту незаконного органу влади створеного на тимчасово окупованій території «Государственное учреждение луганской народной республики - Пенсионный фонд луганской народной республики» у якому зазначено, що вищевказаний пенсійний фонд віднесений до виконавчої гілки влади, також наявна інформація про територіальні управління серед яких значиться « ГУ ЛНР УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та зазначено, що виконувачем обов`язків керівника управління є ОСОБА_3 , вказано e-mail, юридичну адресу, телефон, інші контактні дані (т. 1 а.к.п. 126-130);

Протоколом огляду від 27.12.2022 публікації розміщеної у соціальної мережі «Вконтакте» на офіційній сторінці незаконного органу влади «Администрация Старобельского района ЛНР» 16.11.2022 під час публікації результатів апаратної наради, зокрема про заслуховування роботи «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та звіту виконуючої обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» - ОСОБА_3 із зображенням фото із вищевказаної апаратної наради де серед інших виявлено фото особи зовні схожої на ОСОБА_3 (т. 1 а.к.п. 151-154);

Протоколом огляду від 27.12.2022, проведеного із свідком ОСОБА_6 , публікації розміщеної у соціальної мережі «Вконтакте» на офіційній сторінці незаконного органу влади «Администрация Старобельского района ЛНР» 20.10.2022 під час публікації результатів апаратної наради від 19.10.2022, зокрема про заслуховування роботи «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та звіту виконуючої обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» - ОСОБА_3 , у ході чого свідок ОСОБА_6 серед осіб зображених на фотознімках вищевказаної наради упізнав особу ОСОБА_3 (т. 1 а.к.п. 155-156);

Протоколом огляду від 27.12.2022, проведеного із свідком ОСОБА_6 , публікації розміщеної у соціальної мережі «Вконтакте» на офіційній сторінці незаконного органу влади «Администрация Старобельского района ЛНР» 16.11.2022 під час публікації результатів апаратної наради від 16.11.2022, зокрема про заслуховування роботи «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та звіту виконуючої обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» - ОСОБА_3 , у ході чого свідок ОСОБА_6 серед осіб зображених на фотознімках вищевказаної наради упізнав особу ОСОБА_3 (т. 1 а.к.п. 157-159);

Протоколом огляду від 28.12.2022, проведеного із свідком ОСОБА_7 , публікації розміщеної у соціальної мережі «Вконтакте» на офіційній сторінці незаконного органу влади «Администрация Старобельского района ЛНР» 20.10.2022 під час публікації результатів апаратної наради від 19.10.2022, зокрема про заслуховування роботи «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та звіту виконуючої обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» - ОСОБА_3 , у ході чого свідок ОСОБА_7 серед осіб зображених на фотознімках вищевказаної наради упізнав особу ОСОБА_3 (т. 1 а.к.п. 160-161);

Протоколом огляду від 28.12.2022, проведеного із свідком ОСОБА_7 , публікації розміщеної у соціальної мережі «Вконтакте» на офіційній сторінці незаконного органу влади «Администрация Старобельского района ЛНР» 16.11.2022 під час публікації результатів апаратної наради від 16.11.2022, зокрема про заслуховування роботи «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та звіту виконуючої обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» - ОСОБА_3 , у ході чого свідок ОСОБА_7 серед осіб зображених на фотознімках вищевказаної наради упізнав особу ОСОБА_3 (т. 1 а.к.п. 162-164);

Протоколом огляду від 28.12.2022 публікації розміщеної у соціальної мережі «Вконтакте» на офіційній сторінці незаконного органу влади «Администрация Старобельского района ЛНР» 20.10.2022 під час публікації результатів апаратної наради від 19.10.2022, зокрема про заслуховування роботи «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та звіту виконуючої обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» - ОСОБА_3 із зображенням фото із вищевказаної апаратної наради де серед інших виявлено фото особи зовні схожої на ОСОБА_3 (т. 1 а.к.п. 165-168);

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.12.2022 проведеного за участі свідка ОСОБА_7 , якій пред`явлено фотозображення 4 осіб жіночої статі, серед яких фото особи, яке було розміщено у соціальної мережі «Вконтакте» на офіційній сторінці незаконного органу влади « Администрация Старобельского района ЛНР » 20.10.2022 під час публікації результатів апаратної наради, зокрема про заслуховування роботи «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та звіту з ОСОБА_3 . Так, у ході впізнання свідок впізнала особу ОСОБА_3 серед інших візуально схожих осіб (т. 1 а.к.п. 139-142);

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.12.2022 проведеного за участі свідка ОСОБА_6 , якому пред`явлено фотозображення 4 осіб жіночої статі, серед яких фото особи, яке було розміщено у соціальної мережі «Вконтакте» на офіційній сторінці незаконного органу влади « Администрация Старобельского района ЛНР » 20.10.2022 під час публікації результатів апаратної наради, зокрема про заслуховування роботи «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» та звіту з ОСОБА_3 . Так, у ході впізнання свідок впізнав особу ОСОБА_3 серед інших візуально схожих осіб (т. 1 а.к.п. 147-150);

- протоколом огляду від 29.05.2023 публікації розміщеної 17.05.2023 у месенджері Telegram в телеграм-каналі « То є новини ( Новини Україна Донбас та трохи корисної інформації)», де розміщена інформація про колабораційну діяльність ОСОБА_3 , зокрема прикріплено ксерокопії службових документів, які можуть свідчити про перебування її на посаді виконуючої обов`язків начальника « ГУ ЛНР УПФ в Старобельском районе (межрайонное)» (т. 1 а.к.п. 178-179).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що він займає посаду заступника начальника ГУ Пенсійного фонду України у Луганській області та після повномасштабного збройного вторгнення російської федерації на територію України був змушений виїхати на підконтрольну Україні територію. Також повідомив, що в силу своєї посади, особисто знає керівників районних структурних підрозділах ГУ ПФ України у Луганській області, а також з інтернет ресурсів та осіб, які залишилися в окупації йому стало відомо, що колишній працівник ГУ ПФ України у Луганській області ОСОБА_3 після окупації м. Старобільська зайняла посаду в окупаційному органі влади, а саме: виконуюча обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)».

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що вона займає посаду начальника ГУ Пенсійного фонду України у Луганській області та після повномасштабного збройного вторгнення російської федерації на територію України була змушена виїхати на підконтрольну Україні територію. Також повідомила, що в силу своєї посади, особисто знає керівників районних структурних підрозділах ГУ ПФ України у Луганській області, та з інтернет ресурсів та колишніх співробітників та осіб, які залишилися в окупації їй відомо, що колишній працівник ГУ ПФ України у Луганській області ОСОБА_3 після окупації м. Старобільська зайняла посаду в окупаційному органі влади, а саме: виконуюча обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)».

Після вручення ОСОБА_3 підозри у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, згідно доручення від 09.06.2023 №017-000615ч Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області про залучення захисника, підозрюваній ОСОБА_3 було забезпечено захисника - адвоката ОСОБА_5 , що свідчить про дотримання прав підозрюваного на захист в ході досудового розслідування (т. 1 а.к.п. 82).

Постановою старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ в Рівненській області від 02.06.2023 оголошено розшук підозрюваної ОСОБА_3 (т. 1 а.к.п. 52-53).

Проаналізувавши та оцінивши досліджені в ході провадження у справі докази, суд вважає, що усі вищезазначені докази узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме, умисні дії, що полягали у колабораційній діяльності, тобто добровільному зайняті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, та остання у їх вчиненні винна.

Тому, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 усвідомлювала, що вона займає посаду виконуюча обов`язків начальника «ГУ ЛНР - УПФ в Старобельском районе (межрайонное)», тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 12 КК України вчинене обвинуваченою ОСОБА_3 кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочинів.

Згідно з ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльність), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності) передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Що стосується доводів захисника, про недоведеність суб`єктивної сторони інкримінованого злочину, який є одним із елементів складу злочину вчиненого ОСОБА_3 , оскільки під час судового розгляду не встановлено, а органом досудового розслідування та публічного обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_3 , є саме цією особою, та неналежність і недопустимість доказів, то вони не заслуговують на увагу з викладених вище підстав.

Цивільний позов не заявлено.

Судові витрати по даному кримінальному правопорушенню та речові докази відсутні.

Ухвалою слідчого судді від 22.06.2023 накладено арешт на належне підозрюваній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, шляхом заборони власнику майна та будь-якій особі розпоряджатися будь-яким чином майном, а саме:будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-будинок за адресою: АДРЕСА_2 ;

-земельна ділянка кадастровий номер :11:001:0031;

-земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0050.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , суд визнає, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально - вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_3 , суд додержуючись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вважає необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів, призначити їй покарання у виді позбавлення волі у межах санкцій інкримінованого кримінального правопорушення.

Суд вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченої та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_3 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

Суд також приймає рішення, щодо залишення обраного запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_3 до набрання вироку законної сили - тримання під вартою.

Оскільки, судовий розгляд кримінального провадження завершено, жоден із більш м`яких запобіжних заходів для обвинуваченої, не зможе запобігти ризикам передбаченим ст. 177 КПК України.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначити покарання, у виді позбавлення волі строком на 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної вл ади, державного управління, місцевого самоврядування пов`язані з соціальним захистом та забезпеченням населення, в тому числі з соціальним страхуванням,строком 15 (п`ятнадцять) років та з конфіскацією майна.

До набрання вироку законної сили, обраний запобіжний захід ОСОБА_3 , залишити попередній - тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 у вигляді позбавлення волі, обчислювати з дати її затримання та реального виконання покарання у вигляді позбавлення волі.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної вл ади, державного управління, місцевого самоврядування пов`язані з соціальним захистом та забезпеченням населення, в тому числі з соціальним страхуванням, рахувати з моменту відбуття основного покарання.

Арештоване майно: частку власності: будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку кадастровий номер :11:001:0031; земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0050 - конфіскувати у дохід держави.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді від 22.06.2023 на належне ОСОБА_3 майно: частку власності: будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку кадастровий номер :11:001:0031; земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0050.

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя -