Справа № 442/4781/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/913/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Борислав Львівської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 липня 2023 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останньої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, і призначено їй покарання - 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2023 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання з речовими доказами, арештом майна та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, 22 травня 2023 року приблизно о 13 год. 06 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи біля огорожі території будинку за адресою: АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_8 , вирішила проникнути на територію подвір`я вказаного будинку, через незачинену хвіртку та таємно викрасти майно потерпілої з приміщення зазначеного будинку.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_6 , в цей же час, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, які посягають на чужу власність, передбачаючи їх наслідки у вигляді спричинення майнової шкоди власнику майна і бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом та корисливим мотивом, спрямованим на незаконне збагачення за чужий рахунок, переконавшись в тому, що вона не буде викрита іншими сторонніми особами, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що вхідні двері будинку за адресою: АДРЕСА_3 , були не зачинені, проникла у його приміщення та з шухляди комоду, який розташований у дитячій кімнаті, повторно таємно викрала грошові кошти у сумі 23 000 грн. та 400 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно довідки з НБУ станом на 22.05.2023, становить 14 627 грн. 44 коп.; а з поверхні полиці комоду ліхтарик марки «Xiaomi NexTool NE20030», вартістю 714 грн. 50 коп. Далі пройшовши до приміщення спальної кімнати відчинила шафу-купе звідки із шухляди таємно викрала ланцюжок виготовлений із сплаву на основі золота 585 проби вагою 1,95 грами вартістю 4 812 грн. 31 коп. з підвіскою виготовленою зі сплаву на основі золота 585 проби у виді медальйону із зображенням «Матері Божої, яка тримає на руках «Ісуса Христа» вагою 1,03 грами вартістю 2 541 грн. 89 коп., після чого заховавши викрадені речі у рюкзак, який мала при собі, вийшла з приміщення будинку, зачинила вхідні двері та попрямувала в напрямку до центральної частини смт. Меденичі, Дрогобицького району, Львівської області, тим самим привласнила викрадене майно потерпілої та розпорядилась ним на власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 45 696 грн 14 коп.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачена ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 липня 2023 року змінити в частині призначеного покарання та застосувати щодо неї ст. 75 КК України, тобто звільнити її від відбування покарання з випробуванням терміном на 3 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачена покликається на те, що оскаржений вирок є надто суворим, а призначене їй покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та її особі. Зазначає, що вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнала повністю, щиро каялась у вчиненому. Заподіяна потерпілій шкода повністю відшкодована, матеріальних претензій остання до неї не має.

Як зазначає апелянтка, у судовому засіданні вона пояснювала, що причиною скоєння нею кримінального правопорушення був тяжкий матеріальний стан, у якому вона опинилась, оскільки виховує дітей самостійно. Фактично її сім`я існує на допомогу, яку вона отримує на утримання дітей від держави. Працевлаштуватися вона не в змозі, оскільки у м. Бориславі це неможливо. Чоловік, з яким вона перебувала у шлюбі, помер. Вказує, що належним чином піклується про дітей та їхній стан здоров`я, діти люблять її та почуваються поруч з нею захищеними; батьківських прав вона не позбавлена.

На переконання обвинуваченої, покликання у вироку на той факт, що вона раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності за корисливі злочини проти власності, не може бути обставиною, яка б враховувалася судом при призначенні їй покарання, оскільки за ці злочини вона покарання уже понесла. Вважає, що при призначенні покарання судом не враховано головне її п`ятеро малолітніх дітей, про яких немає кому піклуватися та які залишаються без нагляду. Влаштування їх до дитячого будинку буде для них важкою психологічною травмою, оскільки вони дуже прив`язані до неї. Звертає увагу, що суд мав можливість застосувати щодо неї ст. 75 КК України, тобто звільнити її від відбування покарання з випробуванням.

Обвинувачена ОСОБА_6 , будучи у встановленому законом порядку повідомленою про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилась, про поважність причин своєї неявки не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подала.

Прокурор ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційний вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Потерпіла ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення апеляційного розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явилась, про поважність причин своєї неявки не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подала.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України та те, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченої, з метою дотримання розумних строків розгляду, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, та кваліфікація її дій в апеляційній скарзі обвинуваченою не оспорюються, а тому у цій частині апеляційним судом не перевіряються. За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме як повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, поєднане з проникненням у житло.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченої про невідповідність призначеного їй покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та її особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, його спрямованість проти приватної власності, форму вини та мотиви вчинення такого, його спосіб; особу обвинуваченої, яка на наркологічному та психоневрологічному обліках не перебуває, раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності за корисливі злочини проти власності, має на утриманні п`ятеро малолітніх дітей: доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , посередню характеристику з місця проживання; позицію потерпілої, яка просила ОСОБА_6 суворо покарати з огляду на її низький рівень моральності у відношенні до старшої людини; щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, їй слід призначити покарання у виді позбавлення волі. За відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК України та з урахуванням особи обвинуваченої й обставин вчинення кримінального правопорушення, призначив ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке останній належить відбувати реально. Крім цього, на підставі ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2023 року, визначивши ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченої.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить призначити їй покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Колегія суддів зауважує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути здійснене лише у разі дотримання визначених законом вимог.

Так, згідно зі ст. 75 КК України,якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_6 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачена є раніше неодноразово судимою за корисливі злочини проти власності. У матеріалах справи наявні вироки Бориславського міського суду Львівської області від 25 березня 2011 року, яким ОСОБА_14 (попереднє прізвище ОСОБА_15 ) засуджено за ч. 1 ст. 186 КК України, з застосуванням ст. 75 КК України, Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 березня 2013 року, яким ОСОБА_14 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України та в подальшому ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2014 року звільнено від відбування покарання за цим вироком на підставі п. «в» ст. 1, ст. 3 Закону України «Про амністію у 2014 році», Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2023 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України, з застосуванням ст. 75 КК України. У кожному з цих вироків зазначено, що ОСОБА_16 визнає вину та щиро розкаюється у вчиненому, просить її суворо не карати, однак обвинувачена на шлях виправлення не стала. Про це, зокрема, свідчить той факт, що через декілька днів після ухвалення щодо неї обвинувального вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2023 року, яким ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, вона знову вчинила умисний корисливий злочин проти власності, поєднаний з проникненням у житло, до того ж під час дії воєнного стану. Таким чином неодноразові звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не допомогли їй виправитись, що, у свою чергу, призводить до переконання колегії суддів про необхідність реального відбуття останньою призначеного їй покарання.

Стосовно покликання апелянтки на те, що викрадені нею речі повернуто потерпілій ОСОБА_8 , тобто спричинені злочином збитки відшкодовані у повному обсязі, то, на переконання колегії суддів, повернення потерпілій викраденого у неї майна свідчить про належне проведення досудового розслідування уповноваженими особами, але не про бажання обвинуваченої виправити наслідки своїй дій. Зокрема, як слідує з матеріалів справи, потерпіла ОСОБА_8 була змушена звертатися із заявою про вчинення крадіжки у правоохоронні органи. У ході проведення досудового розслідування було встановлено, що крадіжку вчинила ОСОБА_6 та вилучено у неї викрадені золоті вироби та гроші, які в подальшому слідчим був повернутий потерпілій. Таким чином, відгодування завданої злочином шкоди не було проявом добровільного волевиявлення обвинуваченої. Окрім цього, матеріали справи не містять жодних даних про те, що ОСОБА_6 намагалася допомогти потерпілій будь-яким чином оговтатись від пережитого чи загладити свою провину.

При цьому зазначення обвинуваченою в апеляційній скарзі, що потерпіла не має до неї претензій не узгоджується з позицією самої потерпілої, яка в суді першої інстанції просила ОСОБА_6 , з огляду на її низький рівень моральності у відношенні до старшої людини, покарати суворо. Водночас, сама обвинувачена зазначала про те, що не змогла отримати вибачення потерпілої.

Безпідставними є і доводи обвинуваченої про те, що вона відбула покарання, призначене їй за іншими вироками, оскільки кримінальне правопорушення, за яке її засуджено оскарженим виром, ОСОБА_6 вчинила під час іспитового строку, встановленого вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2023 року, тривалістю один рік, тоді як згідно зі ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку та триває до закінчення встановленого іспитового строку. Тобто станом на момент вчинення злочину щодо ОСОБА_8 , який мав місце 22 травня 2023 року, ОСОБА_6 не відбула покарання, призначеного їй вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 травня 2023 року, що і стало підставою для застосування ч. 1 ст. 71 КК України при призначенні їй покарання.

На переконання колегії суддів, належну оцінку отримали й відомості про особу ОСОБА_6 , зокрема, про наявність у неї п`яти малолітніх дітей, які, серед інших даних, що характеризують особу останньої, були враховані при призначенні обвинуваченій мінімального розміру покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому, хоча у листі Служби у справах дітей Бориславської міської ради Львівської області від 01.08.2023 року №240 й зазначено, що діти ОСОБА_6 мають з нею тісний психоемоційний зв`язок та люблять свою матір, яка піклується про них та забезпечує всім необхідним для їх нормальної життєдіяльності, наведене не може бути достатньою підставою для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, адже наявність дітей не стала достатнім стримуючим фактором для обвинуваченої та не втримала її від вчинення чергового корисливого злочину. Покликаючись на те, що вона є єдиним опікуном своїх дітей, ОСОБА_6 не зазначає, хто піклувався про них у момент, коли вона посеред білого дня вчиняла крадіжку в населеному пункті, віддаленому від її з дітьми місця проживання.

На переконання колегії суддів, визнання ОСОБА_6 вини у вчиненому, її участь у проведенні слідчих дій та наданні визнавальних показань щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, не свідчить про можливість її виправлення без відбування покарання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченої до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 липня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, її апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4