ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/250/24 Справа № 693/1281/23 Категорія: ч. 1 ст. 263 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000119 за апеляційною скаргою прокурора Жашківського відділу Уманської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Жашківського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соколівка Жашківського району Черкаської області, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладанням обов`язку, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 процесуальні витрати на користь держави в сумі 1912 грн.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Жашківського районного суду Черкаської області від 11.12.2023 ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, без передбаченого законом дозволу, в порушення вимог Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 17.06.1992 № 2471-XII «Про право власності на окремі види майна», з подальшими змінами та доповненнями, згідно з яким зброя, боєприпаси, вибухові речовини й засоби вибуху віднесені до майна, яке не може перебувати у власності громадян, Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12.10.1992 № 576, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв, у невстановлені досудовим розслідуванням дату, час та місці у невстановлений спосіб придбав засіб підриву для ручних осколкових гранат Ф-1, РГД-5, РГ-42, який складався з ударного механізму і конструкційно оформленого заряду вибухової речовини та, згідно з висновком експерта від 21.09.2023 № СЕ-19-23/39536-ВТХ, належить до категорії вибухових речовин, який переніс до домоволодіння за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , де зберігав вказану вибухову речовину до 21 квітня 2023 року.

21 квітня 2023 року близько 14-00 год. ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок необережного поводження з вказаною вибуховою речовиною, допустив її вибух, від якого отримав тілесні ушкодження у виді мінно-вибухової травми: травматичної ампутації IV-V-х пальців лівої кисті, вогнепальних дрібних сліпих поранень живота ліворуч.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Жашківського відділу Уманської окружної прокуратури ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_8 та кваліфікації його дій, просила вирок суду скасувати через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік, та покласти на нього обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. У решті - вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а саме: за ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 лише один обов`язок, передбачений вказаною нормою, яка носить безальтернативний характер.

Обвинувачений ОСОБА_8 був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, подав заяву про проведення апеляційного розгляду у його відсутність, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора Жашківського відділу Уманської окружної прокуратури ОСОБА_7 , просила вирок суду змінити з підстав, зазначених в апеляційній скарзі, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ґрунтуватись на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин провадження в їх сукупності, з дотриманням вимог щодо кримінального та кримінального процесуального закону.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався не в повному обсязі.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, і учасниками судового провадження не оспорюється.

Вид та розмір призначеного ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання за санкцією статті ч. 1 ст. 263 КК України, за якою він засуджений, його звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлений випробувальний іспитовий строк, прокурором в апеляційній скарзі не оскаржується, тому в апеляційному порядку вирок суду в цій частині не переглядається.

Апеляційні вимоги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 76 КК України, є обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та на нього покладено обов`язок, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України,- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Проте при вирішенні питання про визначення ОСОБА_8 обсягу обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, місцевим судом не враховано, що в зазначену статтю внесено зміни Законом України від 07.09.2016 № 1492-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених», який набрав чинності 08.10.2016, і визначає обов`язок суду покладати обов`язки, передбачені п.1 та п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Тобто, ст. 76 КК України в редакції Закону від 07.09.2016 року № 1492-VIII щодо покладення судом обов`язків, передбачених п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, носить безальтернативний характер та позбавляє суд права вибіркового підходу до покладення вказаних у цій частині ст.76 КК України обов`язків.

Таким чином, суд першої інстанції, призначивши покарання та звільнивши ОСОБА_8 від його відбування на підставі ст. 75 КК України, зобов`язаний був покласти на нього ще й обов`язок, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: вимог ст. 76 КК України при звільненні обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, тому вирок Жашківського районного суду Черкаської області від 11.12.2023 підлягає зміні, шляхом його приведення у відповідність до вимог ч. 1 ст. 76 КК України.

В решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Вимога прокурора про скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, яким необхідно покласти на ОСОБА_8 в тому числі, обов`язок, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 76 КК України, є безпідставною.

За змістом ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції, а також у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 75 КК України, у випадках, передбачених ч. 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Характер цих обов`язків, які можуть бути покладені на особу судом, визначає ефективність звільнення від відбування покарання з випробуванням та має суттєвий вплив на можливість здійснювати якісний контроль за засудженими.

Колегія суддів вважає, що визначені у ст. 76 КК України обов`язки, які покладаються на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 цього Кодексу, не є видом покарання з огляду на систему покарань, визначену в Розділі ХІ Загальної частини КК України, а є умовами звільнення особи від відбування покарання, невиконання яких тягне за собою припинення випробування, тому підстави для скасування вироку Жашківського районного суду Черкаської області від 11.12.2023 та ухвалення нового вироку відсутні.

Вказані висновки узгоджуються з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 23.04.2020 справа № 490/7738/19.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, п.2 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Жашківського відділу Уманської окружної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Жашківського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині застосування вимог ст. 76 КК України.

На підставі п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті - вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді